- Ez nem vicces... - szemöldökeim tökéletesen művelt vonala szomorkásan felfut, de ajkaim görbéje párhuzamban felfelé ível. Most először képes volt rá, hogy őszinte mosolyt csaljon arcomra. - Gorombaság a részedről éreztetni velem, hogy nem lehetek a hasznodra. Ugye tudod? - felhúzva orrom, pimaszkodom vele finoman, közben ingáztatva fejem. Kiszélesedő mosolyommal megpróbálom őt is deríteni, hiszen mi lehetne ennél abszurdabb. Megpróbál megmenteni, éppen ő, éppen engem, miközben ki tudja, hogy mennyi vámpír akarja még a vérünket. Halkan felkuncogva elpillantok, hogy felmérjem az utca árnyait, közben lemosva arcomról a nevetés nyomait.