Azon kapom magam, hogy keresem az ürügyet, amivel közelebb húzódhatok hozzá, lopva megérinthetem. Neki akarom szentelni minden figyelmemet, és nem tetszik, hogy a tündér nőcske elvon tőle. Az meg még inkább dühít, ahogy róla beszél, mintha valami tárgy lenne, ami felett rendelkezhetünk - mintha nem tudnám, hogy a népe hízelgő ajánlatai mögött miféle mocskos ügyletek húzódnak... Aztán amikor még tárgyiasítja is Ebonyt, megvillantva eddig remekül leplezett vonzalmamat iránta, elszakad nálam a cérna. Mondhatnám, hogy nem kenyerem az erőszak, de hazudnék; az értésére adom, hogy jobban teszi, ha nem idegesíti fel egy démon fattyát. Úgy tűnik, ért is a szép szóból, bár gyilkos pillantásokat vet rám, miközben kitessékelik a levegőre, mégsem mer szólni, én pedig elégedetten összecsapom a két tenyerem, mert végre visszatérhetek legkedvesebb nephilimem üdítő társaságához - aki közben beleesett a szórakozóhelyek legalapvetőbb csapdájába, és vaktában iszogat...