Ismerős hang, ismeretlen arc. Nem éppen a legjobb párosítás, hiszen még azt is képes vagyok elhinni, hogy ezek után csak úgy ideképzeltem. Tessék itt is van valami állandó. Mindig felbukkan, mikor éppen darabokra hullok, mintha ráérezne. Halványan elmosolyodom és próbálom a legstabilabban megtámasztani a fejemet. – Én mindig képes vagyok okot találni arra, hogy leigyam magam. Csak jó helyen kell keresni. – Igen.. Ihatok azért, mert esik az eső vagy éppen süt a nap. Éppen ahhoz illesztem a dolgokat, amik jelen pillanatban nem tetszenek. Ilyen egyszerű az egész. Könnyedék generálok én okokat. Pár másodperc alatt kapásból hármat. Nem olyan régen dobtak, aztán még meg is áztam és a kedvenc pólóm tönkrement a mosásban. Tökéletes indokok az ivásra. Legalábbis nekem azok. Leginkább az első a többi csak kiegészítő, de sorolhatnám naphosszat az indokokat azonban magamnak teljesen felesleges főleg, hogy az első nyomta rám leginkább a bélyegét. – Na, ennyire nem bízol bennem? Képes vagyok járni. Most még annyira nem ittam sokat.. Csak picit nehéz a fejem, de az hamarosan elmúlik. – Lefekszem a bárpultra és lehunyom a szemem, hogy pihentessem őket egy picit. – Mesélj addig, amíg kitisztul egy kicsit a fejem. – Motyogom még mindig csukott szemekkel. Nincs szükségem többre csak pár apró percre, ami segít észhez térni.