Kikászálódom a szeméthalom közül. Összecsapom a két tenyerem, ujjaim közt szikrázó elektromosság csap fel, melyet aztán egyenesen a démonba vezetek. Egyetlen fájdalmas visítást érek el csupán, de arra elég, hogy megzavarjam, hogy egyetlen pillanatra elvonjam Ebonyról a figyelmét. A jutalmam nem marad el, csápszerű nyúlvány tör ki a gomolyagból, egyenesen a torkomra fonódik, elzárva a levegő útját. A mágia után nyúlok, de elmémet leblokkolja a levegőhiány. A narancsos lángok az ujjaim közt nem érik el a démont, és már nem próbálkozom többet, talán nem is akarok... Ahogy egyre inkább elsötétül a világ, a látómezőm szélén pattogó csillagok fényesen kirajzolják előttem Ebony öntudatlan alakját...