Látom, hogy a válaszom kényelmetlenül érinti, de hát hogyan máshogyan kellett volna reagálnom? Nem tartom magam érzékeny léleknek, a legtöbben azt sem tudják, hogy egyáltalán létezik olyanom, a homokórába ragadt porszem, mely önmagában ketyeg. Pedig létezik, és attól még, hogy nem halad semerre, ketyeg. Működik, ezáltal érzéseim is vannak - habár ez már egy olyan rész, amit én magam tagadnék le legszívesebben -, és bár mellőzni szeretném előtte a gyerekes durcát, képtelen vagyok jó képet vágni ahhoz, ha alulmúlja a számításaimat. Pont azért, mert róla van szó, és pont azért, mert nem kéne, hogy róla szóljon. Egyszerre vagyok mérges rá is és magamra is, mert neki kedvelnie kéne, nekem pedig nem kéne kedvelnem őt. Még hogy a nők bonyolultak...