Jeg kan forsikre om at 1-prosenten står fast. Det men-et betyr noe annet. Det men-et betyr at jeg mener at vi i altfor mange år har sagt at vi har et mål om så og så høy prosentandel av bruttonasjonalinntekt, men vi har i altfor liten grad tatt en diskusjon om prioriteringer, om hva vi skal sette i fokus, og kanskje ikke minst om hvordan vi kan konsentrere bistanden vår, slik at den når fram i mye større grad enn det man kanskje ellers mener at den gjør, og at vi ikke behøver å spre oss ut i bredden. Jeg mener vi skal ha en diskusjon om hvilke kanaler vi skal gi bistand gjennom. Er det FN-systemet som skal ha det meste? Skal vi satse på bilateral bistand, og hvor mye skal de frivillige organisasjonene ha? Nå har Rattsø-utvalget sett på de frivillige organisasjonene. Det kommer, så vidt jeg vet, en innstilling 1. juni, og da vil vi få mulighet til å drøfte hvordan vi skal bruke de frivillige organisasjonene og det sivile samfunnet. Dette er en debatt om innhold som Norge i altfor liten grad har. Jeg mener det er en veldig spennende debatt. Det var altså innholdet i mitt «men».