Més tard, a principis del segle XI, a rel de les creuades i per tant d’un més gran contacte amb el món cristià, les espècies van conquerir les cuines medievals, incloses les dels pobres. L’ús continuat de la sal, el pebre, el cardamom, la canyella o el safrà, per exemple, útils per condimentar els aliments, van acabar capgirant els gustos de la gent que, de fer-les servir d’habitual no van saber com passar sense elles. Aviat van desviar els nous costums gustatius cap a l’elaboració de menges, salses i begudes casolanes fortament condimentades, una moda poc vista a les cuines de l’època fins aleshores, un fet del que en tenim coneixement gràcies als nombrosos testimonis que ham quedat registrats als receptaris de l’època.