La meg først få si at jeg er glad for at det er så stort et engasjement, og at det langt på veg er bred enighet om at habilitering og rehabilitering er områder som det er verdt å satse på. I Soria Moria-erklæringa har Regjeringa slått fast – og jeg vil gjenta det her – at den etter sjukdom vil «sikre rehabilitering og opptrening til alle som trenger det». Vi vil også arbeide for at unger med funksjonshemning eller kronisk sjukdom får et godt og tverrfaglig habiliteringstilbud. Det betyr at vi skal kunne tilby gode, kompetente og tilstrekkelige rehabiliteringstjenester til både unge og eldre, både menn og kvinner – uansett hvor de bor i landet. Alle skal ha like muligheter til å leve et verdig liv og til å mestre problemer som hindrer dem i å delta i aktiviteter og i samfunnsliv. Som representanten Lønning er kjent med, vil jeg på nyåret legge fram en nasjonal strategi for rehabilitering. Jeg vil komme nærmere tilbake til den. Det betyr ikke at Regjeringa nedprioriterer dette arbeidet. Jeg vil si snarere tvert imot. Først føler jeg behov for å gjenta at dagens helselover skal sikre den enkeltes rett til rehabilitering. Det gjelder både i kommunehelsetjenesten og i spesialisthelsetjenesten. I styringsdokumentene for 2006 til de regionale helseforetakene forutsatte vi særlig oppmerksomhet på pasienter som trenger habilitering og rehabilitering. Også i oppdragsbrevet for 2007, som de vil få i januar, kommer det til å stå klart at tjenestetilbudet skal utvikles, slik at behovene til disse pasientene blir ivaretatt. Kommunenes plikt til å ivareta denne pasientgruppa spesielt kommer tydelig fram i det årlige rundskrivet om kommunenes prioriteringer. Dette vil jeg selvfølgelig legge vekt på også i neste års rundskriv. Departementet vil følge nøye med på hvordan spesialisthelsetjenesten og kommunene dekker disse oppgavene, bl.a. gjennom faste rapporteringssystemer. Rehabilitering er en prosess som omfatter mange tjenester og tiltak, særlig i kommunene, men også i spesialisthelsetjenesten. Det er ulike behov som vi må forsøke å ivareta. Jeg tenker spesielt på lærings- og mestringssentrene i helseforetakene, egne enheter for rehabilitering og utstrakt samarbeid med private opptreningsinstitusjoner og spesielle helseinstitusjoner. Tilbudet fra de private leverandørene som har avtaler med de regionale helseforetakene, skal være en del av det helhetlige tilbudet til befolkningen. Det å sammenlikne døgnprisen i de private rehabiliteringsinstitusjonene med døgnprisen i sjukehusene, som representanten Lønning gjorde i interpellasjonen om de private avtalespesialistene 16. november i år, lar seg dessverre vanskelig gjennomføre. Institusjonssektoren skal ikke utføre tjenester på samme nivå som sjukehusavdelinger, men samarbeide tett om f.eks. oppfølging etter operasjoner og primær rehabilitering. Sjukehusavdelinger der det arbeides med rehabilitering, har personell – særlig leger, fysioterapeuter og sjukepleiere – og noen ganger også utstyr som de private institusjonene ikke har, og som heller ikke er nødvendig for at de skal kunne fylle sin funksjon. Det er ikke dermed sagt at ikke flere av disse institusjonene vil ha behov for mer kvalifisert personell. Den forrige regjeringa la gjennom anbudsorganiseringa opp til en omstilling i opptreningsinstitusjonene og i andre rehabiliteringsinstitusjoner som medførte en omfattende reduksjon i antall institusjonsplasser. Noe av dette ble rettet opp etter at vi tok over regjeringsmakta, ved at vi etablerte et eget tilskudd som institusjonene kunne bruke til å utvikle sine tilbud. Flere institusjoner som ellers ville ha måttet legge ned, fikk med dette et grunnlag for å fortsette sin virksomhet. Tilstrekkelig kapasitet i tjenestene er viktig, men det er ikke så lett å tallfeste dette helt nøyaktig. Ett og samme problem kan løses ulikt. Når det gjelder hofteopererte, kan det for noen være aktuelt med opphold i en opptreningsinstitusjon, mens andre har best nytte av et tilbud i kommunen. Når det gjelder mennesker som har som mål å komme i arbeid igjen etter sjukdom eller skade, kan det på samme måte være aktuelt med tiltak i samarbeid mellom helsetjenester i kommunene og NAV, mens det noen ganger kan være aktuelt med tilbud i institusjon. Disse problemstillingene er tatt opp i St.meld. nr. 9, Arbeid, velferd og inkludering, og vi vil følge opp dette videre gjennom sjukefraværsavtalen med partene i arbeidslivet. Jeg kan forsikre representanten Lønning om at vi samarbeider bredt med de berørte departementer, når