Ebben a kérdésben elég ellentétes nézeteket vallottunk, hisz az agyam mindig is jól fogott, amit ki tudtam volna használni. De ő nem az a típus volt, aki ezt megértette volna. Nekem pedig egyszerűbb volt kimondani, hogy nem érdekel az egész, mint beismerni, hogy tudat alatt igenis vágyok rá, hogy tanulhassak. Valahogy ez bennem volt anyám óta. Bennem volt, hogy nem akarok olyan lenni, mint ő, holott mindig is olyan züllött teremtés voltam, mint ő. Sőt, már rég elhagytam az általa felállított szintet. -Tök, mindegy. Úgy se vennének fel, meg az a kampusz olyan már volt. Mintha kiöregedtem volna.-hagyom annyiban végül, egy meggyőző mosoly kíséretében, arcom pedig annyira érzékeket mellőző maszkot vesz fel, hogy egy szobornak is elmehetnék. Így legalább gondolataim palástoltak, s maximum én vívódok, őt pedig nem idegelem vele, nem mintha annyira adnék ebben a kérdésben az ő szavára.