-Kicsit későn, ha engem kérdezel...- nyögöm és máris távolabbinak érzem magamtól. Bizonyára neki meg sem kottyan, de gondolhatna rá, hogy nem mindenki találkozik naponta velük, ráadásul egymagamban még nem is volt dolgom szembe nézni egy ilyennel. És fel sem készítettek rá! Enyhén megforgatva a szemeim végül elhúzódom tőle. Látszik, hogy semmi baja, különben nem azzal kezdené, hogy megszid. Lábaim magam alá gyűrve ücsörgök, valamennyire távol tőle. Közben minduntalan azt a pontot bámulom, ahol utoljára láttuk a démont. És egészen addig nem is igazán mozdulok meg, amíg újra meg nem szólal. Akkor vállam fölött rápillantok.