Først til en bemerkning fra min gode kollega i Presidentskapet Olav Gunnar Ballo, som mente at det jeg har sagt om hastverk, ikke var riktig. Jeg tror at det her er en liten misforståelse. Det har vært flere drøftelser av visse prinsipper, men det jeg har kritisert, er at det første skriftlige som Presidentskapets medlemmer fikk, fikk vi den 6. juni. Før det sa vi at vi ventet på utkastet til retningslinjer. Det kom altså den 6. juni. Det ble forelagt gruppelederne mandag den 12. juni. De hadde altså ikke mye tid, for de skulle jo også ha tid til gruppestyrebehandling. Det var seks dager senere. Presidentskapet hadde møtet med gruppelederne onsdag den 14. juni, og det ble avgitt innstilling den 15. juni. Fra den 6. juni til den 14. juni er det åtte dager – etter at retningslinjene forelå. Når Olav Gunnar Ballo viser til helsereformen, hadde man hele saken i den perioden. Det er jo klart at en sak behandles før det avgis innstilling. Det pleier ikke være så lett å overtale andre stortingsgrupper til å endre oppfatning etter at innstilling er avgitt. Og det var det som var hensikten. Hvorfor måtte innstillingen behandles så raskt når den kunne vært behandlet nå? Det viser Olav Gunnar Ballos eget innlegg, for han varslet jo nå at han vil stemme for forslaget fra Senterpartiet. Men dette var jo ikke noen ny problemstilling. Dette var faktisk en av problemstillingene i Presidentskapets møte hvor innstilling ble avgitt, for i referatet fra gruppeledermøtet den 14. juni står det at unntaket – fra innberetningspliktig ytelse altså – må i tilfelle være ytelser som det er enighet om og som er kjent, eksempelvis til parlamentarisk leder og eventuelt til nestleder. Det ble foreslått fra Sponheim å ta med parlamentarisk nestleder i § 6, og å ta inn i § 7 første ledd at det er et formål å offentliggjøre relevant innsyn, samt å ta inn i § 4 at webtjenester skal kunne kjøpes fra egen partiorganisasjon. Det var oppe i det gruppeledermøtet, og likevel har ikke Olav Gunnar Ballo støttet det i Presidentskapets innstilling. Jeg har tatt en helt annen holdning og varslet at vi ønsket større grad av liberalitet. Så hvis det er slik at denne tiden har fått flere av Presidentskapets medlemmer og deres respektive partier til å endre oppfatning og støtte forslaget fra Senterpartiet, synes jeg det er usedvanlig hyggelig. Dette hadde vært unngått hvis man hadde hatt bedre tid i Presidentskapet før man avgav en innstilling. Så vil jeg oppklare noen av misforståelsene som har oppstått fordi jeg muligens har uttalt meg uklart slik at stortingspresidenten har misforstått meg. Det er ingen uenighet oss imellom om behovet for å vite. Jeg understreket meget klart i mitt innlegg at når det gjelder eventuelle ytelser, f.eks. tilleggslønn, har vi altså godtatt det for parlamentarisk leder og nestleder. Det er ikke lenger et prinsipp om lik betaling for likt arbeid, for det er allerede knust gjennom at man har akseptert at parlamentariske ledere og nestledere skal kunne ha tilleggsgodtgjørelser. Dét prinsippet har man allerede akseptert. Vi har sagt at hvis en gruppe kommer til at det også er andre momenter de vil legge vekt på, så må de ha adgang til tilleggsytelser, men med full offentliggjøring. Så det har ikke noe med dette «må vite» å gjøre. Vi skal ha det fullt ut offentlig. Det sa jeg i mitt første innlegg at jeg er med på, og det var hovedbegrunnelsen til stortingspresidenten når han var uenig. For Arbeiderpartiet, og nå også for Fremskrittspartiet, er det ikke noe problem å la partiet betale for partiansatte som er med parlamentarisk leder på et stortingsgruppeoppdrag. For mindre partier kan det være et problem at man kanskje har penger i stortingsgruppen, men har meget lite i sitt parti. Derfor velger man å avstå fra å ha med folk fra partikontoret, for det blir en belastning for partikontoret. Den parlamentariske leder stiller da p.g.a. partistørrelsen dårligere enn andre i samme situasjon, og det synes jeg er galt. Så nevner Jagland dette med at man får tilbud fra andre. Jeg nevnte en teoretisk problemstilling. Poenget mitt var – og nå understreker også Jagland at det skal være uavhengighet for gruppene – at det er jo ikke uavhengighet når man blir fratatt virkemidler av stor betydning i personalpolitikken. Det er ingen i denne sal, tror jeg, som er uenig med meg i at det er forskjeller mellom ulike stortingsrepresentanter både når det gjelder kunnskaper, når det gjelder interesser, og når det gjelder dyktighet. En stortingsgruppe kan bli fratatt muligheten – denne uavhengigheten – til selv å si: Vi synes at det og det er viktig for vår gruppe. Andre grupper gjør noe annet, det må de få lov til å gjøre som de vil med. Vi har aldri drømt om å kritisere noen annen stortingsgruppe for hvorledes den velger å bruke sine midler og sine mannskaper. Det må de selv få lov til å velge. Det er denne selvbestemmelsen og uavhengigheten til den enkelte stortingsgruppe vi mener at man her går for langt i å begrense, når man i tillegg ikke har retningslinjer som, i hvert fall etter vår oppfatning, er gode nok. Men de er bedre enn ingenting. De er et steg i riktig retning, og så får vi se om vi senere eventuelt fremmer forslag om endringer. Det er klart at de er et steg i riktig retning, men de er ikke så avklarende som vi håpet de skulle bli, og som vi tror vi kanskje kunne ha bidratt til å få til hvis Stortinget hadde brukt mer enn åtte dager på å bestemme seg etter at det første forslaget til skriftlige retningslinjer forelå.