Det er en realitet at det begås til dels alvorlig kriminalitet uten at den kriminelle møter reaksjoner og stilles til ansvar for sine ugjerninger. En gruppe av disse er gjerningspersoner med avvikende personlighetstrekk som er drivende for at de notorisk begår kriminelle handlinger. Denne gruppen faller åpenbart mellom flere stoler slik dagens system virker. Problemet er at det i en del tilfeller er de antisosiale atferdsproblemene som denne gruppen har, som er den egentlige årsaken til deres kriminelle handlinger, og ikke en eventuell psykose de måtte ha i tillegg. Helsevesenets system for tvungent helsevern vil ikke løse det underliggende problemet som er der uavhengig av psykosen, og disse personene vil fortsette sin kriminelle løpebane når de slipper ut. I slike tilfeller forventer helsevesenet derfor at justissektoren må gripe inn og sette grenser. På den andre siden opplever politiet at de ikke har tilstrekkelige muligheter til å ta hånd om denne gruppen slik regelverket er i dag. Politiet ser samtidig at denne gruppen åpenbart har antisosiale atferdsproblemer, og forventer at helsesektoren skal gripe inn og løse problemet. Begge parter mener altså at ansvaret ligger et annet sted. Resultatet blir da at samfunnet og enkeltmennesker blir ofre og påføres tap og skade, og det er vanskelig å akseptere at slike kriminelle ikke skal la seg stoppe. Vi er definitivt på kollisjonskurs med folks alminnelige rettsoppfatning. Her må helsesektoren og justissektoren sammen finne fram til et system hvor gjerningsmannen får en reaksjon kombinert med et tilbud om behandling for sin antisosiale atferd. Så lenge vi ikke har et slik system, blir gjerningsmannen også et offer for manglende handlekraft fra myndighetenes side. Kan hende er det slik at nettopp grensesetting er et viktig element for å få disse personene på rett kurs. Det er derfor positivt at Regjeringen har nedsatt en utredningsgruppe som skal gjennomgå reglene om strafferettslig utilregnelighet og strafferettslige særreaksjoner. Jeg røper neppe noen hemmelighet når jeg sier at det knytter seg klare forventninger til gruppen, og at det vil komme forslag derfra som skal fange opp den gruppen kriminelle som jeg har omtalt. Ingen kan være tjent med, ei heller den kriminelle selv, at reaksjonen uteblir, og at den kriminelle aktiviteten bare baller på seg. Det er også ganske provoserende å høre om vanekriminelle i denne gruppen som skyver en diagnose foran seg og nærmest håner politiet som ikke kan straffeforfølge. Historien i Aftenposten denne uken om en 37-åring som slipper straff med 80 lovbrudd på samvittigheten, 13 så langt i 2006, er en ny påminnelse om den vanskelige situasjonen politiet befinner seg i. Dette dreier seg om omfattende tyveri og helerivirksomhet, og samfunnet står maktesløst. Ifølge Aftenposten er mannen i en rettspsykiatrisk erklæring fra 2001 definert som strafferettslig utilregnelig uten å være direkte farlig, og kan derfor ikke tvinges til behandling av noe slag. Det er grunnen til at politi og rettsvesen ikke kan foreta seg noe for å hindre nye lovbrudd. Vi må bare konstatere at i slike tilfeller kommer gjeldende straffelov til kort, fordi det ikke gis rom for tvangsbruk mot utilregnelige som «bare» er plagsomme. Kravet er at de skal være å oppfatte som direkte farlige for at tvungen omsorg eller lignende skal kunne benyttes. Jeg deler justisministerens syn på at notorisk kriminelle bør stoppes av hensyn til samfunnet, men enda viktigere av hensyn til seg selv. Det må komme en form for reaksjon som markerer at grenser er overtrådt. Hvis fengsel ikke er alternativet for denne gruppen, hva da? De farligste utilregnelige idømmes tvungen psykiatrisk behandling, men resten går pr. i dag fri. Det er utilfredsstillende. Kan et alternativ være at man dømmes til straff med et element av behandling i kombinasjon der antisosial atferd og ikke annen sykdom har vært drivende for kriminaliteten? Poenget er at man ikke må slippes ut før den tilmålte straffetiden er ute, og samtidig får mulighet til å skape seg en ny og bedre framtid. Jeg vet ikke om dette er svaret, men jeg finner grunn til å reise spørsmålet. I et intervju med Aftenposten sist mandag, tar justisministeren til orde for at den nylig nedsatte særreaksjonsgruppen må foreslå en lovendring som tillater strafferettslige reaksjoner selv om gjerningsmannen er utilregnelig, men understreker samtidig at vilkårene i så fall bør være strenge. Justisministeren er likevel