Не можем да минем без този ужас [спомена за нашите многобройни грехове]. Но той трябва да бъде омекотяван с помощта на вярата в изкупването на нашите грехове чрез кръстната смърт на Христа Спасителя. Замъглявайки тази вяра, врагът раздухва страха ни до такава степен, че последният подавя всяка надежда за спасение и ни сломява с безнадеждност и отчаяние. Затова предварително се готви да отблъснеш това нападение и отсега още мисли как трябва при твоето приближаване до вратите на смъртта да държиш по-здраво победното знаме – Христовия кръст, т.е. могъщата вяра в изкупителната сила на Господнята кръстна смърт... Преди всичко побързай да осъзнаеш, че нападенията на отчаянието са вражески действия [защото Христос, проповядвайки смирение, никога не е проповядвал отчаяние], а не са естествени порождения от спомнянето за нашите грехове. Такова спомняне обикновено произвежда смирение, съкрушение и сърдечна скръб, задето сме оскърбили праведния и всемилостив Бог. Този спомен наистина довежда до страх, но такъв страх не угасява надеждата за Божията милост. Той дава място на съкровеното упование, че ще се спасим, и премахва всяко чувство на отхвърленост. Като знаеш това, ще се съгласиш, че щом споменът за твоите грехове те задушава и хвърля в отчаяние,... той е подбуждан от дявола. Като осъзнаеш това, ти ще придобиеш силна надежда дори при безнадеждност. А това ще прогони отчаянието.