Ve svých jednadvaceti letech jsem byl odveden k protivzdušné obraně státu do karlínských kasáren. Jakmile se v Praze objevil nějaký chodecký závod, přihlásil náš velitel celou rotu na start se slovy: „Je to lepší než plánované pochodové cvičení.“ Startoval jsem na Maninském okruhu v Holešovicích a hned potom na padesátce Praha–Poděbrady. A ta padesátka se stala mým osudem. Došel jsem ji hned napoprvé dobře. Dokonce se mi podařilo porazit úspěšného Nora Sponberga. Tehdy za mnou přišel předseda české chodecké komise Jan Svoboda a pronesl motivující slova: „Láďo, kdybys skutečně zatrénoval...!“ V roce 1953 mě převeleli z Prahy do Jihlavy a v době volna jsem tedy trénoval, trénoval a zase trénoval. A výkony každým měsícem stoupaly. Tehdy si nade mnou vzal patronát Dům armády Znojmo. Za jeho péči jsem koncem roku 1955 vyhlásil, že na jejich nově vybudovaném atletickém stadionu překonám československý rekord na 50 kilometrů. No, a nakonec z toho byl časem 4:27:27 hod. rekord světový. Svůj světový rekord jsem ještě překonal, a to 21. června 1956 v Praze na Strahově. Od roku 1956 jsem startoval v dresu Dukly a do roku 1964 vyhrával skoro všechny domácí i mnohé zahraniční závody. Tehdy to v Dukle bylo tak, že každý reprezentant musel mít určitou vizi, co bude dělat, až s reprezentací skončí. Já jsem řekl: „Jsem kuchař a rád bych dělal hotelovou školu.“ Takže při sportu jsem ještě dělal hotelovku v Mariánských Lázních a po jejím skončení ještě dvouletou hospodářskou školu.