El camí es prestava a córrer de nou, i el Marc i jo vam decidir posar-nos-hi. Al cap d’uns dos quilòmetres, vam girar-nos i no vam veure ni al Xavi ni a l’Atleta. El grup s’havia tornat a trencar i de mica en mica el camí feia la seva selecció natural. Somiant amb l’entrepà de botifarra que ens esperava al següent avituallament, vam anar devorant els quilòmetres.