Úgy öntöttem magamba az alkoholt, mint még soha. Nem értettem, hogy mások miért ezzel akarják megoldani a problémájukat. Mert nem igazán segít csak egy kicsit elhalasztják. Ez olyan, mint amikor én folyamatosan tologatom a táplálkozást. Ezután is ott lesz azaz égető érzés a torkomban. Lehet, hogy most erre az estére egy kicsit figyelmen kívül hagyom, de soha nem fog teljes mértékben megszűnni. Most az alkohol az, ami égeti a torkom és a nyelőcsövem. De ez egyáltalán nem zavar. Legalább eltereli a figyelmemet arról, hogy éhes is vagyok. Na, meg persze ezt is ki kell próbálni egyszer. Vicces, hogy az elmúlt kétszáz évben soha nem vittem túlzásba az ivászatot. Mindig visszafogtam magam és csak annyit ittam, amennyit a szervezetem elbírt és utána még haza tudtam vánszorogni. Ez körülbelül két-három felesben ki is merült. Éreztem a hatását, de nem annyira, hogy elveszítsem az uralmat az elmém és a testem felett. Most pedig tényleg nem érdekel semmi. A határom elég alacsony, amit már azzal átléptem, hogy meghúztam az üveget. Azonban az egy kicsit megnyugtat, hogy nem vagyok egyedül. Nem számít, hogy Ryan a társaságom, akire most már teljesen más szemekkel nézek, mint pár órája. Lehet, hogy az alkohol hatása? Nem.. Az erdőben átöleltem mindenféle tudatmódosító nélkül. Egek, annyira hiányzik az érintése.