Det er åpenbart mye representanten Blankenborg ikke vet om fremtiden. I så måte deler han skjebne med de fleste av oss. Og det er vi nødt til å leve med. Denne debatten og komiteens arbeid med utviklingsmeldingen har vært en nyttig læringsprosess. Det nyttige ved den er at fordi komiteen brukte så lang tid, vesentlig lenger enn det man pleier å gjøre i en stortingskomite selv med omfattende dokumenter fra Regjeringen, har det ført til at læringsprosessen har pekt frem mot en større grad av enighet om hovedproblemstillinger enn noensinne før. På grunnlag av brede politiske dokumenter som den utviklingsmeldingen vi behandler, er begge typer prosesser mulig i et parlament. Man kan velge å vektlegge alt det det går an å være uenige om - og det er svært mye. I så tilfelle vil prosessen føre til stadig sterkere fragmentering og stadig større opptatthet av de marginale problemstillinger. Prosessen kan også forløpe i retning av at man bestemmer seg for å bruke mest energi på det det går an å komme til enighet om, selv om det er nyanser i betoning. Slik sett tror jeg innstillingen og debatten i dag på mange måter representerer en milepæl i Stortingets arbeid med norsk politikk på dette området. Hvis man skulle skissere veldig grovt historien over det halve hundreår hvor temaet bistand og utvikling har stått på den politiske dagsorden i vårt land, er det vel mulig litt forenklet å si at det i en ganske lang periode var av de tema som tjente som skillelinjeskaper i norsk innenrikspolitikk. Det er vel også riktig å si at vi har gjennomløpt ganske mange stadier i løpet av dette halve århundre i form av egen læring. Den viktigste læringsprosess har vært å innse at det ikke er gjort med de gode hensikter. I vår del av verden har vi i moderne tid når det gjelder moralske problemstillinger, ofte vært ekstremt opptatt av de gode hensikter, og vi har svært ofte falt i den grøften at vi har trodd at hvis bare hensikten er god nok, kommer helt sikkert også resultatene til å bli gode. Det vet vi i dag ikke stemmer. Man kan selv med de beste hensikter komme i skade for å skape flere problemer enn man løser. Når det gjelder utviklingsproblematikk, kreves det i tillegg til sinnelagsetikken og spørsmålet om de gode hensikter helt åpenbart et solid innslag av konsekvensetikk, at vi til enhver tid, både når vi opptrer som enkeltindivider, som grupper og som stater, har en moralsk plikt også til å vurdere resultatene i forhold til hensiktene. Vi har et ansvar for hvilke resultater vi tilveiebringer med det vi gjør. Og det tredje element: Jeg tror også at vi etterhånden er nær en enighet om at også det som kalles pliktetikk, har en rettkommen plass i dette bildet. Det er ganske enkelt en moralsk plikt å hjelpe andre mennesker individuelt og kollektivt dersom man er i stand til det, og dersom de trenger hjelp. Det er ikke en valgfri øvelse. Det er en moralsk forpliktelse som ingen kan fraskrive seg. Samtidig har vi lært gjennom fem tiår at det er ekstremt vanskelig å løse sammensatte problemer. Det er ekstremt vanskelig å finne de riktige virkemidlene når man står overfor et så omfattende problem som fattigdomsproblemet i dagens verden. Det er ekstremt vanskelig å få til det vi har vent oss til å kalle utvikling, som om utvikling i seg selv var et normativt begrep eller i seg selv skulle bety utvikling i riktig retning. Det kan være verdt å minne om at vi hadde et intermesso på 1990-tallet hvor hele verden var inne i en smule læringsprosess, da man fant opp ordsammenstillingen «bærekraftig utvikling», og dermed for første gang innrømmet fra vår side i den rike del av verden at det ikke nødvendigvis er slik at enhver utvikling går i riktig retning, og dermed implisitt også at utvikling i retning av samfunnsforhold som vi er vant til å regne som de optimale i denne verden, ikke nødvendigvis blir oppfattet slik av alle mennesker på kloden. Det kan være verdt å minne om at ordsammenstillingen «sustainable development» fremdeles inneholder et viktig kritisk spørsmål, om hvilke prosesser det er vi bidrar til å sette i gang, og hvorvidt de prosessene virkelig fører til det resultatet vi ønsker at de skal gjøre. Jeg tror også at de overføringene som Thorbjørn Jagland var inne på i sitt innlegg, som jeg lyttet til med stor interesse, mellom historiske erfaringer i Europa og erfaringene i dagens verden, kanskje har mer begrenset verdi enn jeg fikk inntrykk av at Jagland selv mener. Erfaringen med Marshall-hjelpen i Europa etter krigen er interessant, helt opplagt. Men jeg er tvilende til om den har noen umiddelbar overføringsverdi til de problemer man står overfor i Afrika eller Latin-Amerika, simpelthen fordi Europas problem etter krigskatastrofen var å gjenreise noe som fantes der fra før av. Det fantes utviklede demokratier, det fantes utviklede rettsstater, det fantes en utviklet økonomisk struktur - den var bare lagt i grus gjennom krigskatastrofen. Det er en helt annen oppgave å bygge dette opp der det ikke finnes fra før av. Jeg tror også at overføringen av våre egne historiske erfaringer i Norge med utvikling av sosialstaten har begrenset verdi, simpelthen fordi vi i dagens verden ikke kan bruke 100 år - eller 150 år - på den type modningsprosesser som vi har vært privilegerte nok til å gjennomløpe i vårt land. Jeg tror heller ikke at erfaringene med den norske oljepolitikken fra begynnelsen av 1970-tallet og frem til i dag er velegnet som modell for hvorledes man skal organisere de økonomiske strukturene i land som sliter med akutte fattigdomsproblemer. Det gjorde vi ikke i Norge før 1970, som kjent. Jeg tror også at det er viktig å tenke grundig gjennom ideer og modeller som vil overføre nasjonalstatens problemløsningsmekanismer til det globale nivå. Derfor er jeg for min del grunnleggende skeptisk til tanken om global skattlegging, og særlig i den fasongen som vi har erfaring med på nasjonalstatnivå også i Norge, nemlig at vi etablerer systemer som har en dobbelt begrunnelse, hvorav den ene begrunnelsen står i strid med den andre. For det ene formål er å begrense forbruk mest mulig, og det andre er å sikre finansministeren størst mulig inntekt av størst mulig forbruk. Det er ikke noen spesielt vellykket modell i vår egen sammenheng, og jeg tror ikke at den modellen ville bli særlig mye mer vellykket om man løfter den opp på globalt nivå med dagens FN-system. Stat til stat-hjelp er et grunnleggende prinsipp som vi i dag er enige om, og det er til sist, tror jeg, en svært viktig del av den læringsprosessen jeg har talt om. Stater kan ikke forholde seg til annet enn stater. Deri ligger en begrensning, men deri ligger også utfordringen når det gjelder å bidra til godt styresett, rettsstat, demokrati og levelige forhold for borgerne.