A könnyekbe lábadó tekintetemtől nem látok semmit. A vörössel pöttyözött mellkasára szorítok, sápadt, élettelen testét ölelem magamhoz. Érzem, hogy a démon közeledik, meghűlnek végtagjaim. Az ujjaim, a szívem, a vénáim felrobbannak a fájdalomtól. Az idegeim kiszaladnak a világból, lehajtom fejem, hogy homlokom övének nyomhassam. Karjaimmal átfogón szorítom magamhoz, belesuttogom arcába kívánságom, hogy arra kérem, jöjjön vissza. Bőrömön érzem a démon leheletét, tudom jól, hogy végezni fog velem, de a legvalószínűtlenebb állapotba kerülök, és a legkevésbé sem érdekel, hogy mi lesz velem. Mindvégig azt mantrázza tudatom, hogy az én hibám, hogy ha nem hívom ide, és hogy nem tudom elengedi... Zokogásom szét karistolja tüdőmet, a kapkodó légvételbe beleszédülök.