En el cas que m'ocupa, hi ha, però, fonamentalment, una llei (reconec que, tot i veient-li el llautó d'entrada, em va atrapar desprevinguda quant a que un fet legislatiu, una publicació en el BOE, tingués tant poder de destrucció). Una llei, l'aplicació de la qual fa que tota estructura educativa mínimament sensata esdevingui remotíssima. La precedeix i l'acompanya molta cridòria progre, una crida en positiu (seria entranyable després de tantes derrotes; seria entranyable si no fos miserable): s'està portant a terme, als instituts, la REVOLUCIÓ pendent; l'home nou, per fi, es projecta cap al futur amb força -s'estampa contra el futur-, des de les bases mateixes que ho poden garantir: la destrucció definitiva de tot tipus de referent cultural per a una gran part dels nostres malaurats adolescents.