Vpravo od cesty, kterou jdu, je zdobný plot vysoko nad kolejišti, ohraničující celé nádraží.Pod plotem stráň porostlá jehličnany nevysokého vzrůstu, s hustou spletí větví. Je to krásná zeleň, současně omytá padajícími kapkami deště.Sleduju z výšky v té spleti cestičky, jakoby od zvěře, která je vychodila. Fičí studený vítr. Na chvíli se zastavím a rovnám si šátek, aby mě neofouklo. Hledím do zeleně. Pode mnou asi tři metry leží na kartonech z krabic postava. Nad hlavou má rozevřený velký černý pánský deštník, je přikrytá špinavou prošívanou dekou. Koukám. Není to mrtvý chlap? Obličej není vidět. Kolem je rozházené všechno možné, igelit, noviny, prázdné láhve. Zřejmě obýváček. Jen knihovna chybí. Chlap se pohnul. A když zjistil, že prší, ještě víc se zachumlal. Potichu odcházím.