Mindenkinek más volt az Éden. Van aki társaságra és barátokra vágyott, más pénzre, megint más jobb életkörülményre, kocsira, házra, esetleg egy álomférjre. Nekem egyik sem hiányzott. Megnevelt az élet, ugyanakkor kihasználtam, hogy a saját önfejű énem belevitt abba a bajba, amit úgy hívtak: hibrid. Vámpírnak lenni ebből a szempontból jó volt, de farkas énem akkor sem adtam volna fel, ha az életem múlt volna rajta. Néha jó volt rohanni a fák között, de ma már jobb szeretek játékszereket keresni, s így kihasználni erőfölényem. Na meg persze ellenségeket szerezni. az igazán jól ment szerény személyemnek, soha nem panaszkodhattam. Barátaim soha nem voltak annyian, hogy félteni kellett volna előttük azt, ki is vagyok, de teljesen őszinte még így sem tudtam senkivel lenni. Persze a titok akkor titok, ha csak egy ember tud róla, és az én vagyok. Rendszerint ahogy valami titokból előnyöm lett, így vagy úgy, de találtam rá módot, hogy az hosszú távon csak az enyém maradhasson.