Azon a ponton hol tenyere fénylő kékje pihent, csalódott hirtelenséggel fagy meg a felforrósodott szövet, érzem, milyen hideg és merev lesz újra a felszín. És alatta. Tenyerére pillantok, majd belesimítom sajátom övébe, hogy belekapaszkodva felegyenesedjek. Letörlöm a fenekemre ült port, közben figyelek, épp arra, amerre ő háttal van. Csak a kérdéseire ugrik fókuszpontom arcvonásaira.