Talán csak túl sok Verlaine verset olvastam az utóbbi időben, de Ebony olyan volt számomra, mint egy virág - egy első látásra egyszerű, unalmas, érdeklődésre méltatlan virág, ami megfelelő táptalaj és vízmennyiség mellett elkezdett kinyílni mellettem. Olyan finoman bontogatta a szirmait, meg-megvillantva az alatta féltve rejtegetett szépséget, hogy életem végéig képes lettem volna elgyönyörködni a látványban. Ahhoz képest, első találkozásunk során milyen szúrós, ronda pillantással mért végig, mostanra már egészen ügyesen sziporkázott a poénjaimon. Ha nem ismerném magam elég jól, azt mondanám, még szórakoztatott is - a pokol vigye el, tényleg megmosolyogtatott!