- Nem olyan hosszú név, hogy ne tudd megjegyezni... - motyogom közben a fejem ingatva - Elmehetsz, boldogulok innentől! - tudálékosabb hangon sikerül mondanom, mint ahogy akarom, de nem törődöm vele - Portálkodj vissza a szökőkúthoz. - a többire nem emlékszem, igazából azért, mert nem rémlik, hogy milyen kútról beszélt, az ismeretlensége miatt. Rosszallóan kapom pillantásom kezemre, ahol utánam kap, majd még jobban összeszaladó szemöldökkel nézek rá, mikor arra kér mutassam. Le fog zavarom, hogy visszavágjak, hogy kirántsam kezem, mert már nézegeti is a bíborfoltban éktelenkedő sebem. Ujjának érintésére összerázkódva elhúzódom. Nem a fájdalomtól félek, az riaszt, hogy ...