Finalment Concabella va entreveure’s a l’horitzó i a l’arribada vam poder aturar el cronòmetre en set hores, vuit minuts i quaranta-quatre segons, entrant en el lloc cent trenta-dos de mil cent vuitanta participants. Estava una mica capcot, ja que m’havia fet moltes il·lusions de baixar de les set hores i no havia pogut ser. Ara només quedava assentar-se a esperar als companys, tot menjant donnetes de nou perquè els nou que m’havia cruspit ja havien desaparegut en forma d’energia pels meus músculs i aquests ja no tenien ni força per moure’s. Per tant, havia de tornar a donar-los glucosa.