Леля Мара приседна на пейката до голямата порта и зачака една далечна племенница, която бе поканила да им гостува. Нарочно не беше казала нищо на Гошо, пардон на Джорджо, защото искаше приятно да го изненада с това свежо, а и както мислеше тя – интелигентно, градско момиче. И през ум не й мина да пита Ганчето / така викаше тя на Гергана/, има ли приятел, няма ли, ангажирана ли е, не е ли. Леля Мара като си наумеше нещо, по-скоро дъждът нагоре ще завали, отколкото тя да се откаже от плана си или не дай си Боже, да претърпи провал. Така и сега – приседна хрисима, като божа кравичка и зачака скъпата гостенка, която ще вкара синчето в правия път. Не се наложи да чака дълго – ярко червеното кабрио, което се зададе по уличката подскачаше протестиращо по многобройните дупки, а шофьорката, развяла дълга, руса коса сипеше такива попържни наляво и надясно, че и най-големия каруцар би й завидял на цветистия език и живото въображение.