Les dades fiables més antigues provenen en un llibre d’anotacions firmat pel metge, farmacòleg i botànic grec Pedanius Dioscórides del segle I d C. A les pàgines del llibre titulat De Materia Medica, l’autor esmentava l’ús que tant grecs com romans feien d’algunes herbes i espècies, sobretot a nivell terapèutic i en l’art de perfumar les estances de les seves llars. La majoria creixien en estat salvatge o eren cultivades de manera natural pels propis habitants, la qual cosa assegurava tenir-les sempre a mà. Un altre autor, Marcus Gavius Apicius, també del segle I d C., descriu i il·lustra, en un tractat de receptes, els usos culinaris, medicinals i cosmètics que els romans feien de les espècies, entre les quals gaudien de gran estima: l’anís, el safrà, la mostassa, el marduix, l’alfàbrega i el coriandre. La farigola, per exemple, s’utilitzava per perfumar espais tancats i humits.