- A táncolók 80%-a sem tud. Nem az a lényeg, tudsz-e - feleselek vele, ahogy a székéről lesegítve, ellentmondást nem tűrve a táncparkett felé húzom. Ha akarnám sem tudnám elmagyarázni, mi ütött belém. Talán csak megkedveltem őt annyira, hogy leperegjenek a falak, és megpróbáljam igazán jól érezni magam vele. Talán csak megérett a kapcsolatunk arra, hogy elképzeljem, milyen lenne, ha, és ha nem kötne gúsba a kötelesség. Látom a tehetetlenségét és épp a segítségére sietnék, mikor karja sután körbefogja a nyakamat. Ellágyul a mosolyom, apró biccentéssel jelzem csak felé, hogy jól csinálja, aztán közelebb rántom a csípőjét az enyémhez, hogy testünk átvehesse a zene rimusát. A jó kedvem elszabadul és felrobban a tömegben, nevetésemet elnyomja a hangfalak dübörgése, csak újra és újra kiszélesedő, teliszájas vigyorgásom imitálja a hangot egy-egy pördülése vagy érkezése után. Stabilan tartom, amint messzire sodródna tőlem, határozott mozdulattal húzom vissza magamhoz, pörgetve, döntve vagy éppen tovább forgatva. Szemérmetlenül kinevetem az ügyetlenkedéseit, hogy aztán békítőn megmutassam, hogy kell. Ahhoz képest, hogy valószínűleg ezt sem csinálja túl sűrűn, nem lehet okom panaszra.