Stortingsmeldingen vi i dag skal behandle, er en oppfølging av den forrige gassmeldingen og de politiske signaler som ble gitt i forbindelse med behandlingen av den. Allerede våren 2000 vedtok Stortinget å be om at det ble utarbeidet en helhetlig strategi for bruk av gass i Norge, men i de årene som er gått, har det dessverre skjedd lite på området, i alle fall fra Stortingets side. Gassmeldingen vi nå behandler, omhandler Regjeringens politikk for økt satsing på miljøvennlig gasskraftteknologi, alternative løsninger for framføring av gass til forbruker, ulike former for finansiering av infrastruktur med statlig deltakelse samt tilrettelegging for et norsk-svensk pliktig sertifikatmarked for fornybar energi. I tillegg til dette behandles samtidig Dokument nr. 8:9 for 2003-2004 fra Arbeiderpartiet om utarbeidelse av strategier som kan bidra til at norsk gassbehandlingsindustri og petrokjemisk industri får tilgang på råvarer. I meldingen går det fram at et viktig element i Regjeringens energipolitikk er å satse på gasskraftverk med CO2-håndtering, både for å sikre energiforsyningen og for å oppnå målene i klimapolitikken. Ønsket om et teknologisk gjennombrudd med hensyn til CO2-håndtering vil etter Regjeringens mening åpne for helt andre muligheter for bruk av gass i Norge i tillegg til å gi et vesentlig bidrag til den globale miljøutviklingen. Regjeringen har satset betydelig på å framskynde teknologiutviklingen på dette området, med den klare målsetting å få raskt på plass fullskala gasskraftverk med CO2-håndtering. Det er opprettet et fond på 2 milliarder kr der avkastningen skal gå til forskning og utvikling på området, og vi har nylig opprettet Gassnova, som skal ivareta den statlige innovasjonsvirksomheten samt gi støtte til pilotanlegg og teknologiutvikling for CO2-håndteringsprosjekter. Regjeringen har i tillegg som målsetting å ta i bruk CO2 som trykkstøtte for å øke oljeutvinningen på kontinentalsokkelen. Fra Fremskrittspartiets side vil vi advare mot denne ensidige fokuseringen på CO2-håndtering, som vi har sett gå ut over vår forsyningssikkerhet på strøm. Vi mener at vi må kjøre parallelle løp med forsyningssikkerhet og teknologiutvikling. Forsyningssikkerheten må løses med dagens teknologi, samtidig som det selvfølgelig må forskes på nye løsninger for å dekke morgendagens behov. Enten man liker det eller ikke, er det et uomtvistelig faktum at det ennå vil ta mange år før man har teknologi for CO2-håndtering som er økonomisk forsvarlig og kan settes i produksjon. Det hjelper lite om miljøbevegelsen og enkelte politiske partier later til å tro at dette er på plass i dag. Jeg vil vise til advarslene fra den kanskje fremste ekspert vi har på området, Kjell Bendiksen fra Institutt for energiteknikk, som også var leder for Gassteknologiutvalget. I komitehøringene bekreftet han nok en gang at det ville ta mange år før slik teknologi var kommersiell, samtidig som han advarte mot å bygge energidinosaurer, som han kalte det, gasskraftverk basert på CO2-håndteringsteknologi som man kanskje må subsidiere i 20–30 år framover i tid. Jeg finner grunn til å minne om Stortingets vedtak av 9. mars 2000, om like utslippskrav innen EØS-området. Det betyr at dersom norske myndigheter stiller krav utover dette, må myndighetene ta kostnadene ved slike krav. Så til CO2 som trykkstøtte. Fremskrittspartiet vil selvfølgelig være positiv til tiltak som vil øke utnyttelsen av våre oljereserver. Det må imidlertid være en helt klar forutsetning at oljeselskapene selv må avgjøre om man ønsker å bruke CO2 eller andre virkemidler for å oppnå bedre ressursutnyttelse ut fra helt økonomiske hensyn. Skal man tilrettelegge for økt bruk av gass i Norge, er det avgjørende at man finner løsninger som bringer gassressursene til forbruker. Regjeringen hevder at den satser på en politikk som gradvis tar sikte på utbygging av infrastruktur for naturgass, og man har brukt NVE for å kostnadsberegne gasstransport generelt, i tillegg til å vurdere en rekke ulike alternativer for infrastruktur og transport. Regjeringens konklusjoner er stort sett at det ikke er forsvarlig økonomi i bygging av gassrør, og inntil man eventuelt har bygd opp et marked, må det