Jo no he estat mai optimista. No és una qüestió de ser optimista o no. Les grans transformacions de després de la II Guerra Mundial van tenir la socialdemocràcia com a un actor fonamental. Però és evident que, a finals del segle XX, la socialdemocràcia estava totalment sobrepassada. És l'etapa de triangulació entre Clinton, Tony Blair i aquí Felipe González, que acaben assumint un missatge comú per a dreta i esquerra, que és el del neoliberalisme, però que administren amb unes petites diferències, per funcionar. Això, evidentment, ha acabat amb qualsevol capacitat de la socialdemocràcia per seguir fent aquesta funció. Els partits comunistes, òbviament, van quedar desbordats molt abans, i per tant no hi ha clarament un substitut. El que s'ha produït darrerament, que preocupa a molts i que segurament no sempre està ben interpretat, és el fet que hi ha hagut una erosió d'aquest sistema de bipartidisme que funcionava pràcticament a tot arreu, i que s'estigui esquerdant.