- Само изчакай, моля те, трябва да пооправя малко. - Сякаш ми пука дали е разхвърляно или не... Толковам много искам да я чукам, че преди първия тек не бих се трогнал дори да стъпвам бос по стъкла. Вярно, след него ще ми направи впечатление, ако е мърлячка и по пода се таркалят остатъци от филии с лютеница и сирене, но преди това – абсурд. Чакам търпеливо пред вратата и си правя планове. Само да прекрача прага и й атакувам шията като вампир. Оттам нататък „не“ няма да присъства в речника й. След пет минути я чувам да почуква от нейната страна на вратата? Ъ, моля? Това пък защо?