Retten foreldre har til å velge hva slags skolegang barna deres skal få, er et prinsipp som kommer til uttrykk i artikkel 26 nr. 3 i FNs verdenserklæring om menneskerettighetene. Norge er folkerettslig bundet av denne erklæringen. Foreldres rett til å velge opplæring for egne barn er også en del av foreldreretten etter FN-konvensjonen om økonomiske, sosiale og kulturelle rettigheter. Denne konvensjonen gjelder som norsk lov. Det gjør også Den europeiske menneskerettskonvensjonen, som fastslår statens plikt til å respektere foreldres rett til å sikre utdanning og undervisning i samsvar med deres egen religiøse og filosofiske overbevisning. Etter opplæringsloven og friskoleloven har foreldre på denne bakgrunn adgang til å velge fire alternative former for grunnskoleopplæring for sine barn: opplæring i en offentlig grunnskole, opplæring i privat grunnskole, opplæring i frittstående grunnskole eller privat hjemmeundervisning. Kun ytterst få velger hjemmeundervisning i Norge. Opplæring i privat grunnskole innebærer at eleven går i en skole som er godkjent etter opplæringsloven, men som ikke har rett til eller mottar statstilskudd, og som derfor kan kreve så høye skolepenger den vil. Heldigvis har vi meget få slike skoler i Norge. Opplæring i en frittstående grunnskole innebærer at eleven går i en privat grunnskole – kalt friskole – som er godkjent etter friskoleloven. En slik skole mottar statstilskudd, men må til gjengjeld oppfylle en rekke krav til kvalitet, innhold og drift: Skolene må ha et innhold og en kvalitet som er jevngod med den offentlige skolen, skolene kan ikke sile eller sortere elever, det er ikke adgang til å ta ut noen former for utbytte, og det er sterke begrensninger på størrelsen på skolepengene. Formålet med loven er således å sikre at retten til å velge privat grunnskole ikke bare skal forbeholdes dem som har god råd, men at denne retten skal være så lik som mulig for alle. Friskoleloven er en tilskuddslov, slik også den gamle privatskoleloven var. I motsetning til privatskoleloven som gjaldt frem til 1. oktober 2003, åpner friskoleloven for at alle grunnskoler som oppfyller lovens krav til innhold og kvalitet – ikke bare de som har et religiøst eller pedagogisk formål – kan godkjennes. I tillegg er det innført en rett til godkjenning dersom skolene oppfyller kravene i loven, og forutsatt at godkjenningen ikke vil føre til vesentlige og langsiktige negative konsekvenser for vertskommunen og innbyggerne i kommunen. Formålet med all lovgivning på grunnskoleområdet er tross alt at tilbudet til elevene samlet sett skal være best mulig. Mangfold og valgfrihet kan være goder i seg selv, men det kan også bidra til økt kvalitet i hele skolesystemet. Samtidig må det tas hensyn til kommunenes muligheter til å oppfylle sine plikter overfor elevene. Antall elever i private og frittstående grunnskoler i Norge er svært lavt sammenlignet med nesten alle andre land. Jeg mener likevel at foreldrenes rett til å velge opplæring for sine barn er godt ivaretatt gjennom dagens lovgivning og de endringer som er foretatt de senere år. Det er viktig at friheten og retten til å velge en alternativ skole er lik for alle, men det er ikke et mål i seg selv at flest mulig skal velge noe annet enn den offentlige skolen. At så mange velger å gå i den offentlige skolen i Norge, tyder på stor tilfredshet med tilbudet. Regjeringens skolereform, Kunnskapsløftet, tar sikte på å gjøre den offentlige skolen enda bedre.