Som saksordføreren sa, er den økende interessen for nordområdene først og fremst begrunnet i utsiktene til at det er store olje- og gassmengder i de nordlige områdene, og at dette kan bli den viktigste energiregionen i verden. Men vi skal ikke glemme fiskeressursene og de biologiske ressursene i havet, og vi skal selvfølgelig ikke glemme de gamle utfordringene vi har, som er knyttet til atomsikkerhet og også til store sosiale problemer i Nordvest-Russland, altså vårt naboland. Dette nye gir store muligheter, og det byr også på utfordringer. Jeg vil si at det øker betydningen av vår utenrikspolitikk som en interessebasert politikk, en politikk for å ta vare på norske interesser i dette området. Dette er lett å skjønne når en vet at Norge har råderett over havområder som er seks ganger større enn landterritoriet vårt. Dessuten er saken om delelinjen i Barentshavet ikke løst. Det omstridte området er mer enn halve landterritoriet. Og vernesonen rundt Svalbard, som vi ensidig har opprettet, har ikke internasjonal anerkjennelse. Den er nesten tre ganger større en selve landterritoriet som Norge råder over. Til dette kommer at de store aktørene, som EU, USA, India, Kina og Japan, kaster øynene på nordområdene. Både de vestlige landene og landene øst for Ural ønsker at disse ressursene skal komme dem til gode, at de rett og slett skal gå enten øst eller vest – eller kanskje begge veier. Så vi har et stort behov for å bestemme oss for hva vi vil: en klar politikk. Bare da kan vi trygge våre egne interesser, og bare da kan vi være i inngrep med andre aktører, bl.a. med hensyn til hvordan Russland vil utvikle sin sokkel. Det har stor betydning for Norge. Hva vil f.eks. skje på Shtokman-feltet? Bjørn Jacobsen stilte nettopp et spørsmål om hvorvidt det er noen utsikter til at russerne vil komme i gang. Vi må planlegge for at dette blir utbygd. Jeg vet ikke når, men før eller siden tror jeg det vil komme. Et av de store spørsmål er: Hvor vil gassen gå? Jeg må minne om at Norge har investert 190 milliarder kr i sitt rørledningsnett i Nordsjøen over til Europa. Dette rørledningsnettet kan altså brukes i 50 år lenger enn det vi har gass til – det som er utbygd i Norskehavet og Nordsjøen. Vi er forpliktet til levering til det europeiske kontinentet. Så vi har et stort behov for å fylle på vårt gassrørledningsnett som ligger der, med disse svære investeringene, også for å trygge leveringene til det europeiske kontinent, slik at vi blir troverdige. Derfor er det et stort spørsmål hvor gassen fra Shtokman-feltet vil gå. Vil den gå over til Østersjøen, gjennom Østersjøen og direkte til Europa? Eller er det en mulighet for at vi kan få en rørledning vestover i havet, som kan knyttes på det eksisterende norske rørledningsnettet? Kan hende blir det behov for begge deler. Jeg mener at det er veldig viktig at Norge ivaretar sine interesser på dette området, men da må vi være i inngrep, og vi må ha en klar norsk politikk. Jeg mener vi kan møte utfordringene vi står overfor på tre måter. Det ene er tilstedeværelse og håndhevelse. Det kan vi først og fremst gjøre gjennom en forutsigbar og konsekvent norsk politikk. Selvfølgelig er Kystvakten et veldig viktig instrument i dette, det har vi bl.a. sett i vernesonen rundt Svalbard. Men jeg vil understreke at Kystvakten ikke er tenkt som en militær avskrekking. Det understreket forsvarssjefen på et seminar i går. Kystvakten er tenkt å skulle håndheve norske bestemmelser. Vi kan ikke løse problemet f.eks. med at fiskevernsonen rundt Svalbard ikke er anerkjent internasjonalt, ved hjelp av militære virkemidler. Vi må innse at disse utfordringene kan bli større i framtiden. Til nå er det norske synet på Svalbardsokkelen blitt respektert, selv om det ikke er anerkjent, fordi alle har sett at de norske bestemmelsene har vært i alles interesse. Men jeg må reise spørsmålet: Hva vil skje hvis det f.eks. skulle bli snakk om å finne olje og gass i vernesonen? Er det da så sikkert at vi vil oppleve det samme som vi gjør nå i forhold til fiskeressursene i vernesonen? Det er viktig med