Лопепе обичал да тича, да се носи свободен и лек като вятър из саваната и в ритъма на стъпките си да забрави тежкия си живот и осакатено детство. Кой знае: сигурно докато е бягал от спомените си е чувал отнякъде и шепота на своите ангели: “Тичай Лопепе, тичай!” Постепенно доброволците в лагера започнали да го наричат Лопез. Лопез Ломонг.