Innvilgelse av norsk statsborgerskap bør ikke være gjenstand for utjevningspolitikk. Med det mener jeg at man må ha noen absolutter; for å få til en vellykket integrering i det norske samfunnet må det være til stede noen absolutte krav i bunnen. Når vi kommer med dette forslaget, er det for å kunne gi et positivt incitament, slik at den enkelte innvandrer selv skal ha noe å strekke seg etter. Den enkelte innvandrer selv må ha en klar visshet om at gjør jeg det bra og står på her, så kan det belønnes med et statsborgerskap, når de øvrige kriteriene er oppfylt. Det er altså et positivt virkemiddel og ikke et negativt, som man prøver å fremstille det som hele tiden. Så er det også en kortslutning her, særlig hos SV. SV sier at det er veldig viktig at den enkelte innvandrer har stemmerett, og at man derfor må gi statsborgerskap. De er altså villig til å gi stemmerett til en innvandrer gjennom statsborgerskap, uten at man stiller de kravene om kunnskap om og forståelse av det norske samfunnet som er så viktige når man skal benytte den stemmeretten, og som er en helt grunnleggende, essensiell bit dersom man skal delta i norske valg. Man er altså villig til å bruke stemmeretten som en inkluderende faktor uten å stille krav til hvordan man skal håndtere det. Det synes jeg med respekt å melde er oppsiktsvekkende. Vi skal tilby opplæring. Det har vi sagt hele tiden. Det offentlige skal gi den opplæringen den enkelte innvandrer trenger. Vi skal legge til rette for det, men kravet i den toveissaken som norsk integreringspolitikk må være, er at den enkelte innvandrer selv står på og viser at man kan oppfylle de kravene som faktisk blir stilt, og at det ikke bare er et opplæringstilbud, hvor man i realiteten ikke avkrever noe i etterkant. Disse tingene henger sammen, og det er ikke før den dagen denne salen innser at kravene som må ligge i bunnen i integreringspolitikken, er en forutsetning for å få til en vellykket integrering i dette landet.