-Nem. - húzódom annyira el, hogy a szemeibe tudjam mondani a nyers feleletem. A hangomban benne van, hogy nem értem, miért fontos ez. Nem igazán akad olyan személy sem, és olyan helyzet sem, hogy én ilyen helyekre jöjjek. A komoly arcjátékom végül felváltja valami sokkal mosolygósabb. Ami inkább az alkoholnak köszönhető, mintsem neki. Megérkezik az italom, amiért rögvest elnyúlok. Koccint velem, ahogy illik. Aztán megszólal, én pedig kissé lemaradva tőle, iszom. Úgy érzem megbántottam és fogalmam sincs, hogy mivel, hogyan, így amikor lehajtom a teljes poharat, összerázom magam és szóra nyitom ajkaim, hogy tisztázzam a dolgot. Mire ő belekérdez a pillanatba. A fejem sebesen csóválni kezdem, közben szinte már kinevetve a gondolatát, hogy én meg a parkett. Esélytelen...