Jeg deler fullt ut stortingspresidentens ønske om og synspunkter på behovet for nærmere og klarere retningslinjer for stortingsgruppenes disponering av de midler som Stortinget stiller til rådighet. Der er det ingen uenighet, tvert om. Jeg representerer en gruppe som fra tid til annen offentlig har fått kritikk fordi vi har utøvet et skjønn som andre er uenig i. Vi har absolutt følt et behov for nærmere retningslinjer, i og med at vi mener oss helt urimelig kritisert, og vi mener selv i vår gruppe av vi har utøvet et godt skjønn i enhver sammenheng. Men behovet for klare og entydige regler er sterkt, slik at hvis man utøver skjønn, slipper man belastningen med kritikk fra andre i ettertid. Vi synes imidlertid at det er flere innvendinger til det foreliggende utkast. Det er, som stortingspresidenten sa, en videreføring av det bestående, altså egentlig ikke noe særlig nytt. Derfor hadde vi ønsket noe mer tid til å behandle det. Jeg synes faktisk det er en uforsvarlig saksbehandling. Presidentskapet bad i sitt seminarmøte i begynnelsen av året administrasjonen om å utarbeide forslag til retningslinjer. Disse ble først drøftet med gruppelederne den 15. mai, uten at det forelå noe som helst skriftlig materiale. Basert noe på de synspunktene som kom fra gruppelederne den 15. mai, ble så et utkast presentert fra administrasjonen den 6. juni. Det var på slutten av sesjonen, og det var i en meget hektisk periode. Uken etter ble det innkalt til et gruppeledermøte, uten at det hadde vært tid til gruppebehandling i det hele tatt. Tirsdag den 12. juni var det et møte, og det siste møtet ble holdt den 13. juni klokken 12. Presidentskapet skulle avgi innstilling dagen etter. Alt skulle gjøres i løpet av 14 dager til tre uker, og så skal altså ikke retningslinjene gjelde før fra 1. januar 2007. Hvorfor vi ikke kunne få god tid i gruppene til å gå gjennom dette og komme med innspill, at Presidentskapet kunne behandlet dette i oktober eller november, og med endelig fastsettelse i slutten av november, skjønner jeg ikke. Slik hastverksbehandling er etter min oppfatning egentlig ikke Stortinget verdig, og det er også bakgrunnen for at jeg tar opp forslaget i innstillingen om å sende saken tilbake til Presidentskapet for nærmere gjennomgang. Det er ofte også slik at når man lager en lov eller retningslinjer, knyttes det en del merknader til de enkelte paragrafer. Det er ikke gjort fra flertallets side i herværende innstilling. Jeg har knyttet en del kommentarer til de enkelte paragrafer i min særmerknad. La meg si at det viktigste er vel å få klarhet. Når vi egentlig ikke får noen klarere linjer – bortsett fra på ett punkt, som jeg kommer tilbake til – enn at midlene skal brukes til stortingsrelevant arbeid, og at gruppene selv skal utøve sitt frie skjønn – et godt skjønn, som presidenten har sagt flere ganger – er det klart at det fra gruppe til gruppe kan være forskjellig tolkning av hvorledes midlene kan disponeres. Det blir fortsatt mulig, hvis man ikke får en forhåndskontrollordning, for dem som ser det partipolitisk opportunt å kritisere en annen gruppe for hva de mener er fornuftig, å kunne score lettvinte og billige politiske poenger på det, slik vi allerede har sett ganske klare tendenser til. Paragraf 1 er hovedparagrafen, og der er det altså etter vårt syn et klart behov for klarere retningslinjer. Det har også flertallet innrømmet, og de skriver i sine merknader at det sannsynligvis vil bli behov for nærmere avklaring etter hvert som saker dukker opp. Jeg er veldig glad for at det slås fast i utkast til retningslinjer at det er Presidentskapet som skal avklare hva som er riktig og hva som er galt – ikke ett enkelt medlem av Presidentskapet, men Presidentskapet som et kollektivt organ. Jeg håper derfor at vi for fremtiden ikke får slike oppslag som vi i dag har i Verdens Gang, hvor ett medlem av Presidentskapet påtar seg rollen som den som avgjør hva som er riktig og hva som er galt. Vi synes også det skal være slik at når en gruppe er i tvil – og en gruppe vil ofte være i tvil om hvorvidt noe den har tenkt å gjøre, kan gjennomføres – da må man forvente at man kan spørre Presidentskapet på forhånd, slik at man