Amikor felállt egy csöppet megijedtem és már tettem volna fel kétségbeesetten a „Te meg hová mész?” kérdést, de szerencsére csak a pár lépésre innen elhelyezkedő bárpulthoz ment. Abszurd, hogy egészen az apám megérkezéséig egymás minden egyes szavába bele kötöttünk, most azért remeg meg a lelkem, mert attól félek itt hagy. Leláncolhatnának, megkínozhatnának, vasfűvel simogathatnának, jelenleg azt sem éreznem olyan nagy szenvedésnek, mint annak a gondolatát, hogy magamra hagy. Szinte sóvárogtam minden kedves pillantásáért és érintéséért, talán jobban, mint az alkoholra.