V roce 1970 za mnou přišel plukovník Imrich Gibala s tím, že zakládají Duklu Banská Bystrica. Na rozmyšlenou, zda s ním do toho půjdu, mi dal celých 24 hodin.☺ A tak začala další etapa mého života, ta trenérská. Měl jsem štěstí, že do své skupiny jsem dostal velmi talentované a obětavé chodce, kteří tehdy tvořili reprezentační družstvo Československa. Kluci byli výborní a v družstvech i v jednotlivcích si vedli skvěle. Jozef Pribilinec získal zlatou olympijskou medaili, Pavol Blažek se stal mistrem Evropy… Na Slovensku se nám narodili dvě děti a přesto, že nám tam bylo dobře, chtěl jsem zpátky do Prahy. A co se nestalo? Přišel za mnou místopředseda ÚV ČSTV doktor Dušek s tím, že by mě v Praze potřeboval a bylo rozhodnuto. Vyměnili jsme byt a už dvacet let jsme tady na třináctce. Máte představu, kolik kilometrů jste nachodil? Já jsem si vedl deníky, kam jsem si zapisoval, kolik jsem toho při trénincích a na závodech nachodil. Těch deníků je dvanáct a kilometrů? Tak těch je 60 000. Je to neuvěřitelné, ale jedenapůlkrát jsem obešel zeměkouli. Na olympiádu jste byl nominován ještě jednou. Nejdůležitější v mém životě jsou tři etapy k získání pocitu životního štěstí. Jsou to závod Praha–Poděbrady, trenérské působení na Slovensku a úspěšná činnost rozhodčího. Za celoživotní angažovanost ve sportu, pořádání mezinárodních závodů, spravedlivé rozhodování v chodeckém sportu a fair play jednání mezi sportovci a rozhodčími jsem byl Mezinárodním olympijským výborem ke svým pětašedesátinám nominován jako vrchník chodeckých závodů na Olympijské hry 1996 do Atlanty.