Vi behandler i dag et forslag fra flere representanter fra Fremskrittspartiet om å innføre en bredbåndsdefinisjon i Norge. Forslagsstillerne mener det hersker mange oppfatninger om hva bredbånd er, og at dette gjør det vanskelig for forbrukere å orientere seg i rekken av tilbydere og typen tilbud. Jeg regner med at forslagsstillerne vil redegjøre for sitt syn og forslag senere. Jeg vil først og fremst konsentrere meg om komiteflertallets synspunkter i saken. Komiteens flertall, fra Arbeiderpartiet, Høyre, Sosialistisk Venstreparti og Kristelig Folkeparti, viser til at man i den såkalte bredbåndsmeldingen la til grunn en definisjon av bredbånd som et «tovegs kommunikasjonsnett som kan overføre ulike former for data som tekst, lyd og levande bilete. Nettet må kunne bere nye tenester og tillate at mange nyttar nettet samtidig.» I praksis innebærer dette at man må ha minst ADSL-kapasitet for at det skal bli regnet som bredbånd. Flertallet i komiteen er redd for at en streng definisjon fort kan bli utdatert og ikke vil være tilpasset teknologinivået, fordi utviklingen skjer så raskt. Uten at jeg skal spå den teknologiske fremtiden, vil jeg likevel påpeke at datakompresjon kan føre til at en eventuell definisjon av bredbånd vil bli altfor vid og dermed mer kostbar enn nødvendig for forbrukerne. Et annet scenario er at stadig flere vil ta i bruk nettet både til å sende og til å motta informasjon, og at en eventuell definisjon derfor vil bli altfor smal i forhold til kapasitetsbehovet. Flertallet mener derfor at det må være tilbud og etterspørsel som definerer teknologibruk og båndbredde. Det samme flertallet, med unntak av Sosialistisk Venstreparti, mener at det må være den enkelte bestiller av bredbånd som må definere sitt eget behov og ikke risikere å betale for kapasitet som er høyere enn det som er ønskelig. Det er et mål at flest mulig skal ha tilgang til bredbånd, og da må vi passe oss for å komme i en situasjon som gjør det altfor kostbart for utbyggere, og at forbrukere ikke tar seg råd til å kjøpe bredbåndstjenester. I komiteens merknader har Sosialistisk Venstreparti valgt å kommentere flere aspekter ved bredbånd og bredbåndsutbygging, som f.eks. hvem som skal eie og drifte nettet. Alle andre partier har valgt å konsentrere seg om det vi mener er det sentrale i denne saken, nemlig definisjonen av bredbånd. Det er altså ikke slik at vi ikke har meninger eller ikke ønsker å uttale oss om bredbånd på mer generelt grunnlag, men vi har valgt å konsentrere oss om forslaget. I den sammenheng vil jeg derfor få vise til de ulike partiers merknader i St.meld. nr. 49 for 2002-2003, Breiband for kunnskap og vekst. Til slutt vil jeg anbefale komiteens innstilling.