- Jól vagyok, Bon... - Hangom bizonytalan, nem azért, mert nem vagyok benne biztos, megmaradok-e, hanem mert afelől akadnak kétségeim, hogy aggódik-e értem. Azt mondanám, nem, dehogy, mégis olyan furán bámul rám, és olyan szokatlan az egész viselkedése is... Képtelen vagyok távol tartani magam tőle, úgy húzom közelebb, mintha vaktában óhajtanám minden gondját enyhíteni. Ha nem is tudom lokalizálni a fájdalom helyét, mert az én szememnek láthatatlan, attól még szeretném, ha annyi erőt merítene belőlem, amennyivel be tudja foltozni a saját hézagjait. Érzem a mellkasomra nehezedő ujjait, és hirtelen megértem, hogy tényleg aggódott miattam - ez a felismerés furcsa melegséggel önt el, ugyanakkor ezernyi más érzelem is a nyakamba zúdul vele. Zavartság, főként. Nem igazán szerencsés fordulat, ha pont most kezdi el a szívén viselni a sorsomat. Jobb lenne, ha nem törődnél velem.