Be kell ismernem, hogy felszínes vagyok. Ez az én nagy vétkem. A hidrogénszőke haj, a telt keblek, a ringó csípő és a kivillanó fenék odavonzza a tekintetemet, és nem ítéltem el azokat a nőket, akiknek a szépségük volt a legnagyobb és az egyetlen erényük. Képmutatás lett volna ítélkeznem felettük, amikor élveztem a társaságukat és ugyanúgy megbámultam őket. Természetesen egyikükkel sem terveztem hosszabb kapcsolatra, hiszen az én esetemben a hosszú elég relatív fogalom. Bony tehát teljesen távol állt mind külsőre, mind belsőre attól a típustól, akikkel szórakozni szoktam. Kilógott a képből, és nem csak mellőlem, hanem az egész bárból is. Amerre csak járt, az ártatlansága belengte a teret, mintha minden lépésével glóriát vont volna maga köré. Vagy csak én láttam ilyennek? Most jöttünk egy démonöldökléssel egybekötött vámpírvadászatról, mégis, ahogy levette a kabátját és elhaladt mellettem, a samponja illata megcsapta az orromat és hirtelen az egész bár szűkebbnek és melegebbnek tűnt, mint azelőtt. Mindenki ilyennek látja őt, igaz? Nem én vagyok az egyetlen, akit megbabonázott - ugye?