A valóságban kábulatba zuhanva nem tart meg más, csak a démon felhője, ahogy egyre közelebb és közelebb érkezik hozzám. Hiszen végül is legyőzött. Az elmémbe jutott, a szívemen ejtett sebet. Egy külső szemlélő talán nem is láthat mást, csak ahogy a füstfelhő közepén zokogva suttogom azt, mit látok odabenn. Legbelül. Egy részem felkészül a halálra, tudom, érzem, de egy másik, ami hinni akar abban, hogy mindez csak rossz álom, felnyittatja a szemeim. Résnyire. Éppen csak alig. Meglátom ekkor a férfit. Homályosan. Csillagütközés a két létezés között. Látom a karjaimban és látom ott, ahol éppen tartózkodik. A szívem véresre karistolva megpróbál belekapaszkodni abba a világba, ahol életben van és ezzel felébreszti tudatom. Reszketegen, remegve nyitom fel elázott szemeimet, majd a következő pillanatban szeráfomért kapok, és belevágok a démon gomolygó testébe. Ahogy megérintem a markolatát tőrömnek, kitisztul elmém és úgy érzem legyőzhetetlenné válok. (Ami nevetséges, de a fájdalom, a kétségbeesés után...., hidd el, ráébredni arra, hogy életben vagy, elég erőt ad!)