- Nem szoktál ilyen helyekre járni, mi? - kérdésem kivételesen egyáltalán nem csipkelődő, inkább csak érdeklődő, együttérző. Látszik rajta, hogy nem szokott sem a féktelen piáláshoz, sem a bulizáshoz, és ezért egyszerre szánom és megértem. Amint megkapja Bony az újabb kört, megemelem félig üres poharamat felé. - A mai estére. A csapatmunkára. - Pohamarat az övéhez koccintom, ha engedi, mielőtt felhajtanám egy kortyra a maradék italomat. A következő körért intek, ekkor hangzik fel egy ismerős dallam. Fontolgatom, éljek-e a lehetőséggel, végül úgy döntök, miért is ne. Mindkettőnkre ránk fér egy kis szünet.