Vi skal no handsama Riksrevisjonens Dokument nr. 3:8 for 2005-2006. Målet med den rapporten var å undersøkja i kva grad organisering og styring av Oslopakke 2 har vore føremålstenleg når det gjeld målet om auka kollektivdel i hovudstadsområdet. Det er fleire ting å seia om dette. For det fyrste har komiteen merka seg at hovudkonklusjonen til Riksrevisjonen er negativ. Det overordna målet om auka kollektivdel er i liten grad spegla av i planlegginga, gjennomføringa og oppfølginga av pakken. Riksrevisjonen peikar på at aktørane, staten ved Samferdselsdepartementet, Akershus fylkeskommune og Oslo kommune, på ei og same tid tilsynelatande er einige om eit slikt mål, men har ulike oppfatningar av kva målet om auka kollektivdel faktisk inneber. Komiteens syn er at det hadde vore ideelt om aktørane i større grad kunne vera einige om eit mål for auka kollektivdel, og at rapporteringa av framdrifta i arbeidet med Oslopakke 2 hadde innehalde opplysningar om i kva grad prosjekta sannsynlegvis gjer at eit slikt mål vert innfridd. Oslopakke 2 er enno ikkje sluttført, og ei endeleg evaluering av effekten på kollektivdelen av reiser må difor venta. Det er jo slik at lokale tiltak som går utover Oslopakke 2, f.eks. lokal parkeringspolitikk og arealplanlegging, vil påverka kor mange, både absolutt og relativt, som faktisk reiser kollektivt. Det er like fullt positivt at Riksrevisjonen har sett nærare på Oslopakke 2 alt no, ikkje minst fordi ein kan trekkja lærdomar som forhåpentlegvis kan vera relevante for liknande satsingar i framtida, jf. spesielt Oslopakke 3. Riksrevisjonen peikar på at investeringsmidlane i Oslopakke 2 ikkje har vorte fordelte i samsvar med samfunnsøkonomiske lønnsemd, men i tråd med ein meir eller mindre veldefinert balanse mellom Akershus fylkeskommune og Oslo kommune. Komiteen har òg registrert at Riksrevisjonen har kritisert Samferdselsdepartementet for at det ikkje har vorte sett i gang eit strategisk arbeid med sikte på å betra den samfunnsøkonomiske lønnsemda i Oslopakke 2. Vi legg i innstillinga til grunn at Samferdselsdepartementet vil intensivera arbeidet sitt med å utvikla betre samfunnsøkonomiske lønnsemdsanalysar av store investeringsprosjekt, spesielt i samband med kollektivtiltak. Samtidig synest eg det er ei ærleg sak å peika på at realpolitiske omsyn av og til talar for at eit omfattande samarbeid mellom ulike lokale aktørar og forvaltingsnivå av typen Oslopakke 2 i praksis tilseier ei regional fordeling av investeringsmidlar som ikkje alltid er samfunnsøkonomisk optimal. Slike prosjekt kan jo i praksis koma til å kvila på skjør politisk semje og kompromiss, der nettopp regionale omsyn kan vera viktige hjørnesteinar. Komiteen har i innstillinga like fullt streka under at jo større og meir omfattande den statlege medverkinga i slike prosjekt er, desto viktigare er det at statlege styresmakter intensiverer innsatsen for å sørgja for at det samla prosjektet vert gjennomført på eit samfunnsøkonomisk effektivt vis. Riksrevisjonen har òg sett nærare på korleis Oslopakke 2-samarbeidet er organisert. Dei sentrale samarbeidsorgana heiter Samordningsutvalet og Koordineringsgruppa. Medan det etatsleiar- og fylkes-/kommunalpolitikarleidde Samordingsutvalet skal samordna utgreiingar, planlegging og avgjerdsgrunnlag som inngår i Oslopakke 2, skal Koordineringsgruppa ha ei administrativ og saksførebuande rolle overfor Samordningsutvalet. Dette samarbeidet er frivillig. Det er basert på at dei ulike forvaltingsnivåa, stat, fylke og kommune, i utgangspunktet har klart definerte samferdselspolitiske ansvarsområde. Det er rett å seia at Riksrevisjonen er noko kritisk til denne organiseringa, all den tid det ikkje er krav om noko forpliktande samarbeid mellom dei partane som tek del. Komiteen har derimot merka seg at Samferdselsdepartementet i sitt tilsvar til Riksrevisjonen seier at departementet vil vurdera samordningsproblematikken i samband med Oslopakke 3 som svar på denne kritikken. Det er greitt å seia at samarbeidet trass i alt har utvikla seg i positiv lei undervegs. I tillegg meiner komiteen at det lokale sjølvstyret både set og skal setja klare grensar for kor aktivt staten, i dette tilfellet ved Samferdselsdepartementet, bør styra og dominera eit samarbeid som går føre seg på tvers av forvaltingsnivå. Komiteen vil likevel presisera at statlege styresmakter har eit ansvar for å arbeida for ei forsvarleg forvalting av statlege tilskot, og at staten også generelt sett kan ta ei rekkje initiativ til å betra samarbeidet mellom lokale aktørar utan at det pr. definisjon bryt med det lokale sjølvstyret. Lat meg til slutt seia: Vi har òg merka oss at Riksrevisjonen har eigne analysar av to særskilde prosjekt, nemleg T-baneringen og avgjerdsprosessen i samband med val av kollektivløysing til Fornebu. På sett og vis illustrerer nettopp desse to prosjekta at ei samla vurdering av korleis Oslopakke 2 påverkar kollektivdelen av reiser i hovudstadsområdet, føreset at kollektivtiltaka faktisk er gjennomførde. Så gjer eg merksam på at Framstegspartiet og Høgre har funne det rett med eigne særmerknader, utan at det dermed er dei store meiningsforskjellane i komiteen. Lat meg heilt til slutt berre takka dei andre medlemmene i komiteen for godt samarbeid òg under behandlinga av denne saka.