Jo també hi era. Fa temps que hi viatjo, sempre en el mateix tren, sempre en el mateix vagó. Va succeir que un dia hi vaig pujar sense bitllet ni diners, confiat que passaria desapercebut. Però el revisor em va clissar, i quan s'acostava al meu seient vaig voler desaparèixer. El meu desig es va complir i em vaig tornar invisible. Però he hagut de pagar un alt preu. Com que ara no tinc cos físic no puc baixar del tren, i estic condemnat a viatjar d'anada i de tornada, un dia rere l'altre, sense un destí definitiu. I, és cert, n'he vist de molts colors en aquest trajecte, que ja se'm comença a fer etern. El que vas veure, Teresa, també em va fer sentir vergonya aliena, tanta que em volia tornar a fondre un altre cop, però en el meu cas ja no era possible, per raons gens evidents.