Sosem törődtem különösebben az árnyvadászokkal, egyrészt mert az életem nagy részét démonok és más boszorkánymesterek társaságában töltöttem, vagy éppen a mondének közé vegyülve dacoltam az elkerülhetetlen végzetük ellen. Csak az utóbbi évszázadban maradt rá időm, hogy jobban elmerüljek a természetfelettiben, kipróbáljam farkasok, vámpírok, tündérek és nephilimek társaságát, de egyikük sem ragadta meg úgy a figyelmemet, mint Ebony. Próbáltam elhitetni magammal, hogy csak egy lány, egy egyszerű nephilim halandó, akit bűn lenne megkedvelnem, egyrészt mert származásunkat tekintve messziről sem vagyok hozzá való, másrészt mert hamarosan elszakít minket egymástól az idő. Gyűlölöm, hogy amit megszeretek, abból előbb-utóbb csak egy felirat marad egy kopott kőtáblán. Éppen ezért mindent megtettem, hogy ne engedjem túl közel magamhoz, de hát hogy lehetnék győztes egy vereségre ítélt csatában? Hiszen mindenki tudja: a szív erősebb, mint az ész...