Újfent meglep. Elnyílnak ajkaim és képtelen pillantást vetek rá. Igazán csak szavait hallva döbbenek rá, mennyire hálátlanul viselkedem vele. Nem felelek. Nem tudok mit. És ezzel talán beismerem újfent igazát, de hiába is, nem akarok veszekedésbe szaladni vele, egyszerűen csak megköszönném, hogy megmentett és elválnék tőle. Le kellene már vetkőztetnem a fejemben megszületett gondolatokat, hogy végre tisztán láthassak és megértsem, miért Őt hívtam. A Klávé nem tudhatja meg - persze, remek kifogás. De tényleg jobban bízom benne, mint bármelyik árnytársamban? Akkor miért nem tudok belesimulni ebbe a kapcsolatba, hagyni, hogy barátokká váljunk, vagy csak... Hisz tudom. Félek, hogy elveszíteném. Ha nincs kockázat, nincs bukás sem.