- Ez így nem lesz jó, Bon, túl sokan vannak. Nem várhatjuk meg idekint a napfelkeltét, hacsak titokban nem vágysz egy menő fogtetkóra a nyakadra. Tudsz még harcolni? - odalépek hozzá, ösztönösen megfogom a karját, ujjaimat gyengéden, de határozottan rákulcsolom. - Mutasd! - kérem, bár lehet, hogy elsőre parancsnak hangzik. Szabad kezem rutinosan akasztom be a felsője alá, és ha nem tiltakozik nagyon, már húzom is fölfelé, épp csak annyira, hogy feltáruljon előttem az oldalán éktelenkedő seb. Ujjbegyeim alig érintik a bőrét, mégis elfog az inger, hogy valami vicces dolgot mondjak, oldva köztünk a feszültséget.