Representanten Skjælaaen tar opp en svært aktuell problemstilling i sin interpellasjon til helse- og omsorgsministeren, nemlig at det er forskjellig syn i Norge på om antallet som får diagnosen ADHD, er for høyt, eller om det er for lavt. Likedan har debatten i ulike media over tid vist oss at det er ulik oppfatning om hva som er riktig behandling for dem som etter utredning har fått denne diagnosen. Når flere av oss har fattet interesse for dette området som omhandler ADHD, er det flere årsaker til det. Den ene årsaken er det som har kommet fram om at det brukes stadig mer medikamenter i behandlingen av barn og unge med diagnosen. En annen årsak er de spørsmålene som er stilt om hvorvidt skolen er tilpasset de utfordringene barn og unge med ADHD og andre spesielle problemer har. Dette er alvorlige spørsmål, som må tas opp på ulike nivå. Når medikamentbruken vokser, slik vi ser nå, kan det skyldes at vi i Norge tidligere ikke har diagnostisert og behandlet mange nok med medikamenter, som statsråden også var inne på. Men det kan også være et uttrykk for at andre alternative metoder for å håndtere ADHD ikke fungerer tilfredsstillende nok. De siste årene har skolene gjennomgått store endringer. Den endringen som kanskje er størst, er oppløsningen av den faste klassestrukturen – og over til grupper. I tillegg er den faste timeplanen blitt erstattet av ukeplaner. Dette setter store krav til elevens evne til selv å strukturere sitt eget skolearbeid. I tillegg er prosjektarbeid en vanlig arbeidsmetode i den norske skolen. Jeg tror det gjør skolen mer interessant for de aller fleste elevene, men det innebærer store utfordringer for de elevene som har behov for struktur i sin skolehverdag. Mange gir uttrykk for at dette er en av årsakene til økt medikamentbruk, at det er skolen og andres behov for ro og tilpasningsevne som ligger til grunn. I så fall er dette noe som er svært bekymringsfullt. Vi ser en faglig uenighet om hvordan mennesker med ADHD skal behandles. Leger, psykologer, pedagoger og spesialpedagoger har ulike tilnærmingsmåter til problemstillingen. Vi ser også at mennesker som selv har diagnosen, har ulike erfaringer om hvordan den best kan håndteres. Det forteller oss at det er individer vi har med å gjøre, som hver for seg har ulike behov. For fagmiljøene gir det utfordringer i forhold til å samordne seg når det gjelder gode retningslinjer for hvordan vi skal møte utfordringene disse lidelsene medfører for den enkelte, for foreldre og for barnehage og skole. Jeg ønsker en integrert skole der alle barn og ungdommer kan gå sammen, men det gir store utfordringer i forhold til hvordan vi skal legge til rette for den enkelte elev, også for dem som har en lovhjemlet rett til spesialundervisning. Tilpasset opplæring og en skole for alle har ikke fjernet behovet for spesialpedagogisk kompetanse, snarere tvert imot. Men den tilpassede opplæringen og spesialundervisningen må organiseres på en måte som styrker de tiltakene som settes i verk. I tillegg til pedagogisk-psykologisk rådgivning og sterke kompetansesentra rundt omkring i landet ser vi at vi trenger spesialpedagogisk kompetanse ved de enkelte skolene. At det finnes spesialpedagogisk kompetanse på de ulike skolene, er derimot ingen selvfølge, og det kan gjøre det vanskelig å følge opp de ungene og ungdommene som har fått f.eks. en ADHD-diagnose. Dette er en utfordring for barnehage- og skolesektoren som jeg tror vi skal ta opp som egen problemstilling når vi diskuterer dette saksområdet. Spesialpedagogisk forskning innenfor det norske barnehage- og skolesystemet er ifølge fagmiljøet selv sparsom, i den forstand at spesialpedagogikk er et ungt fag i forskningssammenheng. Det er et stort behov for denne type forskning, ikke minst i kjølvannet av de reformene som har skjedd i skolen vår. Denne forskningen er også viktig med tanke på den tverrfaglige innsatsen jeg tror må til om vi skal få en konsensus omkring hvordan barn og unge med diagnosen ADHD skal behandles. Her trengs det et krafttak, slik at vi kan få et mangfold av behandlings- og oppfølgingsmetoder tilpasset det enkelte individ, som flere har vært innom. Vi må i alle fall ikke komme dit hen at medisinering blir den eneste løsningen. Jeg tror at vår helse- og omsorgsminister vil gripe fatt i dette vanskelige saksområdet på en god måte, og det er viktig at hun gjør det i lag med kunnskapsministeren og barne- og familieministeren, slik at vi kan gripe fatt i denne tverrfaglige utfordringen der medisinsk kunnskap må kombineres med pedagogikk, psykologi og spesialpedagogisk kompetanse.