Jól esik kiereszteni kissé a haragomat a lányra, csak azzal nem számolok, ahelyett, hogy visszapattanna róla, inkább elnyeli. Mi az? Semmi rossz szó, semmi szúrósabb pillantás? Gyanakvón fürkészem az arcát, hátha leolvashatom róla, miféle csata zajlik éppen a megviselt szempár mögött. Ebben sosem voltam valami jó, a fizikai sérülésekhez értek, begyógyítok bármit, ami materializált és kézzel fogható; a lélekkel, a szívvel és annak sebeivel szemben viszont tanácstalan vagyok; fegyvertelen, felkészületlen. Legfőképpen pedig tehetetlen. Így hát csak néztem őt és vártam, hogy mondjon valamit, bármit, amivel segíthet kitalálni, pontosan mi játszódik le benne.