Stavanger2008 er i norsk sammenheng et betydelig kulturprosjekt. Det å være europeisk kulturby gir store muligheter. Det gir betydelig fokusering, og det gir store forpliktelser. Stavanger er en by med et sterkt internasjonalt nettverk, en by i overgangen fra det å være oljeby til det å bli et moderne europeisk regionssenter, der nye næringer skal vokse frem. Stavanger har Bilbao som vennskapsby. Det er kanskje ikke tilfeldig. Også Bilbao har satset på kultur, fordi de vil trekke til seg kompetente mennesker. Det spisser budskapet om kreativitet, viser og muliggjør omstillingsevne og, ikke minst, underbygger stoltheten for byen og entusiasmen for den utviklingen som må komme. Med unntak av Fremskrittspartiet har det vært bred politisk enighet i Stortinget om å støtte Stavangers arbeid for å få status som europeisk kulturby. Ni av landets største byer støttet også opp om søknaden den gangen. Dette er også et viktig poeng når vi diskuterer spørsmålet om å mobilisere hele landet. Da Stortinget behandlet garantien og, senere, det økonomiske tilsagnet, var det alminnelig enighet om at kulturbyprosjektet måtte komme hele landet til gode. Et europeisk kulturbyprosjekt er så omfattende at det reelt sett har kapasitet til det. Ikke bare gjelder det publikum. Det gjelder også muligheten til å bygge opp turneer, gi oppdrag til norske kunstnere ut fra et nasjonalt nedslagsfelt, og å bygge opp arrangementsmessig kompetanse, som senere kan komme til nytte. Dette med å «komme hele landet til gode» kan imidlertid fort bli en floskel. Når det kommer til det praktiske arbeidet, er det nødvendig at også andre aktører stiller opp for at dette skal bli en realitet. Ikke minst gjelder dette staten. Erfaringene når det gjelder Bergen som europeisk kulturby, er, slik jeg ser det, et eksempel på at man fort kan bli stående alene dersom ikke alt går etter planene. Uten å gå i dybden med hensyn til Bergen-prosjektet eller invitere til noen debatt om Bergen som europeisk kulturby, tror jeg nok vi i ettertid kan være enige om at Bergen ved en håndsrekning da prosjektet floket seg til, kunne ha greid brasene bedre. Prosjektet kunne kanskje ha fått en større betydning for kulturlivet, nasjonalt sett, enn det det faktisk fikk. Herved er det ikke sagt at det ikke også kom mye spennende ut av Bergens kulturbyår 2000. Ved å ta opp denne interpellasjonen er det min intensjon at vi stopper opp et øyeblikk i en travel hverdag og ser på hva vi kan gjøre for å få mest mulig ut av Stavanger2008, nasjonalt sett. Jeg har stor tillit til ledelsen av kulturbyåret i Stavanger. De signalene og de planene vi så langt har sett, lover svært godt. Men kanskje er det ikke så dumt å minne om mulighetene som Utenriksdepartementet har i denne anledning. Kanskje kunne det være incitamenter som Kulturdepartementet eller statsråden selv kunne bidra med, budsjettmessig eller på annen måte, for å sørge for at våre største institusjoner landet over engasjerer seg. Vi vet at det brukes store midler i Innovasjon Norge innenfor reiselivsmarkedsføringen av Norge. Mon tro om de bruker kulturbyåret aktivt og med det potensialet som kulturbyåret har? Store prosjekter som dette mobiliserer en rekke enkeltarrangementer og en programmessig helhet som også representerer sjeldne muligheter til å bygge opp arrangementsmessig kompetanse. Lillehammer-OL var et eksempel på det. Mange av dem som jobbet med Lillehammer-OL, har senere dukket opp i sentrale roller i mange av de store nasjonale markeringene som har vært i ettertid, ikke bare i Norge, men i bred forstand også internasjonalt. Slik sett har det også hatt et næringsperspektiv som er av interesse. I forbindelse med Stavangers søknad tror jeg også at den kompetansen som der vil bygges opp arrangementsmessig i forhold til prosjektbygging, sponsorarbeid, kulturrelatert økonomiarbeid, markedsføring og i og for seg også det å jobbe med store søknader, representerer erfaringer som det er svært viktig å ta vare på fremover. I denne sammenheng kan forskning og dokumentasjon være noe å ta tak i. Vi har ved flere andre anledninger understreket viktigheten av å styrke kulturforskningen i vårt land. Her er det et konkret prosjekt like utenfor døren til et nybakt universitet. Kanskje er det noe man der burde stimulere til en innsats rundt, eller kanskje kunne man også koble dette opp mot kulturutdanningen andre steder i landet. Mye av dette kommer helt sikkert til å skje helt av seg selv. Alt er heller ikke egnet til å iverksettes gjennom selvstendige statlige initiativer. Men det er viktig å være oppmerksom på mulighetene. Og det er ikke bare Kulturdepartementet som her er sentralt. Utenriksdepartementet, Utdanningsdepartementet og i og for seg også de andre departementene bør ha en bevissthet rundt de mulighetene som en arena som det kulturbyåret er, kan by på. Kanskje er det små stimuli og enkle tilrettelegginger som skal til for å få en effekt ut av de enkelte tingene. Ofte er det bare signaler som skal til for at planlegging og koordinering kan komme i gang tidlig nok til at man praktisk sett kan ta del i satsingen. Her tenker jeg f.eks. på et prosjekt som Den kulturelle skolesekken. Det å koble skolesekkpolitikken sammen med kulturbyåret vil i betydelig grad dreie seg om å ha innsikt i programmet på et tidlig nok tidspunkt og å ha gode kommunikasjonsårer mellom de to prosjektene. Jeg kjenner til at Norsk kulturråd planlegger sin årskonferanse lagt til Stavanger for dette året. Kanskje er det også andre organisasjoner eller institusjoner som kan være aktuelle. Eller kanskje er det internasjonale nettverk, som norske organisasjoner eller norske offentlige institusjoner er deltakere i, som også kunne tenkes å være involvert. Mulighetene er mange, men resultatene kommer ikke av seg selv. Skal vi oppnå gode resultater, fordrer det en kontinuerlig oppmerksomhet, en konstruktiv vilje og konkrete handlinger der hvor mulighetene byr seg.