To av de saksforhold som er tatt opp i innstillingen, og som er oversendt fra Regjeringen, ligger under Kommunal- og regionaldepartementets ansvarsområde og har vært blant de saker vi har arbeidet med. Jeg har lyst til å understreke at både spørsmålet om erstatning til tatere/romanifolket og spørsmålet om erstatning til utdanningsskadelidende samer og kvener har vært vanskelige spørsmål – ikke fordi det er vanskelig å se at det er rimelig det vi gjør i dag, men fordi billighetserstatningsordningen er en ordning som ligger under Stortinget, som faktisk ved behandling av enkeltsaker i gjentatte vedtak har gjort det motsatte av det som i dag foretas. Vi synes derfor det har vært viktig å følge opp både den enstemmige merknaden og mindretallsmerknaden knyttet til romanifolket i forbindelse med kommunalkomiteens behandling av St.meld. nr. 15 for 2000-2001 på den måten at vi legger et bredt saksfelt frem for Stortinget med noen anbefalinger. Når det gjelder resultatene, oppfatter jeg det slik at de føringer som er lagt, stort sett er i tråd med det vi har foreslått, og at dette selvfølgelig blir førende for Billighetserstatningsutvalgets sekretariat, som behandler søknadene, slik at det ikke først og fremst er Regjeringens oppgave å gjennomføre det videre. Jeg er veldig glad for at vi har klart å få enighet om at selv om hovedprinsippet i billighetserstatningsordningen har vært at man ikke gir erstatning for forhold som har vært i samsvar med tidligere normer, kunne ikke det gjelde i spørsmål hvor det nærmest har vært en form for rasistisk tankegang i det norske samfunnet, knyttet til minoritetsbefolkninger – til tatere og romanifolk, til samer og kvener – i Norge. Det er klart at mye av det vi nå gir erstatning for, er resultatet av en systematisk holdning, at noen var andre underlegne – vi kan ikke si at det var akseptabelt fordi det var allment akseptert på den tiden. Dette har vi gjort noe med gjennom to forskjellige ordninger. Vi har gjort det tidligere ved å etablere Samefolkets fond, en kollektiv erstatning til samene for fornorskningspolitikken som var et utslag av vår tro på at nordmenn kanskje var bedre, og bedre i stand til å løse problemer enn det samene var, og det den samiske kultur stod for. Vi har også gjort det i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett, da vi altså etablerte et fond også knyttet til romanifolket. I begge disse sammenhengene har spørsmål om de individuelle erstatningene og behandlingen av billighetserstatningene vært diskutert. Det vi nå gjør, er å sørge for å gi unntak fra den generelle holdningen at man ikke gir erstatning for forhold som var i samsvar med tidligere normer, eller fordi det ikke er akseptabelt i forhold til de normene som gjaldt den gangen. Det gjelder spørsmålet knyttet til erstatning for tvangssterilisering, som da regjeringspartiene, SV og Senterpartiet var særs opptatt av ved behandlingen av St.meld. nr. 15 for 2000-2001. Vi mener – og har utredet – at dette burde det være særskilte føringer for innenfor billighetserstatningsordningen, og at vi har oppfylt det ønsket som mindretallet den gangen hadde. Jeg er glad for at alle nå er enig i at det bør ses særskilt på. I tillegg er det klart at det er mange andre forhold knyttet til behandlingen av romanifolket i Norge som gir grunnlag for erstatning. Det man nå gjør ved å gi et unntak i forhold til den generelle normen, åpner for at alle disse forholdene kan ses på. Når det gjelder tapt skolegang under krigen, og fornorskningen, har det fra Stortingets side ved flere anledninger blitt henvist til Samefolkets fond. Samtidig som man vedtok Samefolkets fond, gav man eksplisitt beskjed fra Stortingets side om at man ikke skulle bruke det til individuelle erstatninger. Vi synes derfor det er helt naturlig å åpne hele saksbunken knyttet til billighetserstatninger, knyttet til tap av utdanning under krigen – også som en del av fornorskningspolitikken. Senest i januar 2002 avslo Stortinget 105 klagesaker. Vi mener nå at alle disse kan åpnes igjen. Vi er innstilt på å finne gode måter å informere om ordningene på, og vi er innstilt på å finne måter å hjelpe juridisk på. Vi kommer til å jobbe videre både overfor romanifolket og overfor samene og kvenene for at man får den juridiske hjelpen og eventuelt raskt kan få gjenopptatt saker som allerede er avslått. De sakene ligger jo klare, så det kan det bare settes i gang med.