Én nem értek egyet (meglepő, ugye?) azzal, hogy ő gyógyítani akar, de a helyzet úgy kívánja sürget az idő, ezért hagyom neki. Persze, csak ezért. Ha akarnék sem tudnék tiltakozni, olyan lendülettel söpör a szemét kupac hercegnőjévé. Nincs mit tennem. Sodródom az árral vele. Aztán a párbeszédünk fordulatot vesz és úgy érzem egyáltalán nem bánnám, ha megnyílna alattam a föld és elsüllyednék. És persze egyáltalán nem segít, hogy megpróbálja szétcincálni minden egyes szavam. Ahogy belekezd az újabb gúnyolódásba, ajkaim elnyílva pillantok a szemébe. (Mindvégig ilyen közel voltál hozzám?) Ha akarnám sem tudnám lehazudni, hogy az első pillantásom inkább zavart, mint dühödt, vagy grimaszoló. Hozzáfűzi legutolsó döfését és minden szó, ami nehezen feltornázta magát nyelvemre, vissza bicsaklik, hogy alámerüljön és velem együtt változzon az éjszaka egy bíbor foltjává. Kell legalább négy másodperc, mire a tudatom kiszakítja magát a mozgatóizmom fogságából és a saját sarkára állva beszédre próbálja rávenni a szervezetem, de nem jön hang a torkomon, amitől még kínosabban érzem magam. Egyszerűen csak elkapom a fejem róla és a sötétbe eresztem a tekintetem. Az Angyalra, hát biztos rá jött már, hogy nem vagyok egy lepedőakrobata és hogy nincs is érzékem az ilyesmihez. Ha másból nem is, a gesztusaim elárulhatták. Ami csak még inkább azt érezteti velem, hogy azt várjam megnyíljon a kicseszett beton!!?