На ония, които лесно се отчайват, може да помогне и мисълта, изказвана от свв. Отци, че дяволът представя греха преди съгрешаването като нищожен и простим, особено при Божието велико милосърдие, а след падението рисува същия грях като непростим и представя Бога като неумолим, с цел да доведе съгрешилия до отчаяние. Блазе на онзи християнин, който, изправен пред изкушението да съгреши, не се подхлъзва лекомислено, надявайки се на Божието милосърдие, а мисли за ада, в който неминуемо ще го въвлече неговият грях, ако той не се покае; тази мисъл го предпазва от падение. Съгреши ли пък волно или неволно, истинският християнин, колкото и да скърби, че е огорчил и прогневил Бога, не се поддава на отчаяние, а се смирява дълбоко и си казва: "Христос дойде да спаси тъкмо такива грешници, какъвто съм аз. Каква полза за небето и за мен, ако се отчая? Ще зарадвам само сатаната, а Бога ще огорча още повече. Затуй ще стана и ще се върна пак при Създателя си. Той е любов. Няма да ме отхвърли... Сам Той е казал, че голяма радост изпитват Ангелите Божии за един каещ се грешник (Лука 15:10)."