A dalok jönnek-mennek. Én pedig valahogyan belesimulok az ölébe, és mindkét karom nyaka köré fonva, közelebb vonom magamhoz. Ujjaim belefutnak hajába, és egészen annyira vonom, hogy arca közvetlen enyém előtt legyen, alig pár centire. Érzem a leheletét, érzem feszes vázának emelkedését-süllyedését. Pihegek előtte. A tér elmosódik. A fények ugrálnak, ahogy az emberek táncolnak körülöttünk. Beszívom illatát, finoman lehunyva - résnyire szemeim. Cirógatom ujjaimmal, simítok, rámarok hajára. Ajkaira terelődnek szemeim. Ki akar ugrani a szívem és átverekedni magát, hogy övéhez simulhasson. A következő pillanatban elrugaszkodom, hogy ajkammal övére kaphassak. Megcsókolom... Én! Őt! Úgy, ahogy az már szégyen első -és talán utolsó- alkalommal. Hévvel, és követelőzőn. Hacsak nem tol el, nem is engedem el, még egészen sokáig... Ha elhúzódik, eltol, megakadályozza, pironkodva kihátrálok a pillanatból és a kabátomért sietek. Képtelen lennék elviselni, ha elutasítana. Ha megteszi, futnom kell. Ellenben, ha hagyja, ha a döbbenet, vagy a vágy őt is legyűri, akkor miután elhúzódom, értetlenül nézem őt. Magam miatt. Miatta. Kettőnk miatt.