A nosztalgia és én mindig is tartottuk egymástól a távolságot. Többféle boszorkánymester létezik, de egy dolog nagyjából közös bennük: minél idősebbek lesznek, annál többször tekintenek vissza a múltjukra. Emlékeket cipelnek a hátukon, benyomásokat és érzéseket, melyek már rég elsárgultak és kikoptak, mégsem hajlandóak megválni tőlük. Ettől szentimentálisak lesznek, depressziósak, egész egyszerűen képtelen tovább lépni, és sokan fel is adják ezen a ponton. Ezért én már idejekorán megtanultam a leckét és hátrahagytam mindent, ami valaha számított. Sosem néztem hátra. Az emlékek csak elgyengítenek, és nem engedhettem meg magamnak, hogy feleslegesen sirassam a múltat, amikor előre kellett néznem. Csak úgy élhettem túl, ha haladok, a holnapot és az eljövendőt várva; nem fordulhattam vissza. Nem törődhettem még azzal is, ami már a hátam mögé került.