Csendben hallgatom szavait, némán könyvelve el magamban minden információt. Szóval az öccse meghalt. Kíváncsivá tesz, ez-e vajon az első veszteség az életében, vagy ismeri már ezt a semmihez sem hasonlítható, mardosó fájdalmat, melyen lehetetlenség túllépni. Az idő mindent begyógyít, mondják, pedig nincs így. Közel hétszáz éve élek, és vannak arcok, nevek és érintések, melyeket sosem fogok tudni elfelejteni - sebek, melyek sosem gyógyulnak, fájdalom, mely sosem szűnik meg. A lelkembe ivódva eggyé vált a ketyegőmmel, együtt dobognak az idők végezetéig. Enyhül néha, ez igaz. Az ember olykor megfeledkezik a vállát nyomó terhekről, kilép a testéből pár percre, órára, hogy valaki másként, teljesíthetetlen lehetőségek masszájaként létezzen, boldogan, önfeledten. De a fájdalom sosem szűnik meg, csak tompul, aztán erősebben tér vissza, emlékeztetve rá, hogy még igenis ott van.