Jeg er glad for at komiteflertallet nå går inn for å senke grensen for eierskap i medier til 33 pst. av de nasjonale markedene for dagspresse, fjernsyn eller radio. Selv om endringen ikke umiddelbart vil få store praktiske konsekvenser, slår vi med dette fast en prinsipielt svært viktig grense. Medieeierskapsloven skal sikre åpenhet og tillit til den offentlige samfunnsdebatten. Loven skal sikre muligheten for å komme til orde og muligheten for folk til å skaffe seg informasjon gjennom mange uavhengige og ulike kilder med ulike vurderinger og prioriteringer. Det er Regjeringens overbevisning at dette best kan sikres med en nasjonal grense på 1/3: Dagens grense på 40 pst. åpner for at én aktør kan få svært stor dominans i mediemarkedet og i annonsemarkedet. For eksempel åpner loven pr. i dag for at én aktør kan kontrollere åtte av de ti største avisene i landet. Loven åpner også for at én aktør kan kontrollere brorparten av det private fjernsyns- og radiomarkedet og dermed markedet for kringkastingsreklame. Dette kan på sikt underminere posisjonen til andre aktører.En situasjon med én svært dominerende aktør reduserer dessuten sannsynligheten for etablering av nye eiermiljøer i Norge.1/3-grensen er dessuten ett av svært få fellestrekk innenfor europeisk regulering av eierskap i mediene.Sannsynligvis vil dessuten et stort og dominerende mediekonsern være et mer interessant oppkjøpsobjekt for utenlandske mediekonsern enn et selskap som er en del av et mediemarked med mangfold og konkurranse. Jeg registrerer at komiteens representanter fra Høyre og Venstre mener at forslaget «fremstår som fragmentarisk» fordi de forskjellige grensene i loven i liten grad er vurdert opp mot hverandre. Jeg vil snu på dette og hevde at vi med dette forslaget retter opp en klar skjevhet i loven. Regjeringspartiene gikk imot Bondevik-regjeringens forslag om å heve grensen til 40 pst. i forrige runde. Jeg mistenker at nettopp dette forslaget ikke var basert på en slik helhetlig vurdering som Høyre og Venstre nå etterlyser, men rett og slett var et politisk kompromiss i den forrige regjeringen. Kristelig Folkepartis støtte til Regjeringens forslag her i dag er slik sett et interessant signal. En grense på 1/3 var det klare rådet fra Eierskapsutvalget i 1995, noe som ble fulgt opp av regjeringen Jagland, vedtatt i Stortinget i 1997 og praktisert av Eierskapstilsynet fra ikrafttredelsen i 1999 fram til 1. januar 2005. Det har hele tiden vært et underliggende mål for medieeierskapsloven å opprettholde minst tre store eiergrupperinger i den norske mediesektoren. Som jeg også slo fast under stortingsdebatten om Bondevik-regjeringens forslag til lovendringer, ville den logiske konsekvensen av dette målet være å beholde grensen på 1/3. Jeg registrerer at enkelte av opposisjonspartiene også ønsker en vurdering av andre regler i eierskapsloven, bl.a. spørsmålet om krysseierskap og regionale eierbegrensninger. Det var fra Regjeringens side ikke en del av det høringsbrevet vi sendte ut i forbindelse med forberedelsene til proposisjonen, og således var det unaturlig å gå inn på de spørsmålene, selv om enkelte av høringsinstansene tok det opp. Det må eventuelt skje ved en annen anledning. Jeg registrerer også at en del av opposisjonspartiene er opptatt av Redaktørplakaten. Det var vel i en spørsmål-svar-runde med representanten Skei Grande – eller var det Olemic Thommessen, nå husker jeg ikke helt – at jeg sa i Stortinget for kort tid siden at vi forbereder et høringsutkast med forslag til lovfesting av Redaktørplakaten. Da framstår det for meg underlig og i strid med vanlig praksis i Stortinget at man likevel fremmer et romertallsforslag for å få votering over det, når Regjeringen har varslet at man arbeider med saken. Det er etter mitt syn unødvendig.