Det er nødvendig å korrigere et par åpenbare feil i representanten Lønnings resonnement, og det er i forhold til særavgifter. Særavgifter har selvfølgelig det dobbelte i seg at de innføres for at man skal oppnå et mål, samtidig som de skaper en inntekt som står i motsetning til dette. Sett fra et nasjonalt ståsted er særavgiftene en enestående suksess. CO22-avgiften er ett eksempel. Hvis en tar CO22-avgiften på norsk sokkel som eksempel, ser en at den bringer store inntekter til statskassen, men samtidig bidrar den til en teknologiutvikling som gjør at norske selskaper slipper ut mindre CO2 på norsk sokkel enn britisk sokkel. Det vil si at den har dobbeltheten i seg, at den skaffer inntekter, men fremmer samtidig et mål. Bilavgifter har akkurat det samme. Alle andre tenkelige avgifter på særavgiftsområdet har denne dobbeltheten i seg. Denne dobbeltheten lever man fint med nasjonalt, og man vil fint leve med den internasjonalt. Men jeg må nok si at grunnen til at jeg tok ordet, var ikke bare for å påpeke denne åpenbare feil, men for samtidig å si at hvis man skal vente på en verdensregjering, hvis man skal polemisere mot at det ikke finnes et globalt finansdepartement, kan vi sitte her - og fortsette å sitte her. Ved alle framskritt er det noen som har gått foran og prøvd å være dristige, prøvd å være djerve, prøvd å ta initiativ som høres umulige ut, og som ikke er mulige i utgangspunktet. Å innføre etiske retningslinjer for oljefondet, for å ta et nasjonalt eksempel, var helt umulig for et år siden. Nå er det mulig, nå har vi innført det. Alle i denne salen, bortsett fra SV, raljerte i årevis over dette. Dette var et lite, beskjedent nasjonalt eksempel, men det finnes mange store globale eksempler på det samme, at noen er djerve og modige og tar sjanser. Jeg er helt enig - det finnes i dag ingen verdensregjering, og vi kommer aldri til å få det. I det øyeblikket vi sier at vi må ha en verdensregjering før vi kan få en internasjonal avgift, det være seg på flytrafikk, på karbon eller på finanstransaksjoner, for å finansiere FN, kommer vi aldri noen vei. Dette var hovedgrunnen til at da Trygve Bull i sin tid ble spurt om hva Høyres 100-årsjubileumsbok skulle hete, sa han at den skulle hete: 100 år som bremsekloss. Det var med et lite smil. Den het selvfølgelig ikke det, for Francis Sejersted hadde jo kalt den noe helt annet. Men det er dette som er utgangspunktet for hele Høyres historie. Hvert eneste framskritt som denne nasjonen har tatt, har de vært imot. Derfor er det nødvendig å ta dette oppgjøret med Lønning. Det er altså ikke mulig, håper jeg i hvert fall, å ta denne defensive holdningen til nasjonale og internasjonale framskritt. Noen må være djerve. Noen må gå foran. Noen må prøve om det er mulig å gjøre det umulige mulig. Er det tilstrekkelig mange som ønsker det umulige mulig, er det faktisk mulig. Det finnes alltid noen som lurer seg unna, det er det bestandig - det er bestandig noen som lurer seg unna - men hvis det er tilstrekkelig mange som vil, blir det kanskje noen forsiktige skritt i riktig retning.