Quan vam ser a Oluges, el rellotge marcava les 12:12h. No vam veure al David per en lloc, cosa que va fer desanimar-nos (ja que el ritme que portàvem era molt bo) i preguntar-nos quin ritme infernal era capaç de portar aquell ésser humà!! Quinze minuts de parada per engolir: un entrepà de botifarra, un got de brou i quatre donnettes més (es que ja me’n recordava del gust que tenien...). La caça estava servida i tant el Marc com jo sabíem que si hi posàvem de la nostre part el David tard o d’hora acabaria caient. Amb la p anxa plena, vam començar a caminar a molt bon pas direcció: la glòria. I per què, us preguntareu? Doncs perquè segons els càlculs que havíem fet tot menjant podíem aconseguir baixar de les set hores. Un al·licient més per donar el millor de nosaltres mateixos.