Egyre több tanulmány figyeli meg azt is, hogy a szociális-kommunikációs készségek (jelentés, szándék), az érzelmek észlelésének képessége és az empátia is csökkenni kezdett a fiatalabb generáció körében. Ez nem egy „bezzeg az én időmben” vagy „ezek a fiatalok” frázis, hanem annak a jele, hogy a digitális világ – minden hasznossága és előnye mellett – van, amitől megfoszt minket. Egy éles képű, gyors webkamera és a jó minőségű hangfalak sem képesek a teljes testbeszédet visszaadni, és azt a közelség, jelenlét érzetet sem, amit az élő találkozás adhat. Hiába nézünk például a szerelmünk szemébe, a közvetítő eszköz egy monitor marad, a távolság pedig nem pár centiméter. Pótszer marad akkor is, ha nincs más megoldásunk, vagy ha időlegesen ez az egyetlen kapcsolódási lehetőségünk a világhoz, vagy egy számunkra fontos emberhez. Nicholas Carr is felveti azt a kérdést, hogy a hatalmas információmennyiség, a szétaprózott figyelem, az örökösen multitask-ban gondolkodó elme és az üzenetek, e-mailek, csipogások, rezgések általi megzavart gondolkodási folyamatok vajon hová vezetnek. Nem csupán sekélyes figyelemhez, hanem az összpontosítás, a logikai és elemző készségek elsorvadásához is.