La meg starte med å ta tak i noe som saksordføreren sa på slutten av sitt innlegg, nemlig at han var glad for at vi gjennom den prosessen som har vært mellom komiteen og departementet, har kommet fram til en prinsipiell tilnærming til det spørsmålet som vi står overfor. Det er en glede som jeg deler. Jeg tror det var veldig viktig at vi kom nettopp dit. Det som bekymret meg med forslaget slik det lå, var at det på mange måter bygde opp under det man i hvert fall må kunne kalle amnestiliknende tiltak. Det har vært svært viktig for Regjeringen å forsøke å komme fram til løsninger som ikke innebar det, for jeg tror at denne type tiltak og ordninger nok kan virke kortsiktig veldig fristende, men på sikt på mange måter vil virke ødeleggende for helheten i norsk utlendingspolitikk. Helheten i norsk utlendingspolitikk må jo ta utgangspunkt i at spørsmålet om opphold i Norge eller ikke først og fremst skal bygge på behovet for beskyttelse eller ikke. I den grad det ikke er et grunnlag for beskyttelse, skal det i hvert fall sterke menneskelige hensyn til for at man får opphold i Norge, mens en amnestiliknende ordning veldig ofte kan føre til at personer som ut fra en normal vurdering ikke ville ha fått opphold, får det gjennom et slikt tiltak. Veldig ofte vil også den type ordninger framstå som svært urettferdige. Vi kunne da ha fått en situasjon der en familie med barn som hadde vært på et asylmottak i tre år og noen dager, men som egentlig hadde et svakere grunnlag for opphold, enn en familie som hadde vært der i to år, elleve måneder og noen uker, hadde fått det. Det ville altså vært tilfeldigheter som avgjorde hvorvidt man fikk opphold eller ikke. Samtidig er jeg også enig med alle dem som i innlegg her i dag har sagt at noe av det som er aller vanskeligst og aller mest krevende med utlendingspolitikken, er å greie å ta tilstrekkelig hensyn til barns grunnleggende behov. At barn gjennom Barnekonvensjonen, som er en internasjonal forpliktelse for Norge, men også ut fra det jeg vil kalle gode norske etiske og moralske tradisjoner, skal gis en spesiell oppmerksomhet i all politikk, det er krevende for oss, for på utlendingsfeltet ser vi veldig ofte at det er vanskelig å konkretisere hva det skal bety i praksis. På den ene siden vil vi være opptatt av at barn ikke skal være virkemiddel, at barn ikke skal brukes av foreldrene for å få et opphold i Norge på et feil grunnlag. Vi må understreke at foreldre har ansvar for at de valg de tar, også får konsekvenser for barna deres. Samtidig er vi klar over at f.eks. sterk tilknytning til riket er et grunnlag for opphold, og at det må ligge til grunn at barn ofte vil opparbeide slik tilknytning raskere enn voksne. Det er derfor Regjeringens politikk at vi ønsker at barns tilknytning til riket skal tillegges større vekt enn i dag, altså at vi skal justere regelverket slik at barns tilknytning til riket skal tillegges større vekt enn i dag. Det er en prinsipiell tilnærming, og det er et utfordrende arbeid vi nå går løs på: å konkretisere den politiske målsettingen i forskrift som gjør at den framstår som et fornuftig styringsinstrument for utlendingsmyndighetene som skal fatte vedtak i de enkelte saker. Det arbeidet tar vi nå fatt på, først i departementet gjennom å utarbeide forslag til høring. Så tror jeg vi alle sammen skal smøre oss med den tålmodighet det innebærer å la det forslaget høres i en skikkelig prosess. Så skal vi lese de høringsuttalelsene vi har fått, og så skal vi få på plass en forskrift så raskt som mulig som justerer norsk utlendingspolitikk på dette feltet i tråd med det Regjeringen ønsker, og det flertallet i Stortinget i dag slutter seg til.