Qui li havia de dir a Ramón Serrano Suñer -cunyat de Franco i ministre d’Exteriors espanyol admirador de Hitler- que al cap de 76 anys el seu crit “Rússia és culpable!” esdevindria l’ànima del clam anti-Putin dels hereus del franquisme. Acusació que, com aquell 1941, dona forma i visualitza un doble i necessari enemic: el pervers enemic interior, l’independentisme català, sostingut per la maldat d’un enemic exterior, la Rússia de Putin. La Rússia malagraïda amb una Espanya que permetia als seus vaixells militars repostar a Ceuta -tot i el malestar de l’OTAN- mentre demava a la UE alleujar-li les sancions econòmiques. ¿Proves de ciberatacs russos? El CNI mateix reconeix no haver-ne detectat. De suposicions n’hi ha un munt, totes difoses pel diari El País : des dels hackers teledirigint el referèndum de l’1-O fins al suport proindependentista de la cadena Russia Today (RT). Tot plegat supervisat per activistes d’elit com Julian Assange i potser Edward Snowden. Però, més enllà de les cabòries d’ El País, ¿algú a aquestes altures pot dubtar que Putin podria haver començat a prendre mides als flancs més fràgils de la UE i de la zona euro, i que Espanya queda en el punt de mira? No sembla que el Kremlin hagi renunciat a cobrar-se l’ensorrament de l’URSS i la rendició incondicional el 1989-1991. És la “doctrina del ressentiment” que anunciava el 2014 el professor Timothy Garton Ash. El 19 d’octubre passat, mentre a Brussel·les els caps de la UE escenificaven el suport a Rajoy, Putin els interpel·lava sobre Catalunya, recordant-los com van atiar la independència de Kosovo. I fa just una setmana Serguei Narixkin, el cap de l’SVR -els serveis d’intel·ligència exteriors russos-, acusava “les elits europees” de menystenir el referèndum català. Declaracions emeses per l’agència estatal Sputnik. La mateixa que, difonent l’actuació dels humoristes Aléxei Stoliarov i Vladímir Kuznetsov, posava Dolores de Cospedal al límit del ridícul planetari. ¿Algú pensa que Sputnik hauria difós una peça així sense que ho sabés el Kremlin? I es pot deduir d’on van obtenir els humoristes el telèfon de la ministra.