Наричат покаянието второ кръщение. Ако кръщението ни избавя от власта на първородния грях, то покаянието ни умива от сквернотата на собствените ни грехове извършени след кръщението. Обаче, за да се покае човек и получи прошка на греховете си, трябва да види своя грях. А това не е толкова лесно. Пречат самолюбието, самосъжалението, самооправданието. Лошата постъпка, в която ни изобличава съвестта, сме склонни да смятаме за "случайност" и да виним за нея обстоятелствата или ближните. В същото време, всеки грях със слово, дело или мисъл е следствие на живееща в нас страст, която е някакъв вид заболяване на духа. И ако ни е трудно да осъзнаем своя грях, то още по-трудно е да видим страстта, която се е вкоренила в нас. Така можем да си живеем, без дори да подозираме, че носим в себе си страстта гордост, докато някой не ни засегне. Тогава страстта се проявява чрез греха: желание да се случи зло на обидилия ни, рязка оскърбителна дума или дори мъст. Борбата със страстите е основното занимание на християнските подвижници, преди всичко монашестващите. Но и на всеки християнин, който търси спасение, предстои тази борба, макар и в различна мяра, защото състоянието на всяка човешка душа е различно. И всеки има своя мяра на добродетелност и своя мяра на борба против злото, което пречи на добродетелите да се утвърдят в душата.