Jeg mener at det er veldig viktig at vi også ser på mulighetene innenfor WTO-samarbeidet. Det gjelder både for landbruk og selvfølgelig for andre norske næringer: Fisk er ett område, tjenesteytende sektor er et annet, og andre norske industrivarer. For det første er det muligheter på andre områder enn landbruk vi må sørge for å ivareta og sikre gjennom WTO-forhandlingene, og for det andre kan også WTO-avtalen gi oss muligheter innenfor landbruk. Det er nettopp derfor – og det bidrar jeg også til å snakke om når jeg reiser rundt – at vi må satse på verdiskapingsprogrammet i landbruket, at vi må satse på å utvikle nye produkter, kvalitetsprodukter, og at vi også har eksportpotensial for en del norske landbruksprodukter. Da må vi satse på kvalitet, på nisjeproduksjon og på andre særegne norske muligheter, og gjennom det vil vi også kunne utnytte muligheter som WTO-avtalen gir. Samtidig må vi erkjenne at det selvsagt vil være en del krevende omstillinger basert på de forhandlingsposisjoner Norge har inntatt, og hvis de blir reflektert i avtalen, vil det også bety omstilling for norsk landbruk.