No nego els mèrits i la capacitat d'adaptació a la dinàmica democràtica del senyor Fraga que li va permetre no deixar el cotxe oficial des de molt jovenet, des dels ministeris franquistes al Congrés dels Diputats i la Junta de Galícia passant per l'ambaixada a Londres, on segons sembla va poder fer un curs accelerat de democràcia, però lamento que en les necrològiques recollides aquests dies dels polítics en actiu, de dreta i d'esquerra, destaquessin només el vernís democràtic que va permetre cobrir i tapar el jou i les fletxes que durant tants anys penjaven de la seva camisa blava de falangista o de la blanca jaqueta de procurador a corts o de ministre. Dreta i esquerra van elogiar l'aportació feta per Fraga al procés de la transició sense a penes cap retret al seu passat franquista. En el seu enterrament una munió de gaiters van acompanyar l'acte fúnebre. Jo confesso que a casa vaig preferir de posar Campanades a mort, de Lluís Llach, per poder escoltar el seu crit rebel: “Assassins de raons, de vides, que mai no tingueu repòs en cap dels vostres dies i que en la mort us persegueixin les nostres memòries.”