Gondolataim közül a felém nyújtott keze zavar fel. Kérdőn pillantok tenyerére, onnan megint arcára. Megindulok, hogy mellé lépjek, de a kezeink összekulcsolása úgy érzem nem szükséges, ezért eloldalazok mellette. Mindezt hiába, mert utánam kap és magához von. Olyan szorosan, hogy alakommal övébe simuljak. Ettől kellemetlenül érzem magam. Rosszallón pillantok fel rá, ám nincs túl sok időm erre, mert átlépünk hamar a portálon. Én pedig fellélegezve nyitom fel szemeim, hogy az Intézet falai után kutassak szemeimmel. Kiszélesedő mosolyom azonban hamar értetlenbe csapódik át. Tekintetek ugrálni kezd a látványon, ami fogad. Az embereken. Zavartan, sűrűn emelkedő mellkassal pillantok Anthonyra. A kijelentését hallva homlokomig felfutó szemöldökeim alól nézek rá, fejem enyhén rázva a döbbenettől. -Ugye ezt nem mondod komolyan?- hámozom le magamról a karját és lépek ki fogásából. Nem eltitkoltan csalódott és mérges vagyok. Szemeim sután körbefutnak a körülöttünk állókon. Egyáltalán nem érzem jól magam ebben a közegben. Ráadásul soha korábban nem jártam még ilyen helyen. Ezt nem kötöttem az orrára, de a reakciómból biztosan leszűri. Vagy leszűrte már régen, csak nem hoztuk szóba. Nyelnem kell, és vennem pár mély levegőt. Tekintetem rögtön az utcán kalandozik, kimagasló épületek után kutatva. Legalább táppontom legyen, merre induljak...