Száraz köszönete nem hat könnyekig, ajkam mégis mosolyra görbül. A falhoz lapulva várom, hogy kifújja magát; harchoz edzett testemnek ennyi még csak kóstolóra sem volt elég. Forr a vérem a harc gondolatától, izzik tenyerem a mágiától, mely alig várja, hogy kirobbanjon - égek a vágytól, hogy minél több lelket kínáljak fel rokonaimnak. Hogy büszkévé tegyem apámat. Szégyenkezve fordulok el, ökölbe gyűröm ujjaimat, így próbálván csitítani a fülemben dübörgő, démoni vért.