Jeg skal få legge fram flertallsinnstillingen i saken om lov av 17. juni 2005 nr. 103 om statens embets- og tjenestemenn mv. Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet har hele tiden vært klar på at vi ønsker å reversere endringene i tjenestemannsloven som Bondevik-regjeringen og Fremskrittspartiet vedtok våren 2005. Denne saken har vært drøftet grundig tidligere, og argumentene er de samme – og frontene er de samme. Vi registrerer at opposisjonen er lite opptatt av arbeidstakers rettigheter. Liberalisering av arbeidsmiljøloven, kutt i arbeidsledighetstrygden og også tidligere forsøk på å svekke sykelønnsordningen er noen eksempler. Dette viser et politisk og ideologisk mønster som også gjør seg gjeldende i diskusjonen om ny lov om tjeneste- og embetsmenn. Men valget i høst viste oss heldigvis at velgerne er opptatt av trygghet for arbeidsplasser og gode arbeidsforhold for arbeidstakerne. De nåværende regjeringspartiene vil gjenta kritikken som kom fram forrige gang saken var til behandling. Vi mener at det burde ha vært gjennomført en mer omfattende prosess enn det regjeringen la opp til den gangen. Etter vårt syn var den manglende dialogen med de ansattes organisasjoner kritikkverdig. Prosessen med utarbeidelse av ny lov tydet på hastverksarbeid uten grundig utredning. Bondevik-regjeringen gav få argumenter med hensyn til hvorfor slike omfattende endringer var nødvendig, ja, det ble i det hele tatt et mangelfullt beslutningsgrunnlag. Går vi over til selve innholdet i forandringene, mener vi at Bondevik-regjeringens forslag til ny embets- og tjenestemannslov fjernet sentrale elementer i forvaltnings- og tjenestemannsretten. Grunnleggende rettigheter og bestemmelser ble forringet. Vi stiller oss også fortsatt undrende til påstandene om at forskjellen mellom arbeidsmiljøloven og tjenestemannsloven førte til lite mobilitet mellom offentlig og privat sektor og hvorvidt dette er et problem. Behov, kompetanse og lønns- og arbeidsforhold styrer i utgangspunktet dette. Vi frykter derimot at en svekkelse av de ansattes rettigheter kan bidra til at det blir vanskeligere å rekruttere og beholde gode arbeidstakere. Vi mener videre at den daværende ordning med ansettelser fungerte godt. Ved ansettelser av tjenestemenn skulle det alltid være avgitt en innstilling av et organ der de ansatte var representert. De endringene flertallet i Stortinget vedtok i forrige periode, vil svekke de ansattes innflytelse kraftig. Dette synliggjør den største forskjellen i utformingen av arbeidsgiverpolitikken mellom den avgåtte Bondevik-regjeringen og dagens Stoltenberg-regjering. Vi ønsker å verne om arbeidstakernes rettigheter, ikke bygge dem ned. Retten til ventelønn var ikke ubetinget i det gamle lovverket, og vi er enig med opposisjonen i at ventelønnsordningen ikke må brukes til å støte folk ut av arbeidslivet. Men vi har mange eksempler på at det i omstillinger og omorganiseringer av virksomheter, som f.eks. i Telenor, Posten og NSB, har vært viktig å ha en ventelønnsordning, og at dette faktisk har ført arbeidstakere tilbake i jobb. Statens arbeidsgiverpolitikk må være forutsigbar og ivaretakende og et eksempel til etterfølgelse for andre arbeidsgivere. I denne sammenheng må det være et mål å verne om de opparbeidede rettigheter, og ikke svekke dem, slik de tidligere regjeringspartiene og Fremskrittspartiet vedtok. Ut fra denne argumentasjonen anbefaler vi derfor at innstillingen bifalles slik den foreligger.