Statsråden slår fast at interpellanten tar feil på alle områder unntatt ett. Da hadde jeg faktisk forventet at statsråden skulle anskueliggjøre nokså tydelig for denne forsamling på i hva slags område interpellanten faktisk tok feil. Men det kom ikke et eneste bevis eller et eksempel på i hva slags område man har navigert feil. Jeg hadde også trodd at i denne store og viktige saken skulle statsråden benytte anledningen til å fremme noen signaler om hvordan man skal forvente å få behandlet den krisen som vi alle sammen vet vil oppstå i Midt-Norge hvis det ikke blir tatt beslutninger nå, altså nå i løpet av dagen eller om svært så kort tid. Vi har altså i en av verdens største energinasjoner stilt oss i en slik situasjon at i de mest aktive næringsområdene i landet går vi en kraftkrise, energikrise, i møte. Nesten uansett hva vi velger å foreta oss i dag eller fremover, vil knapphet være det som kommer til å møte et av landets mest aktive næringsområder i løpet av få år. Og det Regjeringen svarer med når man står foran en underskuddsperiode og en situasjon hvor man har underdekning på rundt 9 TW rundt år 2010, som vi alle sammen er enige om, er ikke å anvise hva slags løsninger man ønsker å få på plass i 2009, men man velger å peke bakover. Man velger å si at dette skyldes den forrige regjering. Hva i all verden for slags signaler er dette til dem som ønsker å se fremover, som ønsker å satse fremover i Midt-Norge? Det er kanskje også et signal til dem som har satset. De som står bak aluminiumsverket og utvidelse på Sunndalsøra, Ormen Lange eller Hustadmarmor, må jo sitte og angre på at de tok fatt, med den usikkerhetssituasjonen som dagens regjering faktisk har gitt dem. Og så sier statsråden: Jo, denne regjering har som ambisjon at Midt-Norge ikke skal bli et eget prisområde. Men hva i all verden for slags vei er det man navigerer etter når man vet at det er mangel på kraft og mangel på linjer og redusert konkurranse, ikke minst, i og med at man nå lar Statkraft få enda større markedsdominans i dette området i og med at man valgte å parkere Konkurransetilsynets inngripen mot Statkraft, som fikk ta hånd om Trondheim Energiverk? Man velger faktisk også å overkjøre ekspertisen vi har i landet, de nærmeste til å gi råd til Regjeringen, Statnett. Og man velger å overse de råd og anvisninger som de tre store selskapene i Midt-Norge gir: Det er bare én løsning fremover som kan gi svar på hvordan vi skal håndtere kraftkrisen, nemlig bygging av et gasskraftverk. Så får man heller ta diskusjonen om postadressen til gasskraftverket. Det er nesten så jeg hører Vera Lynn eller Doris Day i bakgrunnen når jeg hører statsråden fortelle hvordan man skal håndtere krisen i Midt-Norge. Altså: Det som skjer, det skjer – så får vi se hva som kommer til å skje. Vi ser at den nye regjeringen sier nei til utbygging av eksempelvis Vefsna. Man har skapt usikkerhet rundt fremtidig olje- og gassutbygging, 19. konsesjonsrunde, Norskehavet, Barentshavet. En grønt sertifikat-ordning er nå plutselig kanskje parkert, eller hvor den er lagt hen, det vites ikke. Man inngir usikkerhet og sier nei til Vefsna, nei til gasskraftutbygging som gjør at en kan håndtere krisen, og man har sagt nei til grønt sertifikat-ordning. Den forrige regjering sørget i hvert fall for at vi hadde og har rekordinvesteringer på norsk sokkel, den hadde lagt klar en ordning med grønt sertifikat og på område etter område anvist en løsning. Nå er det altså nei, nei, nei som preger utviklingen. Man tillater seg i debatten å si at dette skyldes den forrige regjering, og at interpellantens virkelighetsbeskrivelse, som også Regjeringens nærmeste rådgivere går god for, er feil på alle punkter. Det eneste håpet nå, hvis man ikke skal håpe på kollaps i industrien, håpe at industrien på Helgeland kollapser, eller håpe at industrien i Midt-Norge kollapser, er at Regjeringen nå er i stand til å anvise noen råd, og at man ikke kan leve lenger fremover med en beslutningskrise. Det fortjener faktisk Midt-Norge nå å kunne få et klart svar på: Hva er løsningen fremover, ikke bakover?