ikke får kritikk i ettertid. Fremskrittspartiets stortingsgruppe har forsøkt det. Det ble sendt et brev til Presidentskapet den 13. juni etter at vi hadde fått offentlig kritikk fra flere medlemmer av Presidentskapet i ettertid. Man skulle av og til tro at det var flere i denne forsamling som var fremstående skattejurister når man ser på enkelte uttalelser om hva som er skattepliktig og ikke skattepliktig, der i hvert fall vår gruppe har ment at vi var innenfor skatteloven i enhver sammenheng. Sekretariatsleder sendte et brev til Presidentskapet 13. juni og forklarte hva vår stortingsgruppe hadde tenkt å gjøre på enkelte områder. Vi fikk da det svar tilbake at man hadde ingen merknader til de planer som skisseres i brevet. Hvis det var en avklaring, er vi meget takknemlige for det. Men da vil selvsagt ikke Fremskrittspartiets gruppe akseptere noen kritikk fra andre grupper eller fra Presidentskapet når de planene som ble skissert i brevet, gjennomføres. Slik må ordningen være, og jeg synes vi burde ha klargjort dette bedre i § 1. Paragraf 3 gjelder situasjonen hvor et medlem av en gruppe av en eller annen årsak går ut av gruppen og blir uavhengig representant. Da tar man med seg en del av gruppetilskuddet. I så måte er det for den enkelte økonomisk lønnsomt å bryte med sin stortingsgruppe i en periode hvor man føler at man ikke har noen sjanse til renominasjon og gjerne vil ha litt større grad av frihet. Jeg er imot det, men jeg tar ikke opp noe endringsforslag her, fordi vi har fremmet forslag om å sende dette tilbake til Presidentskapet. Når det gjelder hva man kan kjøpe av tjenester fra eget parti og problemene med samarbeid mellom stortingsgruppe og parti, er det mitt syn at her blir det altfor rigorøst. Det er i vår verden praktiske, fornuftige ting som sannsynligvis delvis vil bli forbudt her, og det vil bli vanskelige avgrensninger. For å ta et enkelt eksempel: Hvis en parlamentarisk leder i en partigruppe skal på en reise og gjerne vil ha med seg en av de beste i sin totalorganisasjon som «koffertbærer» – som noen av og til kaller det – og vedkommende er ansatt i partiet, men skal være med parlamentarisk leder, som reiser i egenskap av parlamentarisk leder, kan da gruppen betale for kostnadene knyttet til den partiansatte, eller vil det være i strid med reglene? Det er et praktisk eksempel, og det er mange slike praktiske eksempler som egentlig ikke er dekket. Paragraf 5 slår f.eks. fast at gruppene skal benytte statens reiseregulativ i sine godtgjørelser til representanter som er på reise. Enkelte grupper har hatt lavere satser enn statens reiseregulativ. Det blir altså nå forbudt, og det vil ikke være mulig for en stortingsgruppe selv å fastsette hvilket reiseregulativ de vil ha internt. Jeg synes det er en unødvendig overstyring av gruppene. Paragraf 6 er den paragrafen som setter hindringer for faste ytelser av skattepliktig art. Jeg er for full åpenhet. Jeg har ingen problemer med å si at det skal være offentlighet om alle slike ting, og gjerne ved navns nevnelse. En gruppe skal selv kunne vurdere og ha adgang til – hvis det er særskilte omstendigheter med en eller to eller tre representanter som kanskje har fått gode tilbud fra andre og med langt bedre lønn – å gi en tilleggsytelse, ikke fordi vedkommende er parlamentarisk leder eller nestleder, men kanskje innehar spesialkompetanse på et område som gruppen synes er viktig å beholde. Det burde man ha anledning til. Det er ofte konkurranse om dyktige folk, og det å si at en stortingsgruppe ikke skal ha adgang til å erkjenne spesialkompetanse overfor andre enn parlamentarisk leder og nestleder, er jeg uenig i. At det skal være åpenhet om det, at navn skal oppgis, og at størrelsen på ytelsen skal oppgis, det er helt greit. Men at man ikke skal ha adgang til å gjøre det, er jeg uenig i. Til slutt må jeg få lov til å nevne at arbeidet med disse retningslinjene og problemstillingene opp gjennom årene har vært vanskelig når det ikke foreligger noen paralleller til stortingsgruppers forhold til stortingsrepresentanter. Stortingsgruppene er juridiske enheter etter vanlig lovverk, og det er et klart arbeidsgiver/arbeidstakerforhold overfor de