A “La casa esbatanada” (subdividida alhora en dues parts) hi ha un nou tinerari. El desglaç, el blanc, el mar i l’encontre entre els cossos, la vida i el salt al buit, el record del temps I l’espai –Greenwich Park– i finalment el reenconte amb un mateix i amb la natura, en una eclosió gairebé entre panteista, budista i franciscana –la peça “Lluna en Quart Creixent” o “Mahler i la pluja”-, en són dos bons exemples–, amb versos dolorosos com: “la nit estremida agonita a l’horitzó”, del poema “A penes clarejant”.