Mintha a mellettem ácsorgó teljesen ledermedve, pillantásom őt kutatja, amikor hirtelen távolra csap egymástól minket a démon. A falnak csattanok és egyáltalán nem esik jól egyetlen porcikámnak sem a tompa ütés. Felpattanok, majd neki rontok. Az Angyalra már, hát nehogy már pont én legyek az, aki a háttérben figyel!? Pont erről szól az életem. A lendületem nagy, kissé zilálok, de láttam, hogyan reagált a boszorkányfickó, nem hagyhatom, hogy történjen vele valami, miután én hívtam ide. Így a rengeteg elszántságot összegyűjtve rontok bele a távolságba, amikor meghallom Anthony kiáltását és hirtelen kiszakad a lábam alól a beton. Aranysárga ostor csavarodik a testem köré, mire meglepetten pillantok le, majd a hirtelen zuhanásra, amivel gurulva Anthony közelébe érkezem, felmorranok. - Elment az eszed? - hámozom le magamról a már nem is látható zsineget, rosszallóan felegyenesedve azon a ponton, hová gurított, majd dühödten izzó szemekkel nézek rá, mielőtt a démonra pillantanék, aki szemlátomást nem engem figyel, hanem őt. Nedvesítek ajkaimon, érzem, hogy idegességében a szívem dübörög mellkasomban. Rossz előérzésem van ezzel kapcsolatban, totyogva közeledek a társamhoz, amikor meghallom a hangját, ahogy szólítja őt. Kérdőn pillantok az oldalamon tartózkodóra, majd a párbeszédül alatt már tényleg úgy érzem, nem értek én semmit. Összeszaladnak szemöldökeim. Figyelem a felizzó kéket kezei körül, de lefoglal, hogy a szavait koponyám falaira felvéssem, mintegy emlékeztetőül, hogy később rákérdezzek. Értetlenül állok a jelenség előtt. Hogy mi???! A pokolban van az apja? Mégis kinek a gyermeke ő?!