Őszintén nem tudnám pontosan megfogalmazni, hogy végül miért is mesélek az öcsémről, miért tárom fel a kapukat, amik a szívemhez vezető utat mutatják meg neki, de így teszek. Elhal a hangom, belesüppedek a folyton körülöttem legyeskedő gyász leplébe, amikor megszólal és kiszaggatja köralakom abból. Felpillantok rá, tekintetünk találkozik. De most nincs helye csínynek, gúnynak. Most csak a fájdalmam cirógatja kedvesen, ami jóleső és egyedi alkalom közöttünk. Elmosolyodom, finoman ívelve fölfelé ajkaim görbéjét, hogy végül bólinthassak. Ezzel köszönve meg, amit mond, de jobban, többet, nem tudnék most ehhez fűzni, és ezt tudja, látja.