Idrett er viktig. Breddeidrettens betydning for helse, trivsel og velvære kjenner vi godt, men toppidretten har også en stor betydning. Den gir oss opplevelser og glede, den gir et samfunn identitet og fellesskap. Og ikke minst: Toppidretten stimulerer til breddeidretten, som igjen rekrutterer til toppidretten. Jeg tror ikke det er få av dem som kanskje var ti–tolv år under OL på Lillehammer i 1994, som lot seg inspirere av Bjørn Dæhli og andre, og som i dag er de som gir oss nye idrettsgleder på TV-skjermen eller på arenaen. Samtidig vet vi at store idrettsarrangement har betydelige ringvirkninger. Det gir profilering til et sted og et land, det gir en enorm kompetansebygging i gjennomføringen innenfor prosjektorganisering, planlegging og selve avviklingen. Det ruster opp reiseliv og opplevelsesindustri, og det gir en motivasjon og en giv som varer i mange år. Det snakkes mye om ettervirkninger, og det er viktig – etterbruk av arenaer, etterbruk av den kompetansen som er bygd, osv. Men like viktig tror jeg det er å snakke om førvirkninger: den enorme motivasjonen og given det innebærer for et sted og en landsdel å forberede seg til og planlegge og gjennomføre et slikt arrangement. Vi vet at OL på Lillehammer ble en enorm suksess. Det ble en kjempeoppblomstring for byen. Det gav reiselivet et løft. Det er bare å reise til Hafjell og Kvitfjell og se hva som har skjedd siden 1994, så får man svaret på det. Det har gitt stor kompetansebygging, noe som ikke minst forsknings- og høyskolemiljøet på Lillehammer har nytt godt av. Det har rett og slett gitt en skikkelig giv for byen. Nå når vi ser fram mot 2014, 20 år etter Lillehammer, er det tid for Norge for å gjøre et nytt slikt løft. Det var kanskje med en viss undring og skepsis en del av oss møtte den første lanseringen av prosjektet Tromsø 2014. Vi spurte: Er Tromsø stor nok? Er det ikke litt for langt opp til Tromsø, ikke bare fra Oslo, men fra resten av Europa og verden? Er det ikke litt for kaldt og mørkt i Tromsø til å gjennomføre et OL? Men etter at jeg ble kjent med prosjektet, er jeg blitt enormt imponert. Det er et fantastisk konsept, det er et fantastisk prosjekt, og i Arbeiderpartiet er vi entusiastiske tilhengere av å gjennomføre Tromsø 2014. Vi hører nå fra dem som beslutter hvor OL skal være, medlemmer av Den internasjonale olympiske komite og andre, at dette er et unikt prosjekt, en annerledes type OL som vil ha gode muligheter til å vinne fram, og at hvis Norge skal søke igjen om et OL, vil dette være et riktig prosjekt å satse på. Dessverre har ikke kulturministeren et like smittende engasjement, ikke på dette kulturområdet og ei heller for dette prosjektet. Meldingen fra Regjeringen er gjennomsyret av en negativ holdning til et OL i Tromsø. Under hvert eneste kapittel framheves det negative. Spørsmål som lett kunne vært avklart på forhånd gjennom en enkel kontakt med Tromsø 2014 AS, blir hengende i lufta som uavklarte usikkerhetsmomenter. Arbeiderpartiet er skuffet over Regjeringens nei til å stille den nødvendige statsgaranti for OL-søknaden fra Tromsø 2014 AS. I tillegg til å mene at et slikt vinter-OL i Tromsø ville ha vært en fantastisk idretts- og folkefest, er vi overbevist om at ringvirkningene, både for landsdelen, for idretten og for Norge som helhet, ville ha vært enorme. Tromsø-OL ville ha vært en kjempevitamininnsprøytning for hele den nordnorske landsdelen. Ikke minst ville det gitt kjærkomne idrettsarenaer i viktige idrettsgrener i en landsdel som fortsatt mangler en del av disse arenaene. Det ville ha vært den definitive inkluderingen av Nord-Norge i Idretts-Norge. Og kan man tenke seg en bedre måte å starte jubileumsåret 2014 på enn å avvikle en folkefest i Tromsø? Det er det definitive bildet på at Nord-Norge, med Tromsø, er en likeverdig del av Norge og kan gjennomføre store arrangementer som er likeverdige med dem som gjennomføres i andre deler av landet. Tromsøs OL-planer har skapt entusiasme i Nord-Norge. Det er en tverrpolitisk entusiasme, ikke bare i Tromsø og Troms, men i hele Nord-Norge. Finnmark og Nordland er like mye inkludert. Sametinget har gitt sin støtte, mange kommuner, Landsdelsutvalget, kultur- og idrettsliv står bak, samtidig som man fra næringslivets side har støttet dette entusiastisk. Likevel er Regjeringen negativ. Man