-Nem, én...- kezdek bele, de ahogy az orromhoz ér, attól kész volnék kifutni a világból. Lehunyom szemeim egy pillanatra, hogy mély levegővel töltsem fel a tüdőm és emlékeztessem magam, hogyan éreztem, amikor az illúzióban láttam meghalni. Igen. A fájdalom. El kell nyomnia azt, hogy most ezért a mozdulatáért szívesen felnyársalnám. Elhúzódok tőle a fejem csóválva, ajkaim beharapva. -Ezt többet ne csináld!- nézek rá határozottan. Nedvesítek torkomon. Hangom nem erőteljes, ahogy elképzeltem. Fáradt. A rengeteg érzelem. Hogy roskadhatott ekkora súly a vállaimra? Elpillantok róla. Épp azon kattogok, hogy talán jobb lenne elindulnom valamerre. Távol tőle, mikor megszólal. Arcom abban az irányba marad, szemeim ugranak rá a kérdését meghallva. -Vissza kell mennem az Intézetbe, jelentést kell írnom.- lesütöm szemeim, vállat rántok. Az Angyalra, nem fogok magyarázkodni! Nem kell magyarázkodnom. Miért kéne? Nézem, ahogy ellépve tőlem kört rajzol a levegőbe, majd megnyitja a portált. A mellkasomról hirtelen mázsás súly zuhan le a gondolattól, hogy nem kell hadakoznom vele ezért. Mosoly szökik arcomra a gondolattól, hogy a zuhany alatt állhatok pár perc múlva és letehetem a fejem. Kialudhatom magam. Elzárkózhatok ettől az egésztől.