Durant un temps no podia veure cap llum per una boira que tenia als ulls, i un pes m'oprimia el cos de manera que no podia aixecar-me i jeia amb dolors molt forts. Vaig patir això per no manifestar la visió que m'havia estat mostrada, sobre que havia de traslladar-me del lloc on havia estat consagrada a Déu a un altre, juntament amb les meves monges. (…) I aquí vam arribar amb vint monges nobles, nascudes en cases de pares rics, sense trobar cap habitatge ni cap habitant (…). Després d'aquestes afliccions va ploure sobre nosaltres la gràcia de Déu. Car molts que abans ens havien tractat amb menyspreu per considerar estèril inutilitat el nostre comportament, van venir a nosaltres ajudant-nos i omplint-nos de benediccions. Molts rics van enterrar amb honor llurs morts amb nosaltres (…). Aleshores el meu esperit va reviure, i així com abans havia plorat en el dolor, ara plorava de goig, perquè Déu no m'havia oblidat ja que ho confirmava distingint aquell lloc i enriquint-lo amb moltes coses útils i edificis. (…) I em mig de tot això vaig acabar el llibre "Scivias", segons Déu va voler.