ansatte. Men når det gjelder å betale utgifter for representanter, er det ingen arbeidsgiver/arbeidstakerrelasjon. Ifølge tidligere skriv – inntil man fikk bestemmelsen stortingsrelevant arbeid – var det ingen begrensninger eller retningslinjer eller inngripen når det gjaldt hvordan stortingsgruppene kunne bruke sine penger. Det er heller ikke et vanlig arbeidsgiver/arbeidstakerforhold i skattelovgivningens forstand. I brev til meg av 21. september 1990 klargjør også Stortingets direktør at det ikke er noen begrensninger i bruken av midler – fra den tiden og inntil vi fikk vedtaket om stortingsrelevant arbeid – bortsett fra på enkelte helt spesielt nevnte områder. Direktør Brattestå skriver: «Utover det som er nevnt ovenfor, går en imidlertid ut fra at lovverket hverken kan antas å omfatte eller bør omfatte stortingsgruppene.» Så her er det en del vesentlige uklarheter. Noe som heller ikke er kjent for Stortinget i dag, er det forholdet at det er vedtatt en ny lov om partifinansiering. I denne loven, som Stortinget vedtok for ikke så lenge siden, står det i § 10 om overordnede prinsipper for offentlig støtte, del 4: «Myndighetene skal ikke føre kontroll med partienes eller gruppenes disponering av støtten.» Hvordan det kolliderer med at Presidentskapet på en måte skal føre kontroll med stortingsgruppene, som altså også er omfattet av dette begrepet – noe som går klart frem av loven – er helt uavklart. Vi står da i en situasjon hvor vi har en lov som sier at myndighetene ikke skal føre kontroll. I denne sammenheng kan man like gjerne si at Presidentskapet er myndighetene, som altså skal føre kontroll. Her foreligger det altså et kort svar fra Stortingets kontor – som i brevet fra 1990 sa at de ikke var kompetente på dette området – som har sin vurdering. Men det skulle bare mangle at man ikke har sin vurdering og sin konklusjon i ettertid, i og med at man ikke i det hele tatt har vurdert dette problemet på forhånd med et åpent og objektivt sinn. Jeg synes det er litt rotete at man har en lov som slår fast friheten og rettighetene til folkevalgte grupper, herunder stortingsgruppene, mens man nå får klarere retningslinjer. Vi burde ha brukt noe mer tid på dette, slik at vi eventuelt slapp å ha nye oppslag av den typen som vi har i Verdens Gang i dag. Der har bl.a. Presidentskapets medlem Inge Lønning uttalt seg om Fremskrittspartiets kollektive helseforsikringer for både ansatte og representanter. Det ble innført på en tid da Stortinget nettopp hadde slått fast at når arbeidsgiver inngikk særskilte helseforsikringer for sine ansatte, skulle ikke det være en innberetningspliktig ytelse, og det skulle ikke være en skattepliktig ytelse på mottakerens hånd, nettopp fordi Stortinget mente at kollektive helseforsikringer som arbeidsgiver ønsket å opprette, var god personalpolitikk. Fremskrittspartiets gruppe ønsket altså også her å ha en god personalpolitikk, og så møtes vi med kritikk og med at vi liksom ligger utenfor et slags regelverk. Vi synes – hvis dette nå blir vedtatt i dag – at dette bør man avholde seg fra, idet det er Presidentskapet som skal fatte eventuelle avgrensningsvedtak. Det står også i Verdens Gang i dag helt til slutt: «Presidentskapet avventer Frp-granskingen til Oslo ligningskontor angående dette.» Jeg går ut fra at det ikke er slik at Presidentskapet her har fattet noe vedtak uten at jeg er kjent med det. For meg er det nemlig totalt ukjent at Presidentskapet på noen som helst måte avventer et arbeid fra et ligningskontor, som i alle tilfeller har taushetsplikt, også overfor Presidentskapet. Forholdet mellom ligningskontor og skattyter er et forhold mellom de to, og som ingen andre har noe med. Hvis det er slik å forstå at man også her ønsker å innblande et slags presidentskap til å stå over andre forhold, vil jeg dypt ta avstand fra det. For øvrig, som det fremgikk av mine synspunkter om at det er blitt for rigorøst når det gjelder dette med at parti og gruppe betaler eventuelle utgifter der det er fellesinteresser mellom partier og stortingsgrupper, vil vi stemme for det forslaget som er varslet fra Senterpartiets parlamentariske leder, og som er omdelt på representantenes plasser.