Utenriksministeren startet sin redegjørelse med å fortelle hvor viktig det er for utenrikstjenesten å styrke Norges omdømme internasjonalt. Det er vanskelig å være uenig i at det er flott å ha et godt omdømme. Men om dette skal være en av de viktigste oppgavene for utenrikstjenesten, er jeg noe skeptisk til. I tirsdagens interpellasjonsdebatt fikk vi belyst noen av de enorme diplomatiske utfordringene vi har i våre havområder, ikke minst i forhold til Polhavet. Gjennom den tragiske flomkatastrofen i Asia fikk vi belyst viktigheten av en god og tilstedeværende konsulærtjeneste. Vi opplever et NATO i endring, vi påvirkes av et større og sterkere EU. Det mangler ikke på utfordringer og diplomatiske oppgaver. Hvis man mener at det å jobbe for å få et godt omdømme, bringer oss nærmere gode utenrikspolitiske løsninger på andre områder, er det en vurdering det er mulig å forholde seg til. Men om det er en riktig vurdering, må vi få lov til å spørre om og ha våre tvil om. Dette kombinert med rollen Norge har tatt på seg som fredsbygger, gir grunn til å sette spørsmålstegn ved hva slags utenrikspolitisk strategi som ligger til grunn for det arbeid som gjøres. Isolert sett gjøres det slett ikke noe galt, tvert imot gjør norsk UD mye godt. Men om det er det vi nå gjør, og i det omfang vi gjør det, som er det som er best for nasjonen Norge, det er noe av utfordringen. Utenriksministeren trekker frem en del grunnleggende verdier og interesser i norsk utenrikspolitikk. Dette er gode verdier og interesser, og det er selvsagt ikke mulig å sette noen av disse verdiene og interessene opp mot hverandre. Men det må være lov til å påpeke at en del fundamentale problemstillinger for oss som nasjon synes å være nedprioritert til fordel for andre, kanskje mer spennende oppgaver på andre kontinenter. Størrelsen på norsk utenrikstjeneste er ikke av en slik karakter at man kan makte alt like godt. Prioritering må skje, og hvilke interesser styrer en slik prioritering? Etter 100 år med egen utenrikspolitikk kan det kanskje være på tide å reflektere over det vi gjør, og det vi burde gjøre. Det handler ikke bare om at det vi gjør, mange ganger er perifert i forhold til våre mest sentrale nasjonale utfordringer, men det endrer noe ved hele vår utenrikspolitikk, og ikke minst gjør det noe med den kompetanse vi opparbeider. Er vår utenrikstjeneste i dag godt nok rustet til de tunge oppgavene som venter, ikke minst når det gjelder å ivareta våre vitale interesser i nord og sørge for at Norge ikke taper terreng i Polhavet? Vi opplever en vanskelig situasjon som følge av NATOs endrede rolle og EUs økende appetitt på utenriks- og sikkerhetspolitikk. For Norge er allierte avgjørende, men det kan allikevel ikke være slik at våre forsvars- og sikkerhetsoppgaver utelukkende skal løses i en allianse. Uten et eget troverdig forsvar har vi lite å stille opp med. Sikring av egen suverenitet og interesser i fredstid er oppgaver vi må klare på egenhånd. Det er ikke en realistisk politikk å nedbygge Forsvaret parallelt med at det pågår en usikkerhet knyttet til vår militærallianse. Det gir ikke den sikkerhet vi bør ha. Har vi f.eks. et sjøforsvar som er godt nok rustet til de oppgaver det skal gjøre i våre havområder? Utenriksministerens redegjørelse tok oss med på en reise jorden rundt der vi fikk beskrevet utfordringer, problemer, mulige konflikter og konflikter på flere kontinenter. Hver for seg var det gode analyser. Men jeg savner en rød tråd. Når og hvor engasjerer vi oss? Hvordan engasjerer vi oss? Og aller viktigst: Hva er målet med vårt engasjement? Selvfølgelig ligger faktorer som fremme av frihet, menneskerettigheter og demokrati som et styrende bakteppe, men jeg savner