Byl kdysi v Praze virtuóz Jan Panenka, geniální to klavírista. A když jsem randívala se svojí první láskou, též klavíristou, na Vinohradech, chodil pan Panenka venčit navečer psíčka. Dělali jsme s Emilem, jako že se objímáme,aby nepoznal, že to jsme my, a Emil zatím pískal nějakou závažně složitou klavírní partii. Pan Panenka se zastavil, naslouchal, poznal, rozhlížel se po zdroji, když v ten moment Emil udělal záměrně nějakou brutální chybu. Pan Panenka štítivě odtahoval psíka někam do daleka, bylo to na jeho nervy něco neslýchaného. To není alegorie na slavíka, jen jsem si tak vzpomněla...