Неразривната за живата и разумна вяра връзка между библейско слово и свидетелство наДуха е изходна точка и за Уесли в неговите размисли. Докато ентусиастите вземат гласа на собственото си въображение за свидетелство на Духа, а другите, разумно мислещи богослови смятат свидетелството на Духа като явление само в апостолското време, Уесли желае да избегне тия две крайности, да свърже отново у отделния вярващ верността към Божието слово и очакването за действията на Духа. Понеже споровете се водят вътре в протестантското пространство, акцентът е положен на различно място от онова през XVI век: обективната основа (действието на Божия Дух) и субективната опитност (увереност в спасението) са двата полюса, които Уесли свързва един с друг и ги описва като дар от Бога за всички вярващи. Увереността в спасението не е някаква добавка към вярата, от която един християнин при нужда може да се откаже; тя по същество е част от нея. Който още не я е приел, трябва усърдно да се моли за нея, пише Уесли на своя брат Самуел, който му признава, че още има страх и борба. Толкова по-важно за него е да получи дара на сигурността, че е Божие чадо. “Вътрешното свидетелство на Духа - му е казал баща му на смъртното си легло - е най-силното доказателство за християнството”. Не “доказателство” в научно-философски смисъл, така добавя Уесли (II, 10) - такова не може да има - а едно непоклатимо убеждение на вярващия, което не може да бъде надминато от никакво доказателство.