Det er grunn til å rosa interpellanten for å ha teke opp eit viktig tema. Spørsmålet om korleis me kan sikra oss ein større grad av likebehandling mellom offentlege og private høgskular, treng ei grundig gjennomdrøfting. Det handlar om å avklara dei private høgskulane si rolle i utdaningspolitikken vår og om å sikra dei føreseielegheit. Alle skular har behov for å tenkja langsiktig i si satsing. Det gjeld òg dei private høgskulane. Eit eksempel på kor dårleg føreseielegheita kan vera, fekk me i budsjettbehandlinga i fjor. Då fekk tolv utvalde skular beskjed om at dei ville få kutt i tilskotet sitt. Dette skjedde utan noka form for grunngjeving. Ei slik stemoderleg behandling skapar usikkerheit om desse høgskulane vert rekna med i den totale universitets- og høgskulepolitikken. Det vert for tilfeldig dersom dette skal avklarast frå år til år gjennom dei årlege budsjettbehandlingane i Stortinget. Dei private høgskulane er avhengige av større føreseielegheit enn det, for me treng dei private høgskulane i landet vårt. Dei representerer ikkje berre verdifulle alternativ til det offentlege skuletilbodet, men dei medverkar òg til å utdana vitale yrkesgrupper som vert etterspurde av samfunnet. Me står overfor fleire satsingar i åra som kjem, der det vil verta avgjerande å utdana nok kvalifiserte menneske for å lukkast. For eksempel tok Kristeleg Folkeparti initiativet til ein ny eldreplan med fokusering på innhald og kvalitet i eldreomsorga. Nettopp det å styrkja den faglege kompetansen er difor ein av dei viktigaste strategiane for å sikra kvaliteten på dette tenestetilbodet. Dette vil gje store utfordringar for alle institusjonar som utdanar helsepersonell. Til hausten skal skulen setja i gang med Kunnskapsløftet. Dette er ei svært viktig reform, der lærarane har ei heilt sentral rolle. Heile 3 milliardar kr skal brukast gjennom dei neste åra på kompetanseheving for lærarane. Dette vil gje store utfordringar for alle institusjonar som utdanar lærarar. Så viser tal frå ECON Analyse at ein i samband med barnehagesatsinga treng 3 000 fleire førskulelærarar. Dette vil gje store utfordringar for alle institusjonar som utdanar førskulelærarar. NLA, Diakonhjemmet, Dronning Mauds Minne og Lovisenberg er alle eksempel på private institusjonar med høg kvalitet som utdanar menneske til nettopp desse yrka. Det er avgjerande at me nyttar alle tilgjengelege ressursar for å møta desse store utfordringane. Me vil ikkje klara desse utfordringane om me ikkje òg inkluderer dei private høgskulane. Private høgskular har dei seinare åra utdana ca. 10 pst. av det samla talet på studentar og kandidatar. Det seier seg sjølv at dette gjer dei til noko langt meir enn eit supplement i utdaningssystemet vårt. Me har dei same forventningane til private og offentlege universitet og til høgskular. Me forventar god internasjonal kvalitet i forsking og i undervisning. Me forventar at institusjonane medverkar til nyskaping og innovasjon i næringslivet vårt, samtidig som dei skal gje innsikt i og kunnskap om dei utfordringane me står overfor som kultur- og velferdssamfunn. Me forventar innsikt både i lokale og globale utviklingstrekk og i utfordringar. Difor må me ha ein heilskapleg utdaningspolitikk, ein utdaningspolitikk som i større grad sikrar likebehandling, slik at både private og offentlege institusjonar kan møta forventningane med eit best mogleg utgangspunkt. Ein felles lov vart vedteken av Stortinget i 2004, og det har lagt grunnlaget for ein større grad av likebehandling mellom offentlege og private høgskular. No ventar me at dette vert følgt opp òg i praktisk politikk.