Látom, hogy szavak nélkül marad és máris megbánom, hogy feltettem a kérdésem. Nedvesítek torkomon. Le is hajtom a fejem, hogy a sebemre koncentrálhassak. Egészen addig kizárom, amíg meg nem szólal elmosva a pillanatban rejlő komolyságot. Hálásan nézek fel rá, de amikor a hajamba túr, rosszallóan megforgatom a szemeimet. - Lehet, hogy nem ártana. Azt halluztam, hogy ott hagytál egy szökőkutat, csak hogy megments engem, aki nem adhat cserébe semmit... - somolyogva lefojtok egy nevetést. Igaz, halkan csipkelődöm, de azért hatékonyan. Ne mondja senki, hogy nem próbálkozom!