Изобщо не възнамерявам да удостоя това „Окей?“ с отговор. Ще се чуем ама друг път. Няма кой да ти вдигне утре. Качвам се в асансьора и натискам шибаното копче, но той не помръдва. А, да, вярно, той е от онези с шибаните чипове, че да не вземе някой неживущ в сградата да се повози на аванта. Сега за капак трябва да слизам осем етажа пеша. Прекрасно. Хвърлям още един поглед на вратата й. Знам, че гледа на шпионката. Тийнейджърът в мен иска да й покаже среден пръст и да й препикае вратата, ама кой ще спечели от това? Аз със сигурност няма. Майната й. Няма да й се моля. Достойнството ми не струва няколко тека... Кого заблуждавам? В момента бих й го продал й за половин чикия. Но няма никаква файда да я убеждавам. Понасям се по кривите стълби и толкова много ме хваща яд, че на няколко пъти се спирам между етажите, влизам в шибания й профил, стигам до remove as friend, но чувам глас, който ми говори: „Ти невменяем ли си, бе? А ако има следващ път? Какво би могъл да спечелиш, ако я изтриеш? Гарантирано нищо! Трай си и чакай. Щом до тук сте я докарали, ще се извини и ще иска да се реваншира.“