I dag har vi hørt mye om hildringen Soria Moria. Den ene representanten for eventyret etter den andre står fram og forteller som om de nesten tror på det selv. Og flere kommer nok etter, når jeg ser det dominerende rød-grønne skjæret i den voksende listen av Soria Moria-inspirerte treminuttersinnlegg. Finanskomiteens leder dro opp sitt gamle bakteppe, som for øvrig begynner å bli like slitt som et Palestina-kart på en vestnorsk folkeskole på 1950-tallet. Forskjellen er imidlertid at noen sannheter er evige, mens Schjøtt- Pedersens forsøk på å skrive historie gjentas til det kjedsommelige ut fra en tilsynelatende tro på at den skal bli sann. Men den blir ikke det. Bondevik II-regjeringen gav ikke bare skattelettelser til de rike. Det var i hovedsak økning av minstefradraget, lettelser i toppskatten for vanlige skattytere og boligskatten som utgjorde hoveddelen i Bondevik II-regjeringens skattelettelser, med andre ord – for vanlige folk. De samme menneskene får det atskillig tøffere under Soria Moria-hildringen. I tillegg får de høyere rentekostnader. Den andre store avgiftslettelsen fra Bondevik II-regjeringen var bortfallet av investeringsavgiften for å sikre at norsk næringsliv investerte i Norge og dermed trygget norske arbeidsplasser. Jeg har ikke registrert at de rød-grønne har foreslått å innføre den igjen. Kanskje er det også slik at noe av den livlige veksten vi nå opplever i norsk næringsliv, kommer av nettopp dette. Schjøtt-Pedersen uttrykker med stor pondus at de holder det de lover. Men de gjør ikke det heller. På vegsiden, som han trakk fram spesielt, ligger de 600 mill. kr etter i forhold til lovnader i Nasjonal transportplan og Soria Moria. På jernbanesatsingen ser det enda mørkere ut, der den rød-grønne regjeringen ligger nærmere 1 milliard kr på etterskudd i forhold til NTP. I tillegg benytter denne regjeringen seg av et prokuratorknep. Av budsjettdokumentene går det fram at det er en økning i bevilgning på kun 168 mill. kr til nyinvesteringer på veg for neste år. Resten av gildet er det bompengebetalerne, kommunene og fylkeskommunene som må betale. Dette kunststykket greier de å få til fordi de trekker inn mer enn forutsatt fra de nevnte aktører, som igjen må lånefinansieres for å kompensere for manglende statlige bevilgninger. Så tilsynelatende ser dette ut som en satsing, men summen av forpliktelser overfor medfiansiørene vokser og må selvfølgelig tas inn i kommende budsjettår. Det skal det bli spennende å følge med på. I tillegg blir det altså dyrere bompenger av slikt. Ellers så har vi i dette budsjettet vært vitne til et historisk tilbaketog. Suksessen med OPS-prosjektene ble etter hvert tung å bære for de rød-grønne. Derfor ble det nye begrepet «prosjektfinansiering» lansert med store ord og stor forventning i fjor høst. Men nei, den rød-grønne regjeringen legger selv saken død i sitt forslag til statsbudsjett. Forventningen fra oss andre er dermed desto større til Regjeringens evaluering av suksesshistorien med OPS-prosjektene. Det ser vi virkelig fram til. En av Bondevik II-regjeringens andre suksesshistorier var satsingen på kollektivtrafikk. Over 1 milliard kr mer enn ambisjonene i Sem-erklæringen ble resultatet. Et populært tiltak var belønningsordningen til byene for å stimulere til økt kollektivtrafikk. Dette er en ordning som reduseres kraftig av den sittende regjering, under påskudd av at elavgiften på offentlig transport faller bort. Det er bare den logiske brist at det bare er i Oslo man har elektrifisert kollektivtransport av noe omfang. Derfor rammer dette kollektivbrukere i alle andre større byer i Norge. Dette er igjen et eksempel på at denne regjeringen ikke holder det den lover – altså det motsatte av Schjøtt-Pedersens fremstilling.