Kérdésére puhán felnézek. Nem az íriszeibe. Még csak nem is az arcára. Úgy nagyjából bemérve körvonalát. Ajkaim morzsolgatom. A kirakósaim darabkáit terelgetem éppen helyükre. Nem tudnék megszólalni, nyelnem kell. A szavak elszöknek. Igen, megértelek. Megértek mindenkit, aki lemond rólam. Csendesen ücsörgök mellette. Enyhén előtte. A lehetséges sérüléseit kezdem kutatni. Szemeimmel bebarangolva az alakját. Azokat a pontjait, ahová úgy hiszem, úgy érzem sérülést kellene lelnem rajta. Valószínűleg túl feltűnően, mert kijelenti, hogy jól van.