vi nå utvikler den nye strategien. Regjeringa er opptatt av at det skal være god kapasitet med hensyn til habilitering og rehabilitering. Da er det viktig å se på helheten i det tilbudet som gis. Kapasiteten med hensyn til rehabilitering i institusjon, herunder den geografiske fordelinga, er noe Regjeringa arbeider med, bl.a. som ledd i oppfølginga av St.meld. nr. 5 for 2003-2004, Inntektssystem for spesialisthelsetjenesten. Rehabilitering av god kvalitet skal gjenspeile et helhetlig menneskesynta utgangspunkt i menneskets rett til sjøl å bestemme over vitale livsforhold og til sjøl å kunne sette seg egne målfremme personlig ansvar og mestring og medvirke til at den det gjelder, får innsikt i egne behov, muligheter og begrensningersikre størst mulig grad av egenkontroll over rehabiliteringsprosessen og legge til rette for aktiv deltakelse og medvirkning Vi vet at et rehabiliteringstilbud ofte medfører at det må ytes innsats av flere instanser, og at det er viktig i størst mulig grad å skreddersy opplegg til beste for den det gjelder. Derfor skal både kommunehelsetjenesten og spesialisthelsetjenesten, i tillegg til å bidra til funksjonsforbedring hos brukeren, også tilby opplæring i hvordan en ved sjukdom eller skade kan mestre den nye tilværelsen. Det gjelder for brukere så vel som for pårørende. Lærings- og mestringssentrene skal bidra til at opplæring blir en integrert del av all medisinsk behandling og rehabilitering. Jeg mener at disse sentrene har en svært viktig rolle, men jeg er kjent med at det ikke fungerer like godt overalt. Det tar jeg på største alvor. Jeg vil sørge for at det kommer på plass. Jeg vil også nevne utdanningsinstitusjonene og arbeidslivet. Livet skal leves på mange arenaer. Det gjelder alle. Da er det viktig at det finnes kompetanse og ressurser til å bistå den enkelte i å nå de mål han eller hun har satt seg. Som varslet i Nasjonal helseplan vil jeg legge fram denne nasjonale strategien på nyåret. Det som det er viktig for Regjeringa å sørge for, er: å sikre nødvendig kapasitet med hensyn til habilitering og rehabiliteringå videreutvikle gode og forsvarlige rehabiliteringstjenesterå få til bedre oppgavefordeling og samhandling mellom kommunene og spesialisthelsetjenesten og mellom offentlige og private tjenesteytereå sikre rekruttering og god kompetanse i tjenesteneå styrke forskningsinnsatsen I dette arbeidet samarbeider vi tett med brukerorganisasjonene og med helsetjenesten. Og jeg er – i tillegg til å lytte til Stortinget – innstilt på og svært interessert i å høre hva brukerne og de ansatte i tjenesten har på hjertet. Kravet til kvalitet vil gjelde for habilitering og rehabilitering som for andre helse- og sosialtjenester. De skal virke, de skal altså gi dem det gjelder, et bedre liv. De skal være trygge, de skal involvere brukerne og gi dem innflytelse. Og det er nødt til å være sammenheng i de tilbud som vi gir. Så må vi sørge for at vi utnytter ressursene på en god måte, at de er rettferdig fordelt, og at de er tilgjengelige for alle som trenger det. Kommunene er ansvarlige for kvaliteten i de tjenester som de leverer. Dette gjelder selvfølgelig også for de regionale helseforetakene. Når det gjelder kvaliteten i de private institusjonene, skal den sikres bl.a. gjennom avtaler med de regionale helseforetakene. Klageordninger og tilsyn med tjenestene er også viktige virkemidler for å sikre kvalitet på dette viktige området. Helsetilsynets tilsyn med habiliteringstjenesten og kommunenes tjenester til personer med sammensatte behov har avdekket mangler, jf. en nylig framlagt rapport. Det er mangler som må rettes opp for at vi skal være kvalitetsmessig på høyden. I tillegg til kapasitet og kvalitet er det selvfølgelig viktig at helsetjenesten samhandler godt, slik også representanten Lønning var inne på, for vi vet at det ofte må være samhandling mellom både spesialisthelsetjeneste og primærhelsetjeneste og også på den kommunale siden når det gjelder sosial omsorg. I flere år har individuell plan vært et viktig virkemiddel for behandling og oppfølging av hver enkelt. Jeg mener det er det fortsatt, men det er dessverre ulik praksis i forhold til hvordan dette fungerer rundt omkring. Derfor må vi sørge for at dette kommer på plass. Vi må også sørge for at det er god kontakt mellom alle instanser og mellom folk som arbeider på dette viktige området. Jeg vil også komme tilbake til spesielt de utfordringer vi har når det gjelder samhandling, inkludert den sentrale organiseringa av dette arbeidet.