Det vi diskuterer i dag, er et lite hjørne, men et viktig hjørne, av det en samlet språkpolitikk må handle om, nemlig hvordan vi skal ivareta den rikdommen og den skatten det er at vi har to språk i vårt land. Andre deler av språkpolitikken handler om kulturpolitikken, det vi har inne av ordninger i Kulturdepartementets budsjetter, det handler om undervisning, skolepolitikken, og noe om presse. I det hele tatt, det er flere elementer i dette. Men i dag dreier det seg altså om bruken av forskjellige målformer innenfor offentlig sektor. Det vi ser, er at nynorskandelen er på vikende front. I flere undersøkelser som har vært offentliggjort de siste dagene, kanskje ikke med helt like tall, er iallfall trenden ganske tydelig, og i forhold til språkpolitikken totalt sett er det et signal vi skal ta med oss og ta alvorlig. Når det er sagt, er det vel også slik at det er viktig å ha en språkpolitikk som appellerer til folk, som har en åpenhet i forhold til språkutvikling som gjør at språkpolitikken oppfattes som naturlig. Språk er en viktig del av identiteten vår. Tvang, for trange retningslinjer, virker provoserende og har, tror jeg, vært til ulempe og til lite gagn for norsk språkdebatt, som jo er kjent for å være en debatt som det ofte går unødig høy temperatur i. Vi har i merknadene funnet grunn til å be Regjeringen om å se litt nærmere på målloven. Høyre mener det er problematisk at kravet om å beherske begge målformer nok virker ekskluderende for en del grupper, kanskje særlig fremmedkulturelle, som allerede har et svakt språklig utgangspunkt. Det er viktig at målloven ikke gjør at vi ekskluderer både denne gruppen og andre grupper fra å ha stilling i det offentlige. Kanskje særlig i forhold til innvandrere er det offentlige som arbeidsplass en veldig viktig signalpost for å bringe fremmedkulturelle inn i vårt arbeidsliv. Vi ser nok også at i forhold til tradisjonelt norskspråklige er det ikke uten komplikasjoner at man stiller krav til at man skal beherske begge målformer, og i realiteten tror jeg nok at man, hvis man går inn i kjernen her, vil se at det nok heller ikke er tilfellet mange steder. Vi ber altså i merknadene – og vi gjentar det her – Regjeringen om å ta målloven opp til revisjon, se på disse problemstillingene og på om det ikke vil være på høy tid å myke opp noen av de kravene som ligger der. Og det koker jo fort ned til det som er kjernekravet, nemlig at man skal ha krav på svar i den målform man selv har sendt henvendelse. Ved å liberalisere en slik bestemmelse vil man også kunne åpne for at man ikke ekskluderer noen grupper, eller at man ikke virker ekskluderende i forhold til kompetanse som man faktisk trenger. For dette har jo også den siden at kanskje tynt befolkede områder hvor nynorsk er viktig, faktisk har vanskeligere for å tiltrekke seg kompetent arbeidskraft innenfor enkelte felter. Man kan jo sikre nynorskkompetansen innenfor de forskjellige områdene gjennom at man stiller krav til større offentlige enheter om at det skal være nynorskkompetanse i enheten som sådan, men at det ikke nødvendigvis skal ligge på den enkelte medarbeider, eller at man skal stille krav om at alle skal inneha denne kompetansen. Vi merker oss at saksordføreren var fornøyd med at denne regjeringen hadde ambisjoner – han mente til forskjell fra den tidligere regjeringen. Jeg vil da minne om at det stort sett er den tidligere regjeringens forslag som er videreført. Det er ikke så veldig mange innskjerpinger eller endringer i forhold til de forslagene statsråd Svarstad Haugland fremmet. Men man ønsker altså å gå videre på dette, og jeg er godt fornøyd med at man følger opp den tidligere regjeringens linje når det gjelder det språkpolitiske.