Kystvakten, med forutsigbar politikk, men vi kan ikke håndtere disse framtidsutfordringene bare ved hjelp av dette. Da kommer jeg over til det andre punktet som vi må ha i fokus, nemlig at det først og fremst er politikk, utenrikspolitikk, dette dreier seg om. Selv om det ikke står i innstillingen, fordi flertallet ikke har ønsket å ta stilling til hvordan man skal organisere arbeidet med nordområdepolitikken, har jeg lyst til å si – for egen regning – at i et slikt perspektiv må det være galt å frata Utenriksdepartementet ansvaret for nordområdepolitikken. Jeg har sett at det står i innstillingen at Senterpartiet vil ha en egen nordområdeminister, Fremskrittspartiet vil ha et eget direktorat. Etter min oppfatning vil dette være å gjøre Nord-Norge til en provins i Norge. I virkeligheten er Nord-Norge det motsatte. Dette må være en del av den nasjonale politikken, løftet opp på det nasjonale plan. Norge må framstå med én klar politikk, særlig en klar utenrikspolitikk. Regjeringen må ha klare instrumenter, så mange instrumenter som er nødvendige for at vi skal kunne klare å påvirke våre nabostater, Europa og USA til beste for vårt syn, og det kan bare håndteres av utenriksministeren. Dette kan ikke fragmenteres. Etter min oppfatning må Regjeringen som sådan legge kraft i å bygge ut de bilaterale forbindelsene til Russland. Det er utrolig viktig. Det er utenrikspolitikk av rang. Vi må sikre oss at gamle venner forblir venner, f.eks. USA. Jeg er helt enig i at vi må bygge ut de bilaterale forbindelsene til de europeiske landene. Men jeg vil peke på den litt tørre og lakoniske merknaden som utenrikskomiteen har, nemlig at de andre europeiske landene nå kan bruke EU som en ramme for å fremme sine interesser. Det kan ikke vi. For første gang har vi ikke noe multilateralt organ å utøve vår utenrikspolitikk i forhold til. Det krever en enda sterkere innsats på det bilaterale plan i forhold til de europeiske landene og EU. Dette er igjen utenrikspolitikk av rang. Alt dette må det settes kraft i, selvfølgelig, og det må være en koordinert, helhetlig politikk. Det tredje jeg vil komme inn på, er deltakelse. Vi må forsøke å bli deltakere i den russiske olje- og gassvirksomheten. Det er bare gjennom vår teknologi og vår kunnskap at vi har mulighet til å ha hånden på rattet. Det andre er at vi, når de miljømessige forhold tilsier det, bør forsøke å forskyve den norske olje- og gassvirksomheten nord og øst i Barentshavet. Det er også en måte å være til stede på, og dermed øve innflytelse over hva som skal skje i selve Barentshavet. Disse tre punktene – håndhevelse, en klar, offensiv og interessebasert norsk utenrikspolitikk og deltakelse i selve virksomheten som allerede er i gang i Barentshavet – føler jeg er de viktigste tingene som Norge må legge kraft i. Til slutt har jeg lyst til å peke på et forhold, et spesielt trekk ved innstillingen – nemlig at Fremskrittspartiet har meldt seg ut av alle merknader som berører samefolkets og urfolkenes situasjon. Etter min oppfatning demonstrerer dette at Fremskrittspartiet ikke respekterer de internasjonale forpliktelser Norge har, og at partiet ikke er med i en felles kamp på hele kloden for å ta vare på menneskehetens felles kulturarv og menneskeslektens mangfold, som er like viktig som det biologiske mangfoldet i naturen. Jeg tillater meg å bli litt partipolitisk til slutt. Jeg tror at dette kanskje er den dypereliggende årsaken til at regjeringspartiene har vært så forsiktige med å slippe Fremskrittspartiets folk inn i ledende posisjoner i landet, for skal man være der, må man ta vare på alle gruppers rettigheter. Den moralske grunnvollen i samfunnet er jo hvorvidt man skal være i stand til å ta vare på minoritetene og de svakestes stilling i samfunnet. Jeg tror at her finner vi en dypereliggende årsak til det jeg sa. Jeg må si jeg har stor respekt for den fasthet som både statsministeren, Kristelig Folkeparti og Høyre har vist i det spørsmålet. Jeg synes innstillingen på en måte avdekker noe ganske vesentlig, men jeg er glad for at det er flertall for alt det andre.