en visjon, gjerne resultatmål, og en vurdering av avgrensninger for vårt engasjement. Vår innsats eller mangel på innsats blir ofte adhocpreget. Selvfølgelig spiller vedtak fra FNs sikkerhetsråd en tung rolle i mange situasjoner, men vi vet at mange ganger er FN svært sene med å tre inn i konflikter, og noen ganger ganske fraværende. Når det gjelder tiltak og innsats for å fremme våre mål, må de være ulike i sin form, men ikke minst for omverdenen og forankring i den norske befolkning kunne det være greit å holde sine mål høyt hevet, uten at man av den grunn skal begynne et nytt korstog. Jeg skal få kommentere noen av de konkrete utfordringene som ble berørt i redegjørelsen. Men først vil jeg si at denne vinteren, til tross for alt som er galt, har vært en stor seier for demokratiet. Valgene i Afghanistan, Irak og Ukraina har alle gitt håp til oss som mener at demokrati er viktig, for ikke å si avgjørende for at folk skal få en bedre hverdag. Så selv om tilbakeslagene er mange, peker disse valgene i riktig retning. Vi støtter arbeidet med demokratibygging i Irak og håper at vi kan komme i gang med et praktisk samarbeid så tidlig som mulig. Det er viktig å bistå i denne fase av demokratibyggingen, som er avgjørende for Iraks fremtid. Vi håper også at Stortinget, enten direkte eller gjennom noen av de parlamentariske nettverk vi deltar i, kan bistå det nye irakiske parlament med et praktisk anlagt samarbeid. Det ble referert til menneskerettighetsdialogen med Kina, Indonesia og Vietnam, som utenriksministeren har stor tro på. Jeg er redd en del land her har funnet en form for å kanalisere kritikk, og dermed kan de slippe billigere unna på andre måter. Det må være resultatene som teller, og meg bekjent har ikke f.eks. dialogen med Kina gitt resultater. Utviklingen har gått fra vondt til verre i det tidsrom dialogen har pågått. Reform av FN er helt nødvendig, og vi støtter Regjeringens vurderinger. Vi tror også det er avgjørende for tilliten til FN at man kommer til bunns i de anklager som er rettet mot organisasjonen, særlig i forbindelse med «olje for mat»-programmet. Vi som en betydelig bidragsyter, særlig til mange av FNs programmer, må kunne bruke våre muskler til å kreve reformer som fremmer FNs arbeid, integritet og tillit. Militær deltakelse i Sudan ble tatt opp. Der har vi ikke endret mening, og mener at vi ikke bør delta militært, slik det nå er foreslått. Vi er enig i at vi bør svare USA positivt på anmodningen om spesialstyrker til et nytt oppdrag i Afghanistan. Utfordringene i landet er store, og vi vet at de norske styrkene gjør en formidabel og god innsats. Når det gjelder atomtrusselen fra Iran og Nord-Korea, er det et dystert bilde som tegnes. Nord-Korea synes å ha oppnådd sitt mål og vil nå presse USA til forhandlingsbordet. Iran leker katt og mus med omverdenen og søker mest mulig innrømmelser for minst mulig åpenhet. Hittil har dialogen med Iran ikke gitt resultater som gjør at vi kan føle oss trygge. Parallelt med hva som foregår i Iran, reiser vår næringsminister til Teheran med en næringslivsdelegasjon. Det er mulig at en kritisk dialog kan være fornuftig, selv med et regime som det i Teheran, men å utvikle vennskapelige næringsforbindelser med støtte fra den norske stat blir fullstendig galt. Og det må være lov å spørre om vi overhodet har en Iran-politikk. USA har innført sanksjoner. Vi opererer som om vi hadde å gjøre med et hvilket som helst demokrati. Mener utenriksministeren at det vi nå gjør i forhold til Iran, er å være tydelig? Gledelig var det likevel i denne debatten å høre utenrikskomiteens leder, som var svært tydelig om Iran. Det setter jeg stor pris på og deler også de vurderinger Jagland kom med.