This meant that the Member States would continue to hold the key to the determination of the amount and nature of the Union's revenue, that the two arms of the budgetary authority would have to agree on the programming of expenditure and that, in the event of disagreement on the annual budget, the European Parliament could have the last word on overall expenditure (the distinction between compulsory and non-compulsory expenditure being dropped), albeit within the limits of the ceilings imposed by the financial framework.
Tas nozīmē, ka dalībvalstis turpinātu noteikt Savienības ienākumu apjomu un veidu, un ka abiem budžeta pārvaldes orgāniem būtu jāvienojas par izdevumu plānošanu, un ja rodas domstarpības par ikgadējo budžetu, Eiropas Parlamentam būtu noteicošais vārds attiecībā uz kopējiem izdevumiem (likvidējot atšķirību starp obligātajiem un neobligātajiem izdevumiem), taču finanšu plānā noteiktajās robežās.