Tisztában vagyok vele, hogy az én körvonalam egyáltalán nem belepréselhető egy ilyen helyre. Ahhoz nem csupán külsőleg kellene kicsípnem magam, hogy rám bólintsanak, hanem belsőre is. Érzem, hogy a személyiségemet félre kell tolnom és hagynom, hogy felváltsa valami könnyedebb, valami karcsú, valami puha, valami, ami nem tart örökké, csak ideig-óráig. Valami, amire Anthonynak szüksége van tőlem most. Azok után, hogy az életem megmentésére sietett, a legkevesebb, hogy egy picit kiszakítom a vázamhoz ragasztott karót és hagyom, hogy úgy hullámozzon, ahogyan a dallam formálja láthatatlan kezei alatt, mindezt mosollyal arcomon. Még akkor is, amikor a tündér nő úgy dönt, hogy elvonja tőlem a férfit és magamra maradok. És akkor is, ha órákig tartó magányosságban lesz részem. És bizony akkor is, ha minden sejtem felrobban a rosszallás miatt, amit az enyelgésük vált ki belőlem. Ó, tudom én, hogy közöttünk nincs semmi. Nem pattognak szikrák. És még csak flörtölni sem tudok. Az ártatlanságomon (amit ő cukiságnak hív) kívül - ami maradjunk annyiban, hogy az ő szemében ereklyének tűnhet - nem igazán van rá módom, hogy magam mellett tartsam. És az, hogy nézem őket együtt lopva-lopva, nem is igazán arról szól, hogy szeretnék én lenni a nő helyében, mert nem. Én nem tudnék úgy mozogni, olyan bájjal és kecsességgel. Az nem az én világom. Inkább az bánt és szúrja meg a mellkasomban kopott ketyegőmet, hogy elfordul tőlem. Hogy most, amikor először eljutunk erre a pontra, hogy együtt szórakozzunk, van olyan, akivel látszólag szívesebben tenné. De hát ugyebár én vagyok a bolond, hogy azt feltételeztem sokat jelenthet neki is. Úgyhogy egyszerűen ráiszom a fájdalmamra a fickótól megajánlott italt, - remélem italokat - és megpróbálok felszabadulni. Egy kis időre.