- Ne felejts el időben szólni, hogyha mégis úgy tűnik tehetek érted valamit. - ingázok fejemmel, majd a hajamhoz nyúlok, hogy igazíthassak rajta. Meglep, hogy a nyújtózó mozdulatom közben nyoma sincs oldalamon a szúró fájdalomnak. Anthony tényleg meglepően ügyes, bár túl sokat nem tudok a múltjáról, biztos vagyok benne, hogy nem most volt dolga először ilyen sebbel. A kijavítására megforgatom a szemeim, arról nem is beszélve, hogy a tincseimet is meg kell igazgatnom, miután előszeretettel beleturkál a loboncomba. Azután közölném, hogy menjen vissza oda, ahol várják, de persze szemlátomást nem értünk együtt. Pattogni kezd közöttünk a feszültség, mire én menteni készülök a helyzetet. Épp szólnék is, vagy tennék valamit, akármit, hogy felvegyem a megszokott ritmusunkat, de akkor megváltozik a hőmérséklet, a kedvem, az utca, Anthony, és én is...