Съзнанието му е необременено, любопитството неутолимо, въображението необятно. Ние често биваме погълнати от цикъла на ежедневието си и стесняваме кръгозора си, потъвайки в безсмислени детайли. Петгодишното дете се вглежда в луната и не вижда в нея като мен каньонитe на планината Брадли, долината Шрьотер или кратера Клавиус. За малкото момче луната е красивата бяла зеница на нощта, която се взира обратно в него с настойчиво, немигащо око. Детето гледа в хипноза звездите, защото за него те не са просто далечни огнени кълба от газ, а милиони трепкащи въпроси. Някои ще намерят отговора си, а други може би е най-добре да останат завинаги неразгадани.