Den nye offentlighetsloven og prinsippet om rett til å kreve innsyn i saksdokumenter i forvaltningen bygger på tre hovedhensyn: Hensynet til demokrati, kontroll og rettssikkerhet. Videre vektlegges den informasjonsfunksjon forvaltningen faktisk kan ha. Det offentlige fatter hver eneste dag avgjørelser som griper inn i svært mange private bedrifter og enkeltmenneskers liv. Det er helt avgjørende for fellesskapet å ha effektive verktøy for å kunne vurdere om dette skjer etter lovgivers intensjon og i tråd med grunnleggende prinsipper for rettferdig saksbehandling. Retten til innsyn i den offentlige saksbehandlingen er derfor en av enkeltmenneskets viktigste rettssikkerhetsgarantier mot vilkårlig myndighetsmisbruk. Forvaltningen er på vegne av fellesskapet betrodd myndighet til å omsette Stortingets lover i praktisk politikk. Høyre er tilfreds med at vi nå får en offentlighetslov som gir en utvidet rett til innsyn på flere viktige områder. Det er gjort et godt stykke arbeid for å trygge din og min rettssikkerhet, men hva som blir realiteten i dette, gjenstår fortsatt å se. I praksis er vi alle avhengige av at den enkelte saksbehandler er seg sitt ansvar bevisst, og lojalt sikrer faktisk åpenhet om sine begrunnelser og ikke flytter de reelle beslutninger inn i lukkede rom. Jeg er svært tilfreds med at det var Bondevik II-regjeringen som var veiviser til større innsyn i offentlig forvaltning. Lovens virkeområde er vesentlig utvidet og gir økt mulighet for demokratisk kontroll. Det faktum at også kommunal sektor skal omfattes av loven, innebærer at lokalforvaltningen må finne seg i å bli kikket i kortene på en annen måte enn før. Dette må ikke ses på som en trussel, men snarere som en mulighet til styrket legitimitet. Like viktig er det at loven baner vei for større åpenhet i virksomheter der det offentlige har mer enn halvparten av stemmene eller velger mer enn halvparten av medlemmene med stemmerett i det øverste organet i rettssubjektet. Unntatt her er virksomheter som driver næring i konkurranse med og på samme vilkår som private. Høyre har sammen med Fremskrittspartiet foreslått at loven også skal omfatte rettssubjekt som utfører helse-, sosial- eller utdanningstjenester som det offentlige har et lovpålagt ansvar for å tilby, med det unntak at dette ikke skal gjelde enkeltpersoner som har slike oppdrag. Disse partier mener det er viktig at slike virksomheter også omfattes, ettersom disse forvalter betydelige offentlige ressurser og fordi det er viktig med åpenhet og å kunne sikre samfunnet innsyn og god demokratisk kontroll der offentlige midler anvendes i lovpålagt tjenesteproduksjon. Justisministeren var tidlig ute i media og lovet at behandlingen av ny offentlighetslov skal være mer enn festtaler, og deklamerte at Regjeringen ønsket å gi bedre innsyn enn det lovforslaget regjeringen Bondevik II la opp til. Nå er vel festtalenes tid forbi, og jeg registrerer med en viss undring at regjeringspartiene ikke er like åpne for økt innsyn når det kommer til stykket, og har gått imot forslaget om at helse-, sosial- og utdanningstjenester skal omfattes av loven. Det er svært viktig at vi sikrer innsyn i forvaltingen av offentlige midler også når det offentlige hyrer inn private til å gjøre jobben for seg. Vi må ha tilstrekkelige muligheter til å etterprøve at dette skjer i tråd med lovgivers retningslinjer og på en riktig måte for brukerne av tjenestene. For Høyre er dette en helt nødvendig forutsetning når vi først stiller oss positive til at private kan overta og delta i viktige oppgaveløsninger i samfunnet. Når det er sagt, er det selvfølgelig sentralt å understreke i denne sammenheng at dette ikke gjelder for bedrifter som utfører tilsvarende oppgaver i ren privat regi i konkurranse med og ikke på vegne av det offentlige. Jeg merker meg dog at Arbeiderpartiet og SV ikke ser behovet for et slikt innsyn, til tross for at det er et grunnleggende prinsipp at brukerne bl.a. skal likebehandles når offentlige midler fordeles, og at muligheten til å kontrollere dette kan ha stor betydning for å sikre at folk flest faktisk får det tilbudet de skal ha. Det er derimot meget positivt at det er en samlet komite som etterlyser større åpenhet i behandlingen av benådningssaker. Mens det er full åpenhet om domsavsigelser, er det null åpenhet om benådninger og begrunnelser for slike. Debatten nylig rundt benådningspraksis fordi det ble avdekket uønsket praksis, aktualiserte spørsmålet om hvorfor benådningssaker behandles i lukkede rom mens rettssaker med domsavsigelser går for åpen scene. Høyre mener større åpenhet rundt benådning er avgjørende for at benådningsinstituttet ikke skal havne i miskreditt hos