Volt viszont pár pillanat, miközben az oxigénhiány elérte az agyamat és biztosra vettem, hogy végem van, amikor megrohamoztak az emlékek. Emlékképek, sőt, talán inkább csak egyetlen ragyogó, színes jelenet édesanyámról, kinek napsütötte arcát már fel sem tudom idézni, gyűrű göndör, szőke haja és puha, erős keze mégis tisztán élnek az emlékezetemben - és a hangja, hangjának lágysága, azok a krémes szavak, melyeket a fülembe suttogott. A kép örvényként mosódik össze a szemeim előtt, ahogy élesebb, harsányabb zönge csúszik be anyám zöngéjébe. Aztán megpillantom Ebonyt és az egész kép kitisztul.