Ismételten ráncba szalad a homlokom ostoba megjegyzése hallatán. Érzem, hogy a feszültség szikrát pattint köztünk, mint egymásnak súrlódó kövek, és már a nyelvemen van a csípős válasz, hogy hova fogom mindjárt őt magát elportálkodni, amikor megfagy az ereimben a vér. Minden idegszálam megfeszül a közelgő aurát érezve, összeszűkül körülöttem a világ, kizárva minden mást, még Ebony-t is. A rettegés egyetlen pillanat alatt satuba szorítja a tüdőmet, felgyorsult légzésem nem tud eleget tenni zihálásomnak. Meredten bámulom azt az egyetlen pontot, merről a szörnyeteg érkezését sejtem, és közben egyetlen halk, gyermekien riadt hang ismétlődik a fejemben, könnyek közé fúlt kérlelés: ne. Ne őt. Ne most. Még ne! Könyörgöm, még ne!