Belém akad a szó, ahogy a semmiből nyúlvány szakítja át a felsőtestemet. A démon éles szúrása hátulról ért, a csigolyáim mellett tört utat magának, hogy a tüdőmön át a mellkasomon távozzon. Döbbent, hitetlen pillantással bámulok le végzetes karómra, melyről a saját vérem csöpög, majd Ebonyra. Ajkaim szavakat formálnak számára, hang azonban nem jön ki rajtuk. Vér bugyog ki a számon, keskeny patakban gördül le az államon. Néma, hangtalan kiáltással nyögök fel, ahogy a démon kitépi belőlem a nyúlványt, sötét szemhéjam alatt apám üdvözlő karjaiba omlok - holtan csuklok össze a földön.