Ledermedve nézem őt, megfeledkezve a démonról, ami főben járó bűn! A hirtelen falakról visszaverődő köd körbevesz bennünket. Én pedig úgy ácsorgok ott, mint egy holdkóros. Nézem őt. Csakis őt. Kérdőjelekkel fejem körül. Meghallom, hogy megszólít, de annyira lebilincsel a döbbenet, hogy a füstfátyol fejemre ereszkedik, beleissza magát a szöveteimbe, le egészen a csontjaimig, ahol belevájja vetített képét tudatomba, szívembe, minden egyes részembe. A valóságban egyszerűen le-lehunyt szemekkel fordulok körbe, kutatva a valóság és a képzelet szülte vékony határvonalát, de túl késő...