Si es produeix un augment dels moviments socials, d'actuacions de base i de protesta, l'autoritarisme pot ser una primera resposta immediata del sistema, per tractar de mantenir l'ordre. Però no té massa capacitat de futur. La idea que un dirigent carismàtic pot resoldre els problemes col·lectius crec que cada vegada te menys recorregut. Les situacions són complexes de definir, sobretot quan els sistemes no són homòlegs. Agafem el cas de la Xina. És evident que hi ha un paper dominant del partit comunista xinés. Però, per exemple, el desenvolupament econòmic de la Xina es va produir per uns mecanisme de descentralització: anar passant capacitats de direcció i de planificació a les entitats regionals i locals. I no cal oblidar que una de les bases del sistema xinés és que les presidències són temporals i no es repeteixen, de manera que no afavoreixen l'aparició de líders carismàtics. No s'han de fer transferències massa simples dels tipus de model de les societats de l'Europa occidental. El cas de Putin, que en tot cas és elegit, té a veure amb una situació molt complexa, i evidentment ha tingut molt a veure amb la forma que des de fora s'ha estat encerclant Rússia. Aquests coses necessiten una anàlisi molt fina.