Vaig militar en el PSUC durant els meus anys universitaris i fins al 1968. Per raons que ara no fan al cas vaig desvincular-me del que havia estat aquesta organització, però, tot i ser molt crítica amb el paper de les esquerres durant la Transició, he votat sempre el PSUC i la seva hereva. Fins ara. Fins fa ben poc estava convençuda que ICV, malgrat la seva força relativa, podria servir d’element corrector d’un PSC massa atrapat entre les xarxes del PSOE. Des dels seus orígens, tant el PSUC com ICV havien assumit que els catalans -vinguéssim d’on vinguéssim- som un sol poble, havien defensat el dret a l’autodeterminació de Catalunya i havien reivindicat el caràcter plurinacional de l’estat espanyol. Tot plegat implicava acabar evolucionant, amb la consolidació de la democràcia i de l’estructura autonòmica d’Espanya, cap a un estat federal. Però per a això era necessari comptar amb una esquerra espanyola disposada a acceptar uns canvis constitucionals que ni abans ni ara ha volgut assumir, ja sigui per convicció ideològica -només cal escoltar o llegir Josep Borrell- ja sigui, simplement, per por de perdre el seu viver de vots. Pactar amb el PSOE una reforma federal de l’Estat ha estat i seguirà sent impossible.