I Oslo har nærmere 40 pst. av elevene i grunnskolen minoritetsbakgrunn, og i enkelte bydeler er dette tallet langt, langt høyere. Således er en mengde nasjonaliteter representert, og elevene er bærere av et kulturelt mangfold som kan berike vårt samfunn dersom vi kjenner vår besøkelsestid og legger til rette for at dette mangfoldet skal blomstre. Det norske multikulturelle samfunnet skaper muligheter: Det gir oss mulighet til å utvide vår kunnskap, innsikt og forståelse, mulighet til å bli kjent med nye kulturelle uttrykksformer og mulighet for felles møteplasser som kan legge grunnlag for nye kunstneriske uttrykksformer, slik vi bl.a. har sett det gjennom utviklingen av musikk og dans. Men det flerkulturelle samfunnet pålegger også fellesskapet ansvar – ansvar for at barn og ungdom gis muligheter til å forstå og til å identifisere seg med sine røtter og således gis nødvendig trygghet til nyskaping. Behov for kulturell identitet gjelder alle, så vel minoritets- som majoritetsbefolkningen. FNs barnekonvensjon understreker dette ved å si at utdannelse av barn skal ha til hensikt bl.a. å «utvikle respekt for barnets foreldre, dets egen kulturelle identitet, språk og verdier». Dette forplikter. Dessverre må en si at disse forpliktelsene i liten utstrekning til nå er blitt synliggjort gjennom bevilgninger eller gjennom tilrettelegging av nødvendig infrastruktur for kulturell utfoldelse. Vi har i dag flerkulturelle miljøer som bidrar til identitetsbygging, gir kunstneriske opplevelser, innehar kulturell og kunstnerisk kompetanse og er med på å bygge opp ny kompetanse gjennom utdanning, trening og rekruttering av nye kulturarbeidere. Jeg tenker her bl.a. på miljøer som Nordic Black Theatre og deres teaterskole, stiftelsen Horisont og Mela-festivalen, Du store verden!, minoritetsavisen Utrop og Skriveverkstedet for minoritetsungdom. Felles for dem alle er at de sliter med økonomi, sliter med å finne steder å være og har lønns- og arbeidsvilkår som bare er tilpasset idealister og de virkelig revolusjonært tålmodige. Deres pågangsmot synes jeg kommer til uttrykk gjennom det prosjektet som flere av disse institusjonene nå forsøker å realisere – et prosjekt som de har kalt Snelda – et senter i Bjørvika for kulturelt mangfold. Denne visjonen sier ikke bare noe om pågangsmot, men forteller også om et klart behov for en infrastruktur, en møteplass for det mangfold vårt land rommer. Også på idrettsområdet mangler nødvendig infrastruktur for det flerkulturelle Idretts-Norge, for at det skal kunne utfolde seg. Idrettsgrener som ikke har vært de tradisjonelt norske, som bl.a. cricket, basketball og landhockey, mangler baner, garderobeplass, klubbhus osv. Dette må vi også gjøre noe med dersom vi vil ivareta og utvikle det flerkulturelle Idretts-Norge og dermed også skape et enda mer spennende idrettsmiljø. Regjeringen har forpliktet seg til et kulturløft, en opptrapping av kultursatsingen til 1 pst. av statsbudsjettet innen 2014. For ytterligere å understreke at kultursatsingen ikke bare hører hjemme i festtalene, har Regjeringen forpliktet seg til å fremme en kulturlov som gir uttrykk for det offentliges ansvar for kulturfeltet. Det kulturelle mangfoldet har til nå ikke blitt tilstrekkelig synliggjort gjennom kulturbevilgningene, men med Regjeringens kultursatsing kan vi gjøre noe med det – gjennom økte bevilgninger, ved å bedre kunstnernes arbeidsvilkår, ved å styrke infrastrukturen for kulturlivet og gjennom en ny kulturlov, som også ivaretar det flerkulturelle Norges interesser.