- Ó, Minek neked, igéz meg valakit aztán meg is van, elpocsékolnál négy évet arra, hogy hülye órákra járj? Menj már. Nem vagy te az a lány, aki végig ül egy órát az egyetemen. – vigyorogtam rá. Nem tudom elképzelni talárban, diplomával a kezében, miközben arról beszél, hogy ki mindenkinek köszöni meg, hogy eddig eljuthatott. Borzalmas micsoda áll barátságok vannak, ott mindenki kibeszéli a másikat, meg keresztbe tesz, de mikor ott áll előtted, akkora benyalna, hogy mekkora jó fej vagy, meg milyen ügyes, ötletes, és ő is szeretne az lenni. Csak azt felejti el hozzá tenni, hogy rohadjak meg. Fantasztikus embernek lenni, nem de?