Ahogy háttal érkezik a törzsemnek, kezem leragad a csípője két oldalán, fejem megpihen az övén, ajkaimmal lopva érintem a fülét, majd lejjebb, végigkarcolom leheletemmel a nyakát. Aztán hagyom, hogy a zene újból elsodorja tőlem, míg végül a spanyol dallamok vissza nem édesgetik karom ölelésébe. Egészen hihetetlen az a meghittség, amivel egymásba kapaszkodva, lelassulva ringatózunk - pusztán azért, mert sem belőle, sem magamból nem néztem volna ki ezt a fajta természetes intimséget. Összekulcsolt kezem a derekán pihen, megtalálva azt a keskeny sávot, mely még nem tolakodó, mégis kellően birtokló. Hüvelykujjammal lágyan cirógatom felhevült bőrét az atlétán át, míg tekintetem kérdések és válaszok után kutat lélektükrei mögött. Hajamban játszadozó ujjai egészen különleges bizsergést lopnak a gyomromba. Nem tudom, éreztem-e már valaha ilyesfajta békét - nem tudom, éreztem-e már valaha békét egyáltalán. Mosolyom kiszélesedik, ahogy pillantásunkat megszakítva lejjebb ugrik a tekintete, és én is az ajkait kezdem fürkészni, vágyódón töprengve, milyen ízük lehet. Legnagyobb meglepetésemre a következő pillanatban már meg is kapom a választ. Érett cseresznye. Puha és édes.