Forslaget om å opprette en egen erstatningsordning for mennesker som ble smittet av hepatitt C i perioden 1980–1993, reiser en viktig prinsipiell debatt. Det er viktig at det offentlige har ansvar og tar ansvar for medborgere som på en urettmessig måte har blitt påført lidelser i form av feilbehandling eller overgrep ved helseinstitusjoner eller annet. Behandlingsmetodene endres i stadig raskere tempo. Det som var adekvat behandling i går, er erstattet med nye, moderne behandlingsmetoder i dag, basert på ny teknologi og ny kunnskap. De helseplagene som mange pasienter har fått gjennom smitte av hepatitt C ved blodoverføringer på norske sykehus på 1980-tallet og utover, har i verste fall medført ødelagt helse og ødelagt livskvalitet for mange. Regjeringspartiene tar derfor ikke lett på dette spørsmålet om et samlet erstatningsoppgjør for denne gruppen. Når vi velger å peke på andre løsninger, har det flere årsaker. Saken reiser prinsipielle spørsmål, som det er sagt videre, knyttet til i hvilken utstrekning staten skal påta seg et generelt ansvar, med tilbakevirkende kraft, for skader som man ikke hadde metoder eller systemer for å unngå på smittetidspunktet. Det reises videre spørsmål om hvor hensiktsmessig det er å opprette en særordning der én gruppe behandles i henhold til andre kriterier og gis utvidede rettigheter i forhold til andre pasientgrupper som har blitt skadet i helsetjenesten. De gruppene i samfunnet som har blitt utsatt for det som har blitt vurdert som overgrep, eller urettferdig behandling, fra myndighetenes side, kan vi vanskelig se er direkte sammenliknbare med pasienter som uforskyldt har blitt smittet gjennom blodoverføring på et sykehus hvor man har handlet i god tro. Blodoverføring er en nødvendig, og livsnødvendig, helsehjelp for dem som mottar slik behandling, og det er ingen som betviler at ikke helsevesenet har utført sine oppgaver etter beste evne da disse pasientene fikk blodoverføring. Smitte som ble påført pasientene, var ikke identifisert på det tidspunktet den ble gitt, og kunne således ikke være funnet ved screening av blodet. Helsehjelp blir nå – og vil også i framtiden bli det – gitt etter beste evne og i forhold til det kunnskapsnivået helsevesenet til enhver tid besitter. Vi vil sannsynligvis aldri kunne garantere oss fullt ut mot utilsiktede konsekvenser av ulike behandlingsformer. Det vil helt sikkert komme til å finnes bedre medisiner og nye prosedyrer i framtiden, som er annerledes enn dem som benyttes i dag. Bør man da kunne søke erstatning for at ny teknologi i framtiden vil gi bedre resultater enn det som er tilfellet for hjelp som er gitt en sjøl på et tidligere tidspunkt? Det er et vanskelig spørsmål, men dessverre betimelig for mange pasientgrupper og vil kunne bli aktuelt i økende grad etter som ny teknologi og forskning gir oss stadig nye og bedre behandlingsmetoder i framtiden. Vi mener derfor at det er riktig og viktig å ha en tidsfrist for eventuelle klagesaker, og at en foreldelsesfrist på 20 år bør opprettholdes. Den grensen som er satt, tror vi er tilstrekkelig i forhold til å kunne avdekke de aller fleste bivirkninger og konsekvenser av utført helsehjelp. Det vil alltid finnes unntak ved slike ordninger, hvor vi vil oppleve at enkeltmennesker er akkurat for sent ute i forhold til de frister som er satt. Det opplever vi også på andre områder i samfunnet. På tross av det mener vi det er hensiktsmessig at en slik frist eksisterer, og at vi må ha en definert grense. Det er i dag mulig å få behandlet saker der man uforskyldt har havnet i en situasjon som ikke har blitt oppdaget innen fristens utløp. Stortinget har opprettet den såkalte billighetserstatningsordningen. Senterpartiet, SV og Arbeiderpartiet mener at rimelighetsbaserte erstatningskrav bør kanaliseres gjennom denne ordningen, og ser med bekymring på en utvikling med individuell behandling for ulike grupper, noe som vil undergrave de eksisterende ordningene vi har for erstatningskrav for dem som faller utenfor foreldelsesfristen. I de tilfeller der statlige myndigheter finner det rimelig å tilkjenne økonomisk kompensasjon til personer i en gruppe som ikke har rettslige krav på erstatning, kan man gjennom billighetserstatningsordningen gi en slik kompensasjon. Om nødvendig er det retningslinjene i denne ordningen som eventuelt bør justeres og tilpasses, slik at de imøtekommer aktuelle krav på en bedre måte. Det er viktig å sikre at disse ordningene er gode. Det vil være rimelig å tro at mange i de gruppene vi her snakker om, vil kunne få høyest mulig utbetaling, sjøl om vi verken kan eller skal forskuttere behandlingen av denne saken.