S. pointing out that elements which may point to the existence of direct or indirect discrimination are interpreted in accordance with national law or national practices and that as things currently stand the use of statistics as evidence for the purpose of proving indirect discrimination is left to the Member States’ discretion, which not only leads to a degree of disparity but also makes it impossible in the Member States in which such a practice is not recognised for certain forms of indirect discrimination to be reported,
S. uzsverot, ka to pazīmju interpretācija, kuras dod iespēju secināt, ka pastāv tieša vai netieša diskriminācija, notiek saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem vai valsts praksi un ka pašreiz dalībvalstu ziņā ir statistikas datu kā pierādījumu daļas izmantošana, lai konstatētu netiešu diskrimināciju, un ka tas rada ne tikai zināmas atšķirības, bet arī liedz iespēju uzrādīt atsevišķus diskriminācijas veidus valstīs, kurās šādu praksi neatzīst,