La meg begynne der representanten Sørensen avsluttet, nemlig med å slå fast – og det tror jeg det må være grunn til å gjøre av og til – at for mange, for de aller fleste, er Groruddalen et veldig godt sted å bo. I den offentlige debatt er det også en finstemt balanse knyttet til dette å beskrive Groruddalen på en slik måte at man får inntrykk av at det er noe helt annet enn det det er. Det er utfordringer av miljømessig karakter, bomessig karakter osv., men det er også et kjempefint sted å bo. Nå var statsråden og flere andre inne på bomiljøet. La oss bare se på den siste utviklingen: rehabiliteringen av boligene i regi av borettslagene på Romsås. Det gir en ytterligere heving av bostandarden i et stort område av Groruddalen. Det samme kan sies om mange andre bomiljøer. Det er sikkert også for interpellanten – og all ros til han for å ta opp saken – litt vanskelig å sortere debatten, for det går jo delvis på konkrete tiltak: Oslopakke 3, programområdene som statsråden nevnte – forhåpentligvis fem. Og så går det på dette som jeg oppfatter at interpellanten er opptatt av: Når vi nå har alle disse gode ønskene og viljen til å gjøre noe for Groruddalen, hvordan skal vi organisere det arbeidet best mulig, slik at det blir best mulig effekt av den satsingen som skal skje? Når vi skal ha Oslopakke 3 og de programområdene som statsråden var inne på, sier det seg selv at en god organisering av det samlede arbeidet når det gjelder arealene, er grunnforutsetningen for å få en full effekt av penger som skal legges ned i dette området. Statsråden nevnte fire programområder som man er enige med Oslo kommune om, og jeg kan ikke skjønne annet enn at Oslo kommune bør svare positivt også i forhold til det siste området. Når det gjelder transport, Alna, bolig- og stedsutvikling og de sosiale forholdene, er det klart at mange av disse feltene, disse ulike programområdene, griper over i hverandre. Da er jeg enig med interpellanten i at vi trenger, kanskje særskilt på arealbruken, en overbygning – i den forstand at vi vet at den enkelte etat, den enkelte institusjon, hegner om seg og sitt, og kanskje ikke alltid evner å se helheten i den satsingen som skal skje. På den måten synes jeg statsråden har signalisert positiv vilje, i hvert fall, til å imøtekomme det som Odd Einar Dørum har tatt opp, nemlig å se på modellen for Bjørvika, og som jeg mener har vært ganske avgjørende for å få en samlet positiv byutvikling der. Så kan vi alle ha våre ønsker. Jeg og Kristelig Folkeparti har et ønske om at vi rundt jernbaneområdet på Grorud kanskje kan få se en høyskole, en avdeling av høyskolen, også fordi det har betydning for miljøet ellers og hvilke tilbud Groruddalen kan ha. Vi har sett for oss et barnemuseum i Groruddalen, også det for å utvikle området på en god måte. Men min utfordring er også at når statsråden har tatt ting i riktig rekkefølge, som hun sa, håper jeg virkelig at konklusjonen blir at dette utviklingsarbeidet er så viktig og det er så mange aktører som skal delta i det, at man må ha en overbygning som sikrer at helheten blir best mulig til slutt. Da synes jeg faktisk det er grunn til å se på det som har vært gjort i Bjørvika på det organisatoriske planet.