satses på andre løsninger, eksempelvis skip. Det er utrolig hva man ikke får til dersom man ikke ønsker å få til noe. Det er mulig å regne bort lønnsomheten i nesten et hvilket som helst prosjekt dersom man ønsker det. Etter vårt skjønn trengte man ikke noen ny gassmelding for å regne bort lønnsomheten eller si nei én gang til. Men dette ble resultatet av kompromisset sist, mellom regjeringspartiene og Sosialistisk Venstreparti. Vi var allerede for to år siden klar til å stille opp og legge forholdene til rette for å ta i bruk gassressursene. Den gangen var Arbeiderpartiet med på en satsing på å bygge infrastruktur for gass med statlig hjelp, men det var da. Nå har Arbeiderpartiet inngått et forlik med regjeringspartiene om å skyve ansvaret over til Statnett, eller annet statlig selskap, for sammen med kommersielle aktører å inngå drøftinger med industrien for å realisere rørløsninger for gass. Dette hørtes jo i utgangspunktet ganske bra ut, men det ligger så mange begrensninger i forslaget at det blir omtrent umulig å få noe til. Og det viktigste av alt: Det følger ikke med én eneste statlig krone – ikke én krone til å bygge rør for. Det blir omtrent som å koke spikersuppe uten engang å ha spikeren. Dersom Statnett får ansvaret, vet vi at med den utbyttepolitikken som selskapet blir utsatt for, blir det dessverre ikke mye til gassrør der heller. Fremskrittspartiet fremmer òg forslag om å gi et statlig selskap, sammen med kommersielle aktører, ansvaret for sammen med industrien å få realisert utbyggingen av gassrør. Vi legger imidlertid ikke inn de samme forutsetninger og begrensninger i forslaget, som eksempelvis vil sette rør i Trondheimsfjorden i fare, og som skyver et rør til Mongstad ut i det blå. Og viktigst av alt: Vi åpner for å tilføre inntil 5 milliarder kr til selskapet som skal bygge infrastruktur. Men det ser dessverre ut til at flertallet i denne sal tror det er mulig å bygge infrastruktur uten penger. Bygging av infrastruktur og rør for gass må etter vårt syn ses på som tilrettelegging og samfunnsbygging. Det kom klare signaler på høringen om hvor viktig dette var for å videreutvikle vår industrielle verdiskaping. Jeg vil vise til Lyse i Rogaland, som er et energiselskap eid av kommunene i regionen. Der har man for egen regning investert 700–800 mill. kr på infrastruktur, uten at man hadde særlig med kunder i andre enden da man startet prosjektet. Allerede nå ser selskapet lønnsomhet innen rekkevidde. For det er nå engang slik at gjør man en vare tilgjengelig, kommer kundene og avsetningen. Selvfølgelig er det selskapet som skal vurdere og finne ut hvilke rørprosjekter det er verdt å satse på, og hvilke steder det egner seg bedre med skipstransport eller andre løsninger. Jeg vil imidlertid påpeke at Grenland, Trondheimsfjorden, Mongstad og området rundt Nyhamna er de mest aktuelle områdene for rørløsninger. Det viktigste er å få gassen ført fram til bruker, og derfor må det ikke være enten – eller, men både – og når det gjelder valg av løsninger, selvfølgelig avhengig av avstander og mengde. Vi må ikke glemme at gass ikke bare er en energikilde, men at gass også brukes som råstoff i mange sammenhenger. Det er avgjørende at de miljøer vi etter hvert har utviklet i Norge, og som driver med gassbehandlingsindustri og petrokjemisk industri, får tilgang på råvarer. Dokument nr. 8:9, som er fremmet av fire representanter fra Arbeiderpartiet, tar for seg denne problemstillingen og understreker betydningen av råstofftilgangen. Under behandlingen i komiteen har imidlertid det merkelige skjedd at Arbeiderpartiet hoppet av sitt eget forslag. På side 14 i Innst. S nr. 135 kan man nå lese at det kun er Fremskrittspartiet som slutter seg til målsettingen. Vi fremmer forslag i tråd med dette, etter innspill bl.a. fra LO. Regjeringen har i meldingen òg redegjort for arbeidet så langt med å tilrettelegge for et norsk-svensk pliktig sertifikatmarked. Planen var å få en proposisjon til behandling i vårsesjonen, slik at dette kunne være oppe å gå fra 1. januar 2006. Forsinkelser på svensk side har imidlertid medført en forsinkelse på i alle fall ett år. Med dette tar jeg opp Fremskrittspartiets forslag i innstillingen.