-Jó. Jó, jó, persze. Jó.- hebegek össze-vissza, mintha félálomban lennék és csak képzelném azt, hogy előttem van. Talán az ő szemeivel nézve ostobának tűnök, de mit is foglalkozom vele, hogy mit gondol rólam? Azok után, hogy a karjaimban vérzett el, nem kell meglepve éreznem magam azon, hogy hegek után kutakodom. Elérzékenyülök. Talán. A kijelentései, a csipkelődései ellenére, rettegtem tőle, hogy elveszíthetem. És egy részem ott maradt abban az illúzióban és még mindig őt siratja. Közelebb húz magához, amire meglepetten, főként zavartan reagálok. Hagyom. Nincs bennem tiltakozás. Eddig még egyetlen alkalommal sem érintett így. Finoman, puhán. Törődön? Vagy ez újabb színjáték? Bárhogyan is beleidomul körvonalam övébe. Furcsa, már-már nevetséges pózba kényszerítve mindkettőnket. Halovány mosollyal sütöm le szemeim. És ez a görbe vonal valójában nincs is arcomon, a felszín alatt rajzolódik ki. Kihasználom a pillanatot, megtapogatom mellkasát, nyomokat keresve rá, hogy megsérült-e.