Sosem értettem, miért vágynak annyira a halandók a halhatatlanságra. Nem mintha gyűlölném, hogy az életem homokórájában megakadtak félúton a szemek, egyszerűen csak nem értem, miért törekszenek rá évtizedek óta a mondének, és miért irigylik tőlünk annyira mások. Csábítóan hangzik a gondolat, hogy évszázadokon át élhetünk, megtapasztalva különböző korok hangulatát, közben pedig elfeledkeznek arról, miért is szeretnének örökéltűvé válni: hogy több idejük legyen azzal, akit szeretnek. Kíváncsi vagyok, belegondoltak-e, hogy a halhatatlanság nem csak egy égből kapott ajándék, hanem súlyos ára van: képtelenek vagyunk utódokat nemzeni, és végig kell néznünk, ahogy az összes szerettünket elragadja a halál. Sosem alapíthatunk családot, sosem telepedhetünk le egy helyen túl sokáig. Nem olvadhatunk be a mondének bugyuta társadalmába. Egyetlen vigaszunk csupán halhatatlan társaink társasága, akikhez nem kellenek évszázadok, hogy rájuk unjunk. Hiába élünk új korokat újra és újra, az idő menetében megfigyelhető egyfajta körforgás, állandó ismétlődés, amely - az én esetemben - közel hétszáz év után igazán fárasztó már. Elkopnak az örömök, nem nyújt izgalmat semmiféle mulatság. Az unalom marad, az őrjítő unalom, az érzéketlenség és a magány.