Jeg skal reflektere rundt noen midlertidige stillinger som egentlig ikke er stillinger. Da snakker jeg ikke om stortingsrepresentanter, men om kvinner – som oftest kvinner – som jobber i offentlig sektor. Bare i Kristiansand kommune er det 1 187 ansatte i kommunen som jobber under 40 pst. stilling. Det de gjør for å klare å leve og møte sine forpliktelser, er å jobbe ekstravakter. Det er det store svarte hullet i tjenesteproduksjonen, både i privat og offentlig sektor. Hva fører det med seg? Jo, det fører med seg en stor forringelse av kvaliteten. Hele den debatten som vi har hatt her i dag, opplever jeg dreier seg kun om produksjon og fokusering på arbeidsgivers evne til å tjene penger. Den dreier seg ikke om kvaliteten i produksjonen, verken i privat eller i offentlig sektor. Oppfølging, oversikt og kontroll blir mye vanskeligere å håndtere når du har en stor arbeidsstyrke som kommer og går. Den enkeltes livssituasjon blir forringet i forhold til økonomi, helse, sosialt nettverk og andre rettigheter som følger med det å ha fast ansettelse i henhold til de lover og forskrifter vi har i dag. Det er ikke hensynet til kvalitet som er årsak til denne bruken av midlertidig ansatte, og det er heller ikke hensynet til at en skal få turnuser til å gå opp. Nei, det er hensynet til en økt liberaliseringstenkning både i offentlig og privat sektor. Det er i økonomiske rammevilkår det har vært smalhans, og det er en ensidig fokusering på effektivitet og økonomi. Regjeringen sier omfordeling, og det sier vi også når det gjelder arbeidsforhold for ansatte. Regjeringens fokusering på dette håper jeg vil føre til endringer i praksis, slik at retten til å få en arbeidsavtale som går utover den faste stillingsprosenten som ansatte har, også blir praktisert. Det gir mer forutsigbarhet, og det gir høyere kvalitet både for tjenestemottakere og for tjenesteytere.