Anthony mellém érkezik, majd mosollyal a képén figyelni kezd, ami borzasztóan kellemetlen. Ilyen közelségből meg pláne. Nyelnem kell, majd az első kérdést, ami eszembe jut, felteszem. A hangos zene miatt nem hallja, így közelebb húzódik hozzám. Ha az előbb kellemetlen volt a közelsége, akkor most gyilkos! Én pedig reflexből hátrébb próbálok fészkelődni, amennyire engedi a kakasszék támlája. Pillantásom kérdő, majd szemeim résnyire szűkülnek, enyhén megbillentem fejem, mert mégis csak tudnom kéne mit kérdez ahhoz, hogy válaszolhassak. Épp elnyitom ajkaim, de társasága akad. Így a kérdéssel együtt én magam is fölöslegessé válok. Lenyelem a szavaim és elfordulok tőle, tőlük. Kissé kínosan érzem magam ebben a szerepben, de vigasztal a tudat, hogy életem első komoly italán lehetek túl másodpercek múlván és ez egy újabb bakancslistás dolog a részemről. Mióta van nekem olyan?