NOKUTs avlagte rapport om lærerutdanningen i Norge har synliggjort store utfordringer, og må dermed komme i fokus. Innenfor bl.a. ledelse, fordypning og krav til studentene er det, som statsråden også sa, avdekket tydelige svakheter som påpekes av evalueringsutvalget. Problemstillingen er altså svært sammensatt, og det tilsier at løsningen må finnes på flere nivåer. Det er mulig at interpellanten har rett i at det er for mange mål. Det har jo en tendens til å forvirre de fleste organisasjoner. Når internasjonale tester avslører at den norske skolen har store utfordringer, bør det ikke overraske at det samme gjelder lærerutdanningen. Det er læreren som skal være motivator og mentor for eleven. Svikter lærerutdanningen, slår dette gjennom hos læreren, og læringen hos den enkelte elev blir til slutt skadelidende. Det tas imidlertid tak i disse utfordringene som evalueringsrapporten har avdekket rundt omkring i landet. I mitt eget fylke, Hedmark, er det mitt bestemte inntrykk, ut fra den kontakten jeg har hatt med administrasjonen på høgskolen der, at man er svært opptatt av dette, og man har en offensiv innfallsvinkel til de utfordringer som er avslørt. Rapporten tas på alvor, analyseres og legger grunnlag for tiltak. Det må det responderes positivt på. Man snakker om handlingsrom, og jeg synes i og for seg man her må gi litt tillit til dem som faktisk er satt til å administrere lærerutdanningen, i hvert fall prøve å rette opp ting på kort sikt. Det er selvfølgelig betimelig av interpellanten å ta opp spørsmålet om hva slags tanker kunnskapsministeren gjør seg om løsninger på utfordringene på lengre sikt. Men jeg ser det som betenkelig at interpellanten i spørsmålsstillingen synes å avsløre hva hun mener er den beste løsningen. Den er åpenbart ikke sammenfallende med innstillingen fra evalueringsutvalget når det gjelder lengden på utdanningen. Det ville være å foretrekke at vi, i lys av hvor sentral denne utfordringen er, tar oss tid til både å analysere og prioritere tiltak, slik at en får den tilsiktede effekt ut av tiltak som skal iverksettes. Det er i og for seg slik jeg også forstår statsråden, at han ønsker seg det. For det vil kreve mye ressurser å foreta endringer. I dagens Norge gjelder utsagnet «anser man seg som ferdig utdannet, er man ikke utdannet, men bare ferdig» mer enn noen gang. En utdanner heller ikke lærere en gang for alle. Men det gjelder å gi dem faglig tyngde og pedagogisk innsikt fra start som gir dem selvtillit, og som gjør dem i stand til å lede klassen inn i kunnskapens verden. Vi kan ikke etterutdanne dem bort fra behovet for en sterk og god lærerutdanning som må gi dem den nødvendige faglige ballast. Derfor må en kunne ha to tanker i hodet samtidig når man diskuterer framtidige rammer for læreren. Lærerutdanningen er én utfordring, etter- og videreutdanning er en annen. Det kan være at man skal tenke seg en utvikling langs begge akser parallelt. Læreryrket fortjener og burde ha en naturlig høy status. Det er lagt i lærerens hender å legge grunnlaget for utviklingen av vår viktigste ressurs, som flere har vært inne på. Mye tyder imidlertid på at statusen til yrket rett og slett er for lav. Det kan være at lærerutdanningen, som følger samme gradsstruktur som øvrig høyere utdanning, med bachelor- og masternivå, kan bidra til å rette opp det. Videre kan det være slik at en ikke nødvendigvis må ha masternivå for å undervise på alle nivåer i skolen. En kombinasjon kan kanskje fungere. En kombinasjon av treårig og femårig utdanningsløp er ikke avskrekkende dyrt ut ifra de foreløpige tall som kunnskapsministeren kom med, om det skulle vise seg å være det rette tiltaket å sette i verk. Men det vil gi en blanding av generalister og spesialister inn i skolen på forskjellige nivåer. Videre kan det tenkes at et obligatorisk veiledningsopplegg etter at utdanningen er gjennomført, kan være et element i å utvikle bedre og mer selvsikre lærere. Det såkalte praksissjokket, som også er blitt nevnt tidligere, kan jo reduseres gjennom den typen tiltak. Denne debatten vil nødvendigvis ikke kunne konkluderes for raskt. Det er jo slik sett godt å kunne si seg enig med kunnskapsministeren i det. Det ligger åpenbare utfordringer her som må løses. Skolen som lærende organisasjon trenger denne fokuseringen og en åpen debatt om tiltak for å finne den beste veien framover. Fagmiljøene rundt på lærerskolene er i gang med å iverksette tiltak og diskutere løsninger. Vi bør ta oss tid til å lytte på hva som kommer ut av dette, og lytte til erfaringer før vi trekker for bastante konklusjoner.