Na stanici stáli dva policajti. V duchu jsem si představovala, že by od nich bylo hezké, kdyby mi s tou taškou pomohli. Ale nápad jsem zavrhla, úřední osoby to nemají v popisu práce. Nastupovali jsme společně. Já ještě oči červený od slziček jsem nahodila tašku na první schod tramvaje, když tu najednou jeden poliš bafnul mě a druhý tašku a už jsem byli nastoupení všichni. Žasla jsem. Poděkovala jsem moc hezky a když mi nabízeli ještě volné sedadlo - to už byla opravdu síla. Mezitím tramvaj jela a já hned na další stanici měla vystoupit. Šinula jsem se ke dveřím - tramvaj zastavila, jeden poliš vysokočil s mojí taškou a podával mi ruku, jako bych vystupovala z kočáru.Byla jsem paf! Tramvaj se rozjela, já chlapcům mávala - oni mně též. Ten jeden se hodně podobal mému strýčkovi Matějovi, co už je dávno pod drnem.Měla jsem ho moc ráda. Možná, že mě přišel pozdravit. Nějak se asi na tom hřibitově rozeslo, že je třeba mě povzbudit, dušičky si poslaly signál a už to svištělo.