De sobte, una trucada inesperada: el Jaume. Havia participat a la marató de Barcelona i havia fet un crono molt bo: tres hores i trenta-sis minuts. Ell no estava content, ja que van sobrar-li sis minuts del que tenia pensat, però què caram, era una marató i havia d’estar orgullós, li vaig fer saber!! També recordar-nos que havíem de quedar aquesta setmana per dinar i parlar de la UTMB, però a poder ser dijous tirant a divendres perquè ens podrien confondre amb els germans Chiquito de la Calzada per la manera de caminar!! L’efecte muñecas de famosa s’estava apropiant d’ell i vaig confessar-li que de nosaltres també, que no patís.