- Én voltam a legkényelmesebb megoldás, értem. Igyunk a makulátlanul maradt büszkeségedre! - intek a pultosnak egy kör Jack Danielsért, majd ujjaim visszatérnek a söröskorsó cirógatásához, tekintetem komoran a pohár fenekére szegezve. A kesernyés íz a számban valahogy lekúszik a mellkasomig és szorongatni kezdi. Nem tudom, miért esik olyan rosszul, hiszen az egész kapcsolatunk a kölcsönös érdekekre épült. Talán csak hinni akartam, hogy azért választott engem, mert megbízik bennem, vagy tudja, hogy számíthat rám vészhelyzetben, mintsem azért, mert én nem hozom kellemetlen helyzetbe a Klávé előtt, és ha már ló nincs, megteszi a szamár is. Szinte hallom apám gúnyos nevetését a vállam mögött: "tényleg azt gondoltad, méltó vagy többre?"