Linguistic diversity in Europe is now officially recognised (e.g. in the EU Charter of Fundamental Rights, the draft constitution) and supported (e.g. the 1993 Copenhagen criteria), but on the ground there are many languages losing speakers, a breakdown in inter-generational transmission, lack of language medium education and many speakers with no rights at all to use their language in any official capacity.
Lingvistiskā daudzveidība Eiropā tagad ir oficiāli atzīta (piemēram, Eiropas Savienības Pamattiesību hartā, Konstitūcijas projektā) un atbalstīta (piemēram, 1993. gada Kopenhāgenas kritērijos), taču turpat blakus ir daudz valodu, kurās zūd runātāji, ir pārrāvums valodas nodošanā no paaudzes paaudzē, nespēja iegūt izglītību kādā valodā un daudzi runātāji, kuriem vispār nav tiesību oficiāli lietot savu valodu.