За да изложи това съвсем недвусмислено и да го защити срещу всякакви възражения и неправилно разбиране, Уесли не си спестява усилията да тълкува, да аргументира и затвърждава тази опитност на “истинските християни”. Живият глас на Еван­гелието в проповедта, размисълът и дискусията води до по-голяма яснота. Разумното размишление - “вярата не бива да затъмнява разума и разбирането” - поставя собствения живот в светлината на Божието слово и потвърждава в някои случаи състоянието ни на Божии чада. Уесли привежда нови и нови възражения и допълнителни въпроси, за да не остави по възможност нищо без отговор; не бива да остане никаква несигурност - нито при този, който (още) не е Божие чадо, нито при оня, който (още) не е сигурен в това, че е Божи син. Всяко заблуждение или самонадеяност могат да имат смъртни последици. Но обещанието е налице: Бог иска, когато говори на един човек, гласът Му да бъде разпознат. Божият Дух предизвиква едно “непосредствено убеждение” на примиреност с Бога, “едно докосване в дълбочината на душата”, едно “непосредствено съзнание”, така ясно и здраво, като усещането за живот. Това е “свидетелството на Духа”, което предшества “свидетелството на собствения дух” и се съединява с него, с присъдата на съвестта, което разпознава белезите на Божието действие, преди всичко “едно любещо Бога и всички хора сърце”. Така във вярващия се свързват присъдата на критичното мислене и присъдата на духовния човек и образуват познание, което всеки може да извоюва само за себе си, но е сигурно: Бог ме е приел за Свое чадо и е обновил живота ми.