Ő mégsem tett ilyet. Csendesen tartotta velem a lépést és tapintatos, beszédes némaságba süllyedt, jelenléte mégsem hagyta, hogy teljesen belemerüljek az önsajnálatba. Pedig lett volna rá okom. Alapvetően nem vagyok egy önsanyargató, mazoista típus, de a helyzet elegendő drámával és kiborító részlettel járt, ami már szinte megkövetelte a búskomorságot és az önsajnálatot. Külső szemlélőként talán nem is érezném olyan fájdalmasnak ezt a tortúrát, hisz ez már a múlt. Soha nem ismétlődik meg újra, az emberek többsége már rég meghalt, így ők sem árthatnak nekem. Nincs is bennem félelem. Csupán csalódottságot érzek és zavartságot, hisz mégiscsak a múltamba vetett hitem omlott össze. Nem, mintha egyébként stabil lábakon állt volna. Olyan volt, mint egy rugalmatlan és képlékeny torony, melyek tégláit puha szivacsokkal helyettesítették és ragasztóanyagot is kispórolták belőle. Bármelyik pillanatban, bármelyik erősebb széllökés hatására darabjaira hullhatott volna. És most meg is tette. Apró szivacsdarabkák hevertek mindenhol és én túl lusta voltam hozzá, hogy összeszedegessem és megint felépítsem a tornyot. Helyette azt is el akartam felejteni, hogy a szivacsépület létezik.