Jeg skal i mitt innlegg fortsette litt i det sporet jeg var inne på i min replikk til statsråden. For den omorganiseringen som vi vedtar i dag, og som Arbeiderpartiet og jeg kommer til å stemme for, har etter min og mange andres mening et klart ømt punkt, nemlig: Hvordan greier man i praksis å samordne arbeidet mellom den nye statlige etaten og den kommunale sosialtjenesten i forhold til den økonomiske sosialhjelpen som kommunene fortsatt skal ha ansvar for? Jeg er selvfølgelig helt enig i at vi går i rett retning. Vi vil få én dør, vi vil få ett felles kontor, vi vil få saksbehandlere som jobber sammen i samme miljø, som forhåpentligvis i stor grad får fullmakter fra hverandre. Vi vil få saksbehandlere som tilstreber jobbing på tvers. Men utfordringen vil være: Til tross for alt dette vil de nye arbeids- og velferdskontorene ha to eiere, det vil være to budsjetter, det vil være to systemer, og det vil være flere ulike lover. Jeg skal ikke gå inn i en debatt med statsråden her i dag om hvorvidt det har blitt flere eller færre trygdede som har behov for å supplere trygden med økonomisk sosialhjelp for å få den økonomiske hverdagen til å henge sammen. Men det er iallfall et faktum at mange trygdede er i den situasjon at trygden ikke strekker til. Og for å få den økonomiske hverdagen til å henge sammen, er man altså nødt til å oppsøke sosialkontoret for å få økonomisk sosialhjelp for å kunne leve på et akseptabelt inntektsnivå. Det hevdes, veldig klart, at dermed kommer vi i den situasjonen at det statlige ansvaret for å sikre f.eks. at uføre har et verdig inntektsnivå, for mange i praksis må oppfylles av kommunen, at man dermed kommer i en situasjon der staten kan leve med lave ytelser, fordi kommunen fungerer som statens sikkerhetsnett gjennom den økonomiske sosialhjelpen, og at dette er et hovedargument for en statliggjøring av den økonomiske sosialhjelpen. Jeg må si både for egen del og på vegne av mitt parti at vi har diskutert denne problemstillingen ganske grundig. Vi har sans for mye av det resonnementet, nemlig at man med dette systemet ikke har et enhetlig ansvar for økonomisk minstesikring. Men i Arbeiderpartiet vil vi i dag ikke fremme forslag som handler om at vi nå også skal ta det skrittet at vi skal statliggjøre den økonomiske sosialhjelpen. Og hvorfor gjør vi ikke det, når vi da samtidig sier at vi har sans for mye av kritikken mot det forslaget som fremmes? Jo, grunnen til det er at vi tror det er veldig viktig at vi nå tar ett skritt av gangen. Som mange har vært inne på i debatten, vi tar i dag et langt skritt i riktig retning. Vi skal nå gjennom dagens vedtak gjennomføre en gigantisk omorganisering av arbeids- og velferdsforvaltningen. Som flere har vært inne på, vil alle landets kommuner bli berørt. Det vil være svært krevende å få dette på plass. Jeg tror noe av det farligste vi nå kan gjøre, er å undervurdere omfanget av den reformen vi skal gjennomføre. Det er ingen selvfølge at dette prosjektet vil bli vellykket. Det er veldig mye som skal komme på plass. Flere har vært inne på det, ulike kulturer skal trekke sammen, virkemidler skal endres, på område etter område skal kompetanse bygges ut. Det er ingen selvfølge at vi lykkes, og for å forsikre oss så langt som mulig om at vi vil lykkes, er det viktig at vi nå, når vi vedtar en så stor og omfattende reform, ikke gaper for høyt. Derfor er det riktig å gå hit vi nå går, så er det riktig å stoppe der, og så er det viktig, når den nye forvaltningen kommer på plass, å få erfaring. Lov, regelverk og virkemidler skal tilpasses, vi skal evaluere, og så vil det kunne gi oss grunnlag for å gå videre, dersom vi da finner det nødvendig.