Szemem sarkából figyelem, ahogy lehajtja a sört, amit magához vesz. Abban a percben, hogy a pohara feneke ütközik a pult felszínével megérkezik a kikevert ital. Vörös, és barna és krémes. Megmosolyogtat. Állam szegve, valószínűleg - ragyogó szemekkel nézek a lányra, amiért így elkényeztet. Talán megsajnált. Nem lepne meg. Bejövök ide, az alvilágiak közzé. És az egyetlen, akit ismerek elfordul tőlem. Szemeiben ott az együttérzés, ezért hagyom mosolyom kiszélesedni. -Köszönöm! Nagyon jól néz ki...- húzódok közelebb hozzá, hogy hallja, amit mondok. Bájos arca van, szerte ágazó tincsei gyönyörű keretet adnak arcéleinek. Bazsalyogva pillantok le a poharamra, hogy a szívószálat ujjaim közé fogva kavargatni kezdhessem a löttyöm. Egészen addig belebámulok, amíg Anthony hangja meg nem üti fülem. Ám túl halk ahhoz, hogy megértsem elsőre, így szemeim résnyire szűkülve pillantok rá, némán arra kérve, ismételje meg, picit nagyobb hangerővel. Amíg hallgatom a kérdést, belekóstolok az italomba, ám kis híján félrenyelem, amint megértem a kérdést. Igyekszem rendezni az arcjátékom, ami meglepően hamar sikerül is. Valószínűleg a már felszívott alkohol lett az oka. Bárhogyan is, képtelen vagyok mosoly nélkül nézni őt.