- Ha pedig viszonozni tudom, majd szólsz... - lopva pillantok szemeire, majd el róla. Jól tudom, hogy ezek után nyilván nem engem fog kérni, ha bajba lesz, de azért nem árt, ha tudja, hogy nem hagyom viszonozás nélkül a gesztust, hogy felbukkant, mikor kértem. Bár azt nem értem, hogy miért?! - Miért vagy itt? - pillantásom felfut karján, arcán állapodik meg, íriszeibe mar. Kérdőn nézek rá, türelemmel. Kíváncsi vagyok, mit felel. Hagyhatott volna meghalni, hiszen sosem lettünk barátok, általában érdekből kerestük egymást, azt is többnyire én. Sőt. Mindig én!