-Nem hiszem, hogy pont téged nem hiányolnának. Mindig is én voltam a fekete bárány, ha valamit valakire rá kellett kenni, soha nem úsztam meg, hogy a nevem felmerüljön.-részben ezért is pattantam le. Részben meg azért, mert szabadságra vágytam. Szabadságra tőlük távol, a figyelő szemektől, akik sokszor nem vették figyelembe mások, csak saját elvárásaik, s mivel nem sok mindent tudtak rólam, valahogy én maradtam alul, még ha hangoztattam is a gondolataim. Emlékszem, mikor az egyik vezéregyéniség faggatni kezdett, míg a vége az lett, hogy kitörtem a nyakát. Ez volt az az éjszaka, mikor kénytelen voltam elmenni, mert tudtam ezért így is úgy is elküldenének, s nem mellesleg még elégtételt is akarnának.