Egyszerűen nem tudok hadakozni. A kapcsolatunk maga a civódás. Minden, ami elhangzik közöttünk igazából vagy burkolt, vagy valós szurkálódás. Nincs egymás iránt köztünk kedvesség, vagy törődés. Ez a felszín és talán a mélyebb réteg is. Ahogy kimondja, ahogy mondja, ahogy megfogalmazza hirtelen becsapódik és még egyet belém üt láthatatlan karjaival lelke, enyémbe. Nem értettem a szív dolgaihoz, sem a férfiakhoz, fiúkhoz. Soha. Mert soha nem érdekelt. Soha nem foglalkoztam vele. Ahogy azonban belefutottam Anthonyba lassan tisztulni kezdett körülöttem a kép. Meg aztán az Intézet falain belül is láttam ezt-azt. Aki nem feltűnő gyakorlatilag bárhol képes észrevétlen maradni. A kijelentése pedig apró tűszerű szúrásokat ért el a ketyegőmön. Bárhogyan is, előbb-utóbb felnyílt volna a szemem a róla, a világról és a kapcsolatokról alkotott véleményeimmel kapcsolatban. A színjátéknak hitt előadása után kétségtelenül körvonalazta bennem az eddig ostobaságnak elkönyvelt ábrát. Hogy maga a démon, vagy ez a felismerés ejtett rajtam nagyobb sebet, nehezen állapítanám meg. Így azt teszem, ami a legkönnyebb. Megpróbálok kibújni ez alól a teher alól.