Ha sikerül valahogy a parkettre rángatnom, szembefordulok vele, a keze helyett a derekát kapom el, hogy közelebb húzzam magamhoz. Amíg szól a zene és körülvesz minket a tömeg, könnyen megfeledkezem a tényről, mik vagyunk és milyen világban élünk, és mennyi minden választ el minket egymástól. Amíg itt vagyunk, ő csak egy nő, ahogy én férfi vagyok, épp olyannyira és mégis oly kevésbé emberi, mint ő.