A sötétedő, kopott fényű napkorong sunyin, észrevétlenül süllyedt el a horizontunkon és gyér fényével kikevert rózsaszín és a kék színek egyvelegével festette be az ég alján nyújtózkodó felhőket. A városközpontból magasodó épületek robusztus falainak nyugati oldalát világította be a lemenő nap és a kiülős kávézók teraszait takaró ernyők szélét enyhén megremegtette az enyhe, langyos szellő. Olyan nyugodt volt az idő, az utcák olyan üresek, mintha valami fensőbb rendű erő parancsolt volna lassúságot és sivárságot a világra, mert azt hitte, nekem jobb lesz, ha úgy látom, hogy a világ is velem együtt gyászol. Gyászolja a hazug embereket, hazugságban töltött éveket, egy csalfa élet emlékét.