- Szép döfés - teszem hozzá egy fokkal szelídebben. Érdekes módon, ahogy egyre több oxigénhez jut az agyam, úgy párolog el a mérgem is, amiért a lány már megint valami "majdnem belehalunk"-féle őrültségbe rángatott. A kézfejemre húzom a felsőm ujját, és letörlöm vele az arcán szétkent könnyek nyomát. Meg akarom kérdezni, mit látott a démon fogságában, de inkább nem teszem, tenyerem megpihen az arcán, tekintetem a szeméről az ajkára siklik, és a pillanat töredékét kiélvezve csak örülök annak, hogy túléltük. Kezem a tarkójára vándorol, odahajolok hozzá, ajkam vészesen közel kerül az övéhez, aztán elhaladok mellette és a vállamra húzom a fejét, suta ölelésfélébe vonva.