Som komiteleder vil jeg starte med å takke komiteen generelt og saksordfører helt spesielt for svært godt arbeid, den nødvendige vilje til samarbeid og til fleksibilitet. Det har nemlig muliggjort at komiteen på svært kort tid har maktet å behandle en vanskelig sak på en grundig måte. Tidspresset til tross, komiteen har gått i dybden, satt seg skikkelig inn problemstillingene og trukket linjene fra innstillingen om samfunnssikkerhet og sivilt-militært samarbeid som ble behandlet 30. november i fjor. Jeg vil også takke dem som stilte opp til høring på kort varsel, delvis til ukurante tidspunkter. Så er det viktig for meg å understreke at St.meld. nr. 37 omhandler en tragisk ulykke, en naturkatastrofe med svært mange omkomne. Vi aner nesten ikke omfanget av dette. Det inkluderer norske borgere. Det er den største katastrofen i nyere tid. I respekt for de omkomne og deres pårørende har komiteen lagt opp til en verdig behandling. Det betyr ikke at komiteen er vag eller ikke tar standpunkt. Tvert imot, vi er klare og konkrete i vår beskrivelse av og vår konklusjon om hva som gikk galt. Men det aller viktigste er å lære av manglene i den norske kriseberedskapen, bidra til tiltak som gjør at vi er forberedt på det uforutsette, og at vi har en struktur og en praktisk, strategisk og operativ ledelse som sikrer at det ikke går tid til spille når tilsiktede eller utilsiktede katastrofer rammer oss. La meg legge til at så langt det har vært mulig, har vi også tilstrebet enighet, men på enkelte strukturelle tiltak må vi likevel respektere at det er ulike standpunkter. Komiteen legger til grunn, som også saksordfører sa, Reinås-utvalgets innstilling om hva som skjedde i dagene og ukene etter 26. desember 2004. Komiteen finner utvalgets evaluering og konklusjoner dekkende for myndighetenes håndtering av flodbølgekatastrofen i Sør-Asia. Katastrofen avdekket alvorlige mangler i norsk kriseberedskap overfor nordmenn i utlandet. Det er alvorlig at det ikke fantes relevante kriseplaner i UD. Ingen kunne selvsagt forutse den aktuelle hendelsen, men komiteen understreker at kriseberedskap nettopp bygger på at man planlegger for det uforutsigbare. Det blir stadig viktigere i et globalisert, moderne og teknologisk samfunn. Alt fra klimaendringer via folkevandringer og flyktningstrømmen til terrorgrupper og terroranslag understreker at vi står overfor et sammensatt risikobilde som er uforutsigbart. De samlede ressurser innenfor sivilt beredskap, politiet og Forsvaret skal sikre at samfunnet er rustet til å møte utfordringene. Komiteen mener at flodbølgekatastrofen viste at Norge verken hadde struktur eller rutiner til å håndtere en krise av dette format. Det er også et spørsmål om det finnes en struktur eller et apparat til å håndtere kriser av et vesentlig mindre format. Dette dreier seg om at vi har en strategisk og operativ ledelse som kan knipse med fingrene og si: Slik gjør vi det, du gjør det, dette departementet har ansvaret. Jeg er kjent med at det under en samfunnssikkerhetsøvelse oppstod en krangel mellom fem ulike statlige etater om hvem som hadde ansvaret. Slik kan vi naturligvis ikke ha det. Det kan vi ikke hvis vi får en selvmordsbombe på Karl Johan 17. mai. Da må det være helt klart hvem som har kommandoen, hvordan helseforetakene skal handle, hvilken rolle Forsvarets sanitet skal spille – og dessuten: Hvor mange plasser for tredjegrads forbrenning har egentlig norske sykehus? Hvilke avtaler finnes med helsevesenet og Forsvaret i våre naboland? Hvilke avtaler har vi med NATO om krisehåndtering? Og hva med EUs krisehåndtering? Det er viktig at samfunnets samlede ressurser settes inn i samfunnssikkerhetsarbeidet. Det er viktig å understreke ansvarsprinsippet, som det har vært sagt her tidligere. Men like viktig er det å ha en krisehåndteringsledelse. Det er viktig å understreke det komiteen sa i Innst. S. nr. 49 fra i fjor da vi behandlet St.meld. nr. 39 for 2003-2004: «… at