konkret på at utvalget må vurdere om vedvarende plagsom atferd der andre tiltak ikke har virket, bør lede til en særreaksjon. Jeg vet selvsagt ikke hvilke tilrådinger denne gruppen vil komme med, men jeg vil ikke bli overrasket om de kommer med forslag til reaksjonsformer og oppfølgingsansvar i form av mellomløsninger som involverer politi, kriminalomsorg og helse- og sosialvesen på bred front. Jeg tenker at her vil det være oppgaver som går utover det det psykiske helsevernet kan tilby, og som vil innebære mobilisering av et bredt spekter av helse- og sosialtjenester. Det er i dette noe opprørte havet norsk psykiatri og helsevesen møter noen av sine kanskje mest krevende oppgaver. Det er bakgrunnen for at jeg har tatt opp denne interpellasjonen – ikke for å anklage noen, men for å få en debatt om hva vi mer kan gjøre, spesielt fra helsevesenets side, og i et tett samspill med justissektoren. Vi er nå vel halvveis i den tiårige opptrappingsplanen for psykiatrien. Det er satset betydelige midler på å ruste opp psykiatrien innenfor både spesialisthelsetjenesten og primærhelsetjenesten. Mens opptrappingsplanen i de første årene hadde et særlig fokus på kapasitetsutvidelse og kompetansebygging i andrelinjetjenesten, har det de senere årene vært lagt større vekt på å ruste opp kommunehelsetjenesten, slik at man også her skal ha den nødvendige kompetanse til å møte pasienten. Da ordningen med sikring ble opphevet i 2002, fikk samtidig det psykiske helsevernet ansvaret for reaksjonene mot gruppen utilregnelige. Disse lovbruddene skulle ikke straffes, og selv om psykose er en vanlig diagnose blant disse, har det ikke vært en selvfølge at det psykiske helsevernet har hatt et tilbud til dem. Det er vanskelig å akseptere dersom psykiatrien, til tross for opptrappingsplanen og betydelig økning av ressursene i perioden fra 1998 og fram til i dag, ikke makter å ivareta oppfølging av denne gruppen lovbrytere. Selv om ikke alle karakteriseres som farlige, er det likevel av betydning at disse blir fanget opp og gitt et tilbud innenfor det psykiske helsevernet. Jeg tror det er viktig at justismyndighetene og samfunnet enda klarere enn tidligere uttrykker en forventning om at helsevesenet tar dette ansvaret mer på alvor. De mange beretningene om ikke-strafferettslige kriminelle som nærmest får utfolde seg fritt, taler for at politi, kriminalomsorg og helsemyndighetene må samhandle enda tettere. Selv om det kan komme lovendringer som senker terskelen noe for bruk av tvungent psykisk helsevern, og eventuelt introduserer nye former for behandlingstilbud, må det være et mål at strafferettslig utilregnelige på en mer systematisk måte følges opp på riktig nivå enten av primær- eller spesialisthelsetjenesten. God kommunikasjon mellom justis- og helsesektoren er etter min mening selve nøkkelen for å kunne lykkes, men like viktig er det selvsagt å ha kommunen der vedkommende bor, med på laget. Kommunens tjenesteapparat er trolig best egnet til å koordinere ulike hjelpetiltak og til å sikre en helhetlig oppfølging av den enkelte. Det er imidlertid grunn til å reise et mer prinsipielt spørsmål i forhold til hvem som bør ha ansvaret for at helsevesenet har nok kapasitet til å følge opp kriminelle som enten idømmes tvungent psykisk helsevern, eller som eventuelt deltar i frivillige behandlingsopplegg. Dersom det er slik at et økende antall plasser og kapasitet i psykiatrien belegges som ledd i strafferettslige reaksjoner og særreaksjoner, vil dette kunne gå ut over tilbudet til befolkningen for øvrig. Er det i så fall akseptabelt? Svaret på det er trolig nei, og derfor bør det også vurderes om ikke justissektoren bør ha et bestiller- og finansieringsansvar for den kapasiteten som de til enhver tid beslaglegger innenfor helsevesenet, på samme måte som justissektoren har et ansvar for å bygge nok fengselsplasser og til å ta kostnadene ved driften av disse. Jeg vil avslutningsvis konkret utfordre helse- og omsorgsministeren til å kommentere denne siste problemstillingen. Samtidig er det viktig at helsevesenet framover ikke framstår som handlingslammet overfor en gruppe kriminelle som riktignok er krevende, men som allikevel har krav på vår omsorg og oppmerksomhet. Det er ikke en holdbar strategi å innta en avventende holdning til hva denne arbeidsgruppen, som skal se på særreaksjoner, kommer fram til. Vi må uavhengig av dette arbeidet ta grep for å motvirke rolleuklarhet og forbedre tilbudet innenfor dagens lovverk.