Firstly, it replaced the rule according to which service providers would be subject to the law of the country in which they are established, when temporarily providing a service in another Member State, by that of the “free provision of services”.
Pirmkārt, tas aizstāja normu, kas paredzēja, ka pakalpojumu sniedzējiem, noteiktu laiku sniedzot pakalpojumus citā dalībvalstī, jāievēro to valstu tiesību akti, kurās tie ir dibināti, ar "brīvas pakalpojumu sniegšanas" normu.