Bátorkodom érdeklődni a nő után, hátha azzal jobb kedvre derítem, de úgy fest nem alakult túl jól a dolog közöttük. Szemlátomást bántja, így inkább nem firtatom. Ujjaimmal a pulton zongorázok, szemeimmel a plafont bámulom. Csodálatos fényjáték, ami odafenn pörög-forog, bár kezdem azt gondolni, hogy én képzelődöm, így inkább csak előre meredek. Kezd egészen új formát önteni a kapcsolatunk, vagy a társasága, az én társaságom mellette, így erősen él bennem a vágy, hogy búcsúzzak. Nyelnem kell újra és újra, majd kiinnom az italt, amit a lánytól kaptam. Jólesően hat. Képes vagyok lassan újra kuncogni és eltemetni magamba, hogy Anthony rossz passzban van. Mocorgok a székemen. És iszok. Semmi másra nem vagyok képes. És jól teszem, hogy így teszek, mert érzem, ahogy a görcsös feszültség ólálkodása megszűnik és helyette egészen könnyű hangulatot teremt körém az italom. Hálásan bólintok az üresedő poharam felé, mit sem törődve vele, ha bárki emiatt majd ostobának néz.