En un món ideal voldríem que no hi hagués atur i, alhora, que tots els treballadors rebessin un sou que anés clarament més enllà de garantir una subsistència austera. ¿Són possibles ambdues coses? Suposant, de moment, una bona gestió macroeconòmica, la resposta seria positiva si les qualificacions formatives dels treballadors superessin un llindar mínim. Aquest és relatiu i no serà constant ni en el temps ni en l’espai. Factors com la dotació general de capital i infraestructures comptarien decisivament en la seva determinació. Aquí i avui, i simplificant molt, podríem considerar que aquest llindar seria l’ESO, però el temps en què inclogui també l’ensenyament secundari postobligatori (batxillerat o formació professional de grau superior) no és gaire llunyà. El llindar formatiu ha de ser, a més, dinàmic per a cada treballador: ha de recollir els aspectes de formació continuada al llarg de la vida que siguin necessaris per al manteniment de la qualitat del capital humà adquirit en l’etapa formativa inicial.