A szőkébbik nekem ront, majd elsodor távolabb tőlük. A falhoz szorít, igazából nincs nehéz dolga. Okosabb, mint gondolom, mert a karjaim lefogja annak reményében, nem tudok a szeráfommal védekezni és így is van. Kiesik a kezemből. Rosszalló grimasszal nézek szemeibe, amikor motyog valamit. Kihasználva figyelme ketté oszlását, rámarok a kezére kitörve enyémmel a fogásából és beleütve elhárítom magamtól. A szeráfomért kapok, hogy beledöfhessem, mire tüskeélesen keresztül döfi egy lándzsa. Így a lendületem megakad, az összeeső vámpírról Anthonyra terelődik kérdő pillantásom, aki időközben befut mellém.