Egy darabig ültem az üzenete fölött, de végül igent mondtam. Úgy éreztem, hogy baj ebből nem származhat, vagyis nagyon remélem. Mert azt hiszem ő az egyik állandó személy a jelenlegi életemben és ő mellette érzem magamat kicsit boldognak, úgy mint aki képes megszabadulni a múlt démonaitól, kísérteteitől. A másik személy Stefan, a pszichológusom. Bár ő neki se sokat mondtam. Általában csak ülök ott és próbálom megfejteni, hogy mit is keresek én ott. Tudom, hogy egy tragédia történt, de még se bírtam eddig beszélni róla. Talán egy szép napon sikerülni fog. Lassan kinyitom a Grill ajtaját, miközben próbálom az ehhez hasonló gondolataimat kikapcsolni, elhesegetni jó messzire. Egy apró sóhaj hagyja el az ajkaimat és közben egy üres asztalt keresek. Szerencsére akad egy üres hely, így gyorsan elindulok abba az irányba. Kicsit hamarabb érkeztem, de nem bánom. Muszáj kicsit összekapnom magamat és kitisztítanom a fejemet is, hogy teljes mértékben erre az estére tudjak koncentrálni. Nem akarok megint mindent elrontani, de annyira nehéz, amikor olyan, mintha az egész életem csak tegnap omlott volna össze, vált volna romokká. De menni fog, mennie kell... Ujjaimmal az asztalon dobolok és minden egyes ajtónyitáskor az ajtóra siklik a tekintetem, de még mindig nem ő jött meg. Hamarosan a várva várt pillanat is elérkezik és egy apró mosollyal arcomon intek felé, hogy itt vagyok, amikor látom, hogy a termet pásztázza végig a tekintete engem keresve.