krisesituasjoner er av natur tidskritiske med tanke på å redde menneskeliv og unngå materiell skade.» Derfor bad Stortinget Regjeringen utrede spørsmålet om en sentral krisehåndteringsenhet. Regjeringen foreslår å opprette et Regjeringens kriseråd i tillegg til en krisestøtteenhet i Justisdepartementet. Komiteen mener dette er et riktig grep, men deler seg når det gjelder hvem som har ansvaret. Arbeiderpartiet mener at Stortinget ikke blander seg opp i hvilket departement de ulike enhetene skal etableres i eller hvilken departementsråd som skal lede kriserådet. Det vil det til enhver tid være opp til Regjeringen å bestemme. Nå er det likevel slik at Regjeringen, Statsministerens kontor og statsministeren uansett har det overordnede ansvaret i akutte kriser og må gripe inn når det er behov for det. Fra Arbeiderpartiets side er vi villige til å gi den foreslåtte krisehåndteringsstrukturen en sjanse. Men vi tar forbehold om å forsterke eller sentralisere den dersom den ikke viser seg å fungere f.eks. gjennom øvelser. For øvrig tar vi til etterretning de tiltak som foreslås for å bedre utenrikstjenestens kriseberedskap, bl.a. forslaget om utrykningsenheter i UD som skal være operative på fem timer. Det virker positivt. Jeg vil i den forbindelse, ikke minst på bakgrunn av morgenens oppslag i Dagsnytt Radio, vise til at komiteen understreker nødvendigheten av hyppige øvelser som en viktig del av det forebyggende sikkerhetsarbeidet. Scenario- og katastrofeøvelser må skje på alle nivåer og på tvers av etater. Det inkluderer øvelser som involverer departementene og deres kriseberedskap. Øvelser kan synliggjøre de operative ressursene som er tilgjengelige, og hvor raskt de er tilgjengelige. Øvelser vil også synliggjøre hvordan koordinering, ledelse og samarbeid er. Jeg vil i grunnen oppfordre Regjeringen til å se på det oppslaget på nyhetene i dag. Hvis det er slik at brannvesenet i Oslo og Larvik trener sammen med Forsvarets 330-skvadron når det gjelder brann om bord på skip, og dette ikke skjer noen steder på vestlandskysten, er det et eller annet med ansvarsprinsippet som ikke virker. Da må det være noen som styrer at vi skal ha øvelser, og det er sannsynligvis Direktoratet for samfunnssikkerhet og beredskap som bør ha det initiativet, og det bør de da også ta. Til slutt noen korte kommentarer om meldingens kanskje mest interessante, spennende og utfordrende kapittel: Nordmenn på reisefot. Der slås det fast det selvfølgelige, men kanskje det vi er minst bevisste på: Norske myndigheters kriseberedskap og -håndtering i utlandet må bygge på folkerettens regler og forutsetninger. Vi må respektere vertslandets lovgivning innenfor folkerettens rammer. Vertslandet har uten videre enerett til å utøve politi- og annen håndhevelsesmyndighet på sitt territorium. Det vil si klare rammer og begrensninger for norske myndigheters adgang til å utøve offentlig myndighet på annen stats territorium. Thailand var forbilledlig i så måte. Men hva hvis det oppstår brann i et cruiseskip utenfor Haiti – for å sitere justisministerens eksempel fra høringen, et veldig godt eksempel – med flere titalls nordmenn om bord og kanskje verre, eller hvis norske hjelpearbeidere blir utsatt for flom i Nord-Korea. Der har det som kjent vært flom noen år. Eller – vet vi hva som vil skje med norske studenter i Kina i en krisesituasjon? Eksemplene er veldig mange, og det er bare fantasien som setter begrensninger for hvilke scenarioer vi kan tenke oss. Konklusjonen min på dette innlegget er at vi må ha en strategisk ledelse. Vi må ha en operativ ledelse. Vi må ha relevante ressurser, og vi må ha operative ressurser. Vi må selvfølgelig ha et ansvarsprinsipp. Samtidig er det viktig, så lenge vi nå snakker om nordmenn i utlandet og et mobilt, globalisert samfunn, at internasjonal kriseberedskap også hører diplomatiet til. Det hører til de internasjonale, forpliktende organisasjoner og i et internasjonalt forpliktende samarbeid.