"Estan mal col·locades. La placa del meu pare està situada a molts metres d’allà on va ser enterrat", lamenta l'Aida Lorenzo. Visiblement emocionada recorda que en aquest escenari va viure un dels episodis més colpidors de la seva vida. Tenia només set anys, però l’escena se li ha quedat gravada a la memòria. "Mai oblidaré el dia en què la meva mare es va assabentar que en Franco havia ordenat fer desaparèixer la fossa on estava enterrat el pare. Recordo que vam agafar el tren a Figueres i un cop a Girona vam anar corrents cap al cementiri. Allà, hi vam trobar altres vídues", explica. "Hi havia un silenci absolut. Les vídues, callades i dretes, protegien amb llàgrimes als ulls les despulles dels seus marits", recorda. Una tensa espera que va allargar-se durant hores fins que els obrers que havien rebut l’encàrrec de destruir la zona van marxar. "El cap dels treballadors ens va dir amb veu baixa que podíem tornar a casa, que no ho tocarien". Una escena que es va produir dues vegades. "Finalment, en Franco va cedir davant la pressió de les vídues i els fills dels afusellats i no va tenir coratge de treure els morts", sentencia.