Una vegada més reivindico les autores que com Maria Antònia Grau escriuen al seu ritme, assumint que l’experiència vital i la de la poesia van entrellaçades i no poden forçar-se. En aquest sentit, Grau ha viscut i ha escrit, però no ha fet ni donant a la publicació cap recull que no suposés un pas endavant en técnica i evolució, com passa amb ‘Res no és igual a res’. I per això funciona d’una manera elèctrica amb el lector, lluny de la poesia artificiosa i sense contingut que en els darrers anys s’ha posat massa de moda i que pot servir per guanyar determinats premis, però no per transmetre un missatge que sortint de dins de l’escriptora, la poeta, de veritat arribi també a dins del lector.