Ahogy a fricskázásra reagál, egyszerűen megfizethetetlen - még nem az igazi, de máris sokkal emberibb reakció, sokkal inkább bonys, mint az eddigi kába, elrévedő mozdulatai. Arcomon egyből kiszélesedik hát a mosoly, két tenyerem védekezőn emelem magam elé, jelezvén, fegyvertelen vagyok és nem tervezek újabb támadást indítani ellene. Jókedvem azonban hamar tovaszáll, ahogy igyekszik megadni az esténknek a végszót. Úgy érzem, nem engedhetem el így, ennyivel, pedig egyáltalán nem tudom, mi többet várhatnék még tőle. Talán csak attól tartok, nem keresne többé, nem kérné a segítségemet, és nem akarok abban a tudatban elválni tőle, hogy talán ez lesz az utolsó találkozásunk ebben az életben. Egy futó ég velednél már többet jelentesz nekem... Vagy csak meg óhajtom kímélni a jelentésírás borzalmasan unalmas perceitől? Ez lenne a legtonysabb válasz, mégis tudom, hogy ez a legkevésbé igaz.