Addig rohanok vele, amíg egy biztonságosnak tűnő pontra nem húzódunk. A falnak támaszkodva, piszokmód kihasználom, hogy nem vagyok az egyensúlyom igazi birtokában. Nem mutathatom, hogy erőtlen vagyok, nem akarom tovább szórakoztatni. Így kifejezem hálám, hogy lezárhassam, majd útjára engedhessem. Többet egyébként sem kívánok tőle. Ha neki lesz rám szüksége én is ott leszek, ennyit megtehetek érte... Bár kétlem, hogy pont én kellenék bármikor is!