Egy minutumnak sem kell eltelnie, hogy visszacsókoljak, mohón harapva ajkai lágyságába. Meglepő módon tenyerem feljebb csúszik, a derekáról a lapockáján pihen meg, közelebb préselve mellkasát az enyémhez. Jobbom tovább szalad a hátán, egészen kócos fürtjei közé túrva. Markomba zárok a tarkóján annyit, amennyit csak tudok, megtámasztva fejét, hogy véletlenül se visszakozhasson. Túl hamar ér véget a csók, elégedetlenül morranok, ahogy elszakad tőlem, pedig csak most érzékelem, hogy a zene már rég váltott és mi sem billegünk többé az ütemére. Élethűen tükrözöm az értetlen kifejezést az arcán, néhány tompa pillanatra csupán, míg fel nem olvasztja fülig szaladó vigyorom. Nincs benne semmilyen gúny vagy önelégültség, épp ellenkezőleg, sebezhetően, fájdalmasan örömteli. Aztán anélkül, hogy bármit mondanék, a kézfejére fogok, tenyerét az enyémbe süllyesztem és magamhoz húzom olyan szorosan, másik karommal derekát ölelve, hogy fejünk egymás mellett kössön ki. Arcomat a nyakába temetem, dús fürtjei közé, miközben idomulok az új zene lassú ritmusához. Aprókat lépkedve ringatom, kezünket vállunk magasságában tartva, hüvelykujjammal lágyan cirógatja a csuklóján a vékony bőrt, míg másik kezem visszatalál a derekán magára hagyott csík simogatásához.