For noen uker siden var Al Gore i Norge. Da hadde jeg gleden av å bli invitert til visningen av hans film om de store klimautfordringene vi står overfor. Det er en alvorlig film, for det er en betydelig jobb som skal gjøres. Men det positive budskapet er at det er mulig å gjøre den jobben, og det er mulig å gjøre den til en overkommelig pris som ikke setter velstanden vår på spill. Akkurat dette har vært et hovedpoeng i mange år for Venstres miljøpolitikk – at det er mulig å kombinere en god miljøpolitikk med å beholde velferdssamfunnet og sikre arbeidsplassene. Ja, det er faktisk slik at en nødvendig del av arbeidet med å sikre velferdssamfunnet og framtidige arbeidsplasser er at man har en god miljøpolitikk. Etter filmen inviterte Regjeringen til mottakelse hvor Al Gore og statsminister Jens Stoltenberg stod side ved side. Da gjorde jeg meg visse refleksjoner. På den ene siden stod Al Gore, som nå bruker det meste av sin tid på å reise rundt og inspirere statsledere til å ta miljøutfordringene på alvor, benytte de tekniske mulighetene som finnes der, og de framtidige løsningene som skal forme energi- og miljøpolitikken. På den andre siden stod Jens Stoltenberg, som ble herostratisk berømt fordi han ledet an i arbeidet som førte til at sentrumsregjeringen ble felt fordi han ikke ville bygge gasskraftverk uten at det ble stilt krav om rensing av CO2. Jens Stoltenberg overtok regjeringsansvaret, og gav tre konsesjoner for bygging av gasskraftverk uten krav om rensing. Det var et blindspor, og det førte til stopp i arbeidet med å fremme de rene løsningene, fordi utbyggerne trodde det var et politisk regime som ville akseptere gasskraft uten rensing. Så kom Soria Moria-erklæringen som kunne indikere at statsministeren hadde kommet på nye og bedre tanker. Gasskraft i Norge skulle kombineres med krav om rensing fra dag én. Senere har vi forstått at det som virket klart, ikke er så klart. Det viser seg at Soria Moria-erklæringen ikke er et avklart politisk arbeidsgrunnlag, men et politisk trekkspill som kan formes etter behov. Nå åpnes det for en periode uten rensing ved de gasskraftverkene som Regjeringen åpenbart er innstilt på å gi konsesjon til. Det betyr at en åpner for en lang periode og et svarteperspill om hvem som skal betale regningen, og hvilke løsninger som skal velges. Nå foreligger det planer om gasskraftverk på Tjeldbergodden, i Skogn og på Mongstad. På Kårstø i Rogaland bygges det med bakgrunn i en konsesjon som ble gitt av Stoltenberg I-regjeringen. Det er behov for at Regjeringen nå avklarer hvordan en vil medvirke til rensing av CO2 ved gasskraftverk i Norge, gir en konkret vurdering av disse prosjektene som nå foreligger, gir en pekepinn på hvordan staten vil medvirke, og i hvilken rekkefølge en ønsker å bidra i forhold til disse konkrete prosjektene. I dag ble det lagt fram et opplegg som skulle være alternativet til grønne sertifikater. Statsministeren og Regjeringen har lovet at det alternativet skal være bedre enn opplegget med grønne sertifikater som ble skrotet. Det ble det ikke. I realiteten betyr det at en i de kommende årene stiller til rådighet 400 mill. kr mer til fornybar energiproduksjon. Grønne sertifikater ville utløst mellom 1,5 og 2,5 milliarder kr. Det som er alternativet, er altså betydelig dårligere. Resultatet vil bli at mange prosjekter med fornybar energiproduksjon stopper opp og ikke blir realisert. I går la Lavutslippsutvalget fram sin innstilling. Mange var begeistret, blant dem miljøvernministeren. En kunne tro av den reaksjonen som en så, at en ville følge opp de anbefalingene som var. I dag vet man at det ikke er rett. Fra dag én bryter en det som må være politiske opplegg for å kunne følge opp Lavutslippsutvalgets innstilling. De har nemlig klare anbefalinger om å støtte fornybar energiproduksjon på en måte som Regjeringen i dag ikke viser vilje til å gjøre det på. Det hadde vært viktig hvis statsministeren i dag benyttet anledningen til å si at de anbefalingene som Lavutslippsutvalget kommer med, og hovedkonklusjonen om at en skal redusere utslippene med to tredjedeler fram til 2050, også skulle bli en formell norsk målsetting. Jeg er usikker på Regjeringens vilje til å følge opp utvalgets innstilling på bakgrunn av det tafatte opplegget en i dag har presentert for fornybar energiproduksjon.