snakker så pent om at Tromsø kan være en god søker en gang i framtiden. Men vi vet at skal Norge være på banen, må vi være på banen til 2014. Skulle OL f.eks. havne i Sverige i 2014, vet vi at det kan gå mange, mange år før Norge blir aktuell igjen. Kanskje snakker vi om 2026 eller 2030 før det kan bli mulig. Så jeg synes ikke man skal kaste Nord-Norge og Tromsø blår i øynene. Det er faktisk sånn at hvis vi ikke satser nå, kan det gå veldig lang tid før Tromsø igjen kan bli aktuell. Man sier at Regjeringen underbudsjetterer i forhold til en rekke punkter, men det underbygges ikke i meldingen. Her er det fingeren opp i lufta, tenk på et tall og spre usikkerhet uten å si hvor usikkerhetsmomentene ligger. Selvsagt er det sånn at når man skal planlegge et arrangement som ligger ti år fram i tid, kan man ikke fullstendig nøyaktig avklare kostnadene i forhold til innkvartering, i forhold til kontrakter med byggenæringen osv., men man ligger enormt langt foran i forhold til der Lillehammer-OL lå på tilsvarende tidspunkt. Det syns jeg man skulle ha skrevet i meldingen, og også at man er imponert over hvor langt man har kommet når det gjelder detaljene i anslagene, og hvor realistisk man er – kanskje i motsetning til hva man var på Lillehammer på tilsvarende tidspunkt. Man sier at man har underbudsjettert når det gjelder investeringskostnadene for idrettsanlegg. Det underbygges ikke med noen konkrete detaljer. Det er ingen framheving av hvilken betydning disse idrettsanleggene kan ha for idretten i Nord-Norge. Så snakker man om at det er vanskeligheter med å synliggjøre tilstrekkelig innkvarteringskapasitet. Da må jeg spørre: Hvor i all verden kan man lese det ut av prosjektet til Tromsø 2014 AS? Her beskriver man at man skal dekke innkvarteringskapasiteten ved innleie av cruiseskip på havna. Man har vanskeligheter med å synliggjøre at det kan dekkes, sies det fra departementet. Det må bety to ting: enten mangel på cruiseskip i verden eller mangel på havnekapasitet i Tromsø. Det er jo helt innlysende at man ikke har noe problem med å synliggjøre at dette er mulig å skaffe til veie. Man slår f.eks. en OL-arrangør som Torino ned i støvlene når det gjelder å ha innkvarteringskapasitet nær inn til arrangementet. Torino har nærmest lansert et nytt konsept, et publikumsfritt OL, hvor det er svært vanskelig å komme til arenaen fra Torino by. Dermed får man en stor begrensning i forhold til hvor mange som kan komme. Så sier man at deltakerlandsbyen ikke er dekket inn i utbyggingskostnadene. Nei, men det er tenkt gjort på en annen måte. Deltakerlandsbyen er forutsatt utbygd av private investorer og lagt ut for salg, for deretter å leies inn under OL-dagene, noe høyreregjeringen burde være enormt tilfreds med. Man snakker her om partier som vil selge kommunale offentlige bygninger, for så å leie dem tilbake. Men når OL i Tromsø skal gjøre det på samme måten – få utbygd en deltakerlandsby for så å leie den tilbake under OL-dagene – da er det uansvarlig, usikkert og uavklart. Forstå det den som kan. Det mest avslørende i meldingen gjelder dette med transport, veier og flyplasser. Det står i meldingen: «Mens tilreisende som ankom Gardermoen hadde en time kortere reisetid til OL-arenaene i forhold til Fornebu, vil tilreisende som ankommer Bardufoss ha om lag to timer lengre reisetid til arenaene i forhold til Tromsø Lufthavn.» Reisetiden – den gangen dette var planlagt, i 1985-1986 – fra Gardermoen til Lillehammer var omtrent to og en halv time, og fra Fornebu til Lillehammer omtrent tre og en halv time. Fra Bardufoss til Tromsø er det to timer. Så alternativflyplassen har en og en halv time kortere reisetid enn den nærmeste flyplassen under Lillehammer-OL. Men fordi differansen mellom første og andre flyplass er så stor, brukes det altså som et negativt argument. Det er helt uforståelig at det går an å argumentere på den måten, med mindre man på forhånd har bestemt seg for at man ønsker å si nei. Arbeiderpartiet er for et OL i Tromsø. Vi er skuffet over Regjeringen. Vi vil jobbe for et OL i Tromsø framover selv om Stortinget sier nei. Veldig mye av det statlige tilskuddet går til varige investeringer som vil være til glede for Nord-Norge og Norge i framtiden. Et OL i Tromsø i 2014 hadde blitt en fantastisk folkefest til glede for alle.