Jeg oppfatter det slik at den debatten rundt rettspsykiatrien som representanten Ballo nå trekker fram, dreier seg om to spor. Jeg oppfattet også den kjente rettspsykiateren Berthold Grünfeld dit hen at han kanskje har prøvd å debattere spørsmålet om berettigelsen av tilregnelighetsreglene som sådanne. Og det er jo enhver rettspsykiater for så vidt hjertelig velkommen til å være med på å debattere. Det er viktige spørsmål. Det som er av interesse opp mot sakkyndighetsspørsmålet, er i hvilken grad man kan ha god nok sakkyndighet i forhold til bl.a. de vanskelige rettspsykiatriske spørsmål som rettspsykiaterne står overfor. Det å fastslå en psykose, det å fastslå andre definerte – enten i rettslig sammenheng eller i medisinske termer – medisinske begrep er ikke bestandig like lett. Vi ser også at det har vært rettslige termer som rettspsykiaterne har vegret seg for å gå inn i, bl.a. det å kunne konstatere gjentakelsesfare. Jeg tror det er avgjørende at vi har en levende debatt rundt nettopp disse spørsmål, for i det øyeblikk rettspsykiaterne føler seg usikre på om man kan fatte konklusjoner på dette området, er det helt åpenbart at det er desto mer risikabelt også for dommerne – og eventuelt legdommere eller fagdommere – å fatte beslutninger om det samme. Det er det viktig å ha stor bevissthet rundt. Jeg mener at det er to utfordringer med hensyn til disse spørsmål som gjør seg særlig gjeldende i det arbeidet som Regjeringa gjør i forhold til å styrke rettssikkerheten opp mot de bevis som skal føres. Det første er å sikre at det faktisk er den som er utpekt til å være dommer – enten det er en fagdommer eller det er en jury – som skal fatte avgjørelsen, enten det dreier seg om hvilket faktum man skal legge til grunn, eller hvorvidt det er konstatert skyld eller ei. Vi må aldri komme så langt i denne prosessen med sakkyndige at vi på mange måter overlater den avgjørelsen til sakkyndigheten. Det er også en del av legmannstenkningen, når vi har med legfolk i rettssystemet å gjøre. Jeg tror mye ville gå tapt i det øyeblikket vi gav slipp på det. Min tese i forhold til dette er at de fleste av oss egentlig er like gode til bl.a. å fatte avgjørelser vedrørende skyldspørsmål som enhver sakkyndig. Det er faktisk ingen eksakt øvelse. Den andre utfordringen vi har, er at i enkelte tilfeller gjelder det andre sannsynlighetsregler og bevisregler i fagene enn i f.eks. strafferetten, hvor man skal være overbevist utover enhver rimelig tvil. Vi har sett tendenser til at sakkyndige opererer med en annen terskel i forhold til bevissikring, noe som i seg sjøl har bidratt til å senke bevisterskelen også inn i straffesaken. Det er en alvorlig utfordring som vi må være veldig bevisst på når vi utformer nye regler for sakkyndighet.