-Köszi.- jegyzem meg puha mosollyal, elnézve őt. Most, hogy fejmagasságban vagyunk nyomon követem alakját, nem e sérült meg. Kétlem, de azért jobb félni, mint megijedni. Szemeim kiváltképp a mellkasán időznek, hiszen az illúzióban ott érte a csapás. Talán emiatt,... Igen, biztosan ezért bámulom úgy, mintha minden percben átlyukasztgathatná valaki, vagy valami. Arcom elváltozik, észre sem veszem, mikor kezdi letörölgetni a könnyeim lenyomatát, de amikor végre érzékelem, kissé megrezzenve pillantok a szemeibe. A tenyere megpihen arcomon, amitől furcsán érzem magam. Tapasztalatlan vagyok e téren és nem segít, hogy az ajkaimat kezdi fürkészni. Ó, de még mennyire, hogy nem segít. Kezem megindul és a mellkasán, pont középen, ott ahol megtámadta a démon - a mérgezett álomban - pontosan oda tapad tenyerem, bátortalanul hajlítgatva ujjaim, hogy ezáltal érinthessem és megnyugtathassam magam, hogy valódi és életben van. Meglep, amikor tovább vándorol tenyere, kérdővé válik pillantásom, suta pillantás. Megindul felém, amitől megfeszülök láthatóan és láthatatlanul is. Mégis elhalad mellettem és átölel. Vagy legalábbis arra hajazó mozdulatba bűvöl.