befolkningen. Jeg er derfor svært tilfreds med at det er en samlet komite som ber Regjeringen gjennomgå dagens lovgivning for benådningssaker og komme til Stortinget med forslag om hvordan vi kan oppnå større åpenhet ved benådning. Det er også med tilfredshet jeg nå registrerer at vi med de nye anbudsreglene vil gi et bedre system for å motvirke korrupsjon og kameraderi i offentlig forvaltning. Offentlighetsloven kan derfor ses på også som et nytt verktøy i kampen mot korrupsjon. Jeg tenker spesielt på at standarden blir at man sikres innsyn i utgangspunktet og dermed ikke må gjøre noe ekstraordinært, som å klage e.l., for å kunne etterprøve at alt har gått riktig for seg. Når det er snakk om bruk av offentlige penger, er dette fornuftig fordi det gir grunnlag for økt tillit til forvaltningens disposisjoner i saker om offentlige innkjøp. Etter min oppfatning er dette viktige hensyn ved praktiseringen av bestemmelsene. Tidligere har det gjerne blitt gitt litt tilfeldige begrunnelser til tilbyderne for at ikke de, men noen andre ble foretrukket og valgt. Jeg forutsetter at man nå, etter den nye lovens ordning, som hovedregel får innsyn i protokollene og tilbudene når valget av leverandør er fattet. Dette vil gi deltakerne i anbudskonkurransen et etterlengtet selvstendig ståsted for å kontrollere at det ikke er tatt utenforliggende hensyn i valget av leverandør. Det er dessverre avdekket altfor mange uheldige episoder der kommuner har unnlatt å følge spillereglene for anbud og innkjøp. Fra Høyres side mener vi at det må være en styrke at den nye offentlighetsloven er så tydelig på dette punkt og dermed kan bidra til å forebygge skandaler som f.eks. vannverksaken i Akershus. Jeg har også merket meg at kommunal- og regionalministeren overfor kommunal sektor har tatt til orde for større åpenhet på dette punkt for å forebygge korrupsjon. Tidligere har forvaltningen blitt kritisert fra flere hold for sin praktisering av regelen om meroffentlighet. Den nye bestemmelsen om plikt til å vurdere merinnsyn vil være en viktig test for å se om forvaltningen i framtiden makter å praktisere loven i pakt med dens formål. Høyre vil i evalueringsrunden følge spesielt godt med på hvordan forvaltningens skjønn arter seg i praksis på dette området, og vil være parat til å endre kursen om nødvendig. Jeg kan i denne sammenheng ikke få understreket sterkt nok viktigheten av at forvalterne av loven får den nødvendige og tilstrekkelige opplæring i hvordan de skal forholde seg til det nye regelverket. Tidligere har det vært et stort problem at den enkelte offentlige tjenestemann har holdt kortene tett til brystet i frykt for å trå feil i praktiseringen av loven. Det viser hva slags utfordringer vi nå har. Bedre opplæring i regelverket er helt avgjørende for å oppfylle lovens formålsparagraf og utvidet offentlighet. God kompetanse om loven vil gi tryggere utøvere som vet hvor grensen går for hvilke opplysninger som kan holdes tilbake, og hvilke som offentligheten har krav på innsyn i. Jeg forventer derfor at justisministeren omgående griper fatt i denne utfordringen og gir opplæringen høy prioritet. Dette vil gi det beste grunnlaget for en sunn og selvstendig vurdering fra den enkelte tjenestemann og til syvende og sist bli nøkkelen til om loven får virke som forutsatt. Den nye offentlighetsloven innebærer samtidig implementering av et EU-direktiv om viderebruk av offentlig informasjon. Det er etter Høyres mening et viktig prinsipp når det i loven § 17 slås fast at informasjon som er offentlig tilgjengelig etter denne eller andre lover, fritt skal kunne benyttes dersom ikke annen lov eller retten til tredjeperson er til hinder for det. For å lette tilgjengelighet og bruk har loven også et krav om at offentlig informasjon skal være tilgjengelig i digitalt format og kunne behandles elektronisk. Jeg vil avslutningsvis henvise til mindretallsforslagene fra Høyre og Fremskrittspartiet. Forslaget om utvidelse av lovens virkeområde er tidligere omtalt. Praktisering av offentlighetsloven er utvilsomt en stor utfordring. Hvorvidt vi lykkes i å oppnå lovens intensjon, avhenger av de mange som i hverdagen skal medvirke til dette. Komiteen er opptatt av å følge utviklingen på området og ønsker altså en evaluering av loven. Det er noe uenighet om når dette første gang skal skje og hvor detaljert til verks man skal gå med hensyn til hva som skal være gjenstand for evalueringen. Høyre og Fremskrittspartiet har foreslått en evaluering innen fem år fordi vi mener dette er tilstrekkelig tid til å vinne erfaring med lovanvendelsen, og dernest fordi vi mener det vil være viktig å kunne korrigere kursen tidlig dersom evalueringen avdekker svakheter.