A les set clavades, puntuals tal i com marca la tradició, l’organització va donar la sortida a la prova. Prop de mil dos-cents participants van prendre la sortida i agafar un bon lloc es feia més que necessari. Valent-nos de passes llargues al començament i de córrer després, vam situar-nos dels primers (no entre els màquines, evidentment) i... sorpresa!! On era el David? Estava perdut, no el trobàvem per en lloc. Uns deien que s’havia quedat enrere i els altres que estaria més endavant que nosaltres. Vam seguir el nostre ritme, bo, tot s’ha de dir, on el Xavi sorprenent a propis i estranys va posar-se a tirar del grup tot corrent. Va durar poc l’alegria, però gràcies al Marc, quan portàvem una estona caminant, em posava a córrer i els altres, al veure que érem dues persones corrent, també agafaven el nostre ritme.