Det er knapt noen debatt i denne salen som er så viktig som den vi har i dag, først og fremst for de folkene og de landene som rammes av fattigdom, men også for oss er dette en viktig debatt. Det er knapt nok noe som vil ha så stor påvirkning på vår sikkerhet, vår miljøsituasjon og utvikling av demokrati og trygghet som det at vi får gjort noe med den store forskjellen mellom fattige og rike i verden. Det er veldig positivt at der det før konsekvent var merknader fra Høyre/Fremskrittspartiet, er det nå bare Fremskrittspartiet. Jeg har vært i mange diskusjoner, bl.a. med representanten Eriksen utenfor denne salen, hvor man iherdig har forsvart bistandskutt på 2-3 milliarder kr, fordi man mente at det ikke er nivået på bistanden, men hvordan man bruker den, kanskje først og fremst frihandel, som er løsningen på utviklingsproblemene. Nå er det en bredere erkjennelse av at også bistandsnivået har betydning. Det har selvsagt betydning om det er 80 pst. eller 100 pst. av ungene i verden som blir vaksinert, hvor mange vi får skaffet rent vann, og hvor mye penger vi har til rådighet når naturkatastrofer, hungerskatastrofer eller krigskatastrofer rammer store deler av sivilbefolkningen, eller hvor langt vi klarer å komme med å bygge skoler eller grunnleggende infrastruktur, som kan legge grunnlag for langsiktig utvikling. Jeg synes at det av og til oppstår en svært underlig motsetning mellom katastrofehjelp og langsiktig hjelp. Jeg ser at Fremskrittspartiet i disse flomkatastrofetider forsvarer at vel er man for katastrofehjelp, det er den langsiktige bistanden man er imot. Men det er jo nettopp de land som har klart å utvikle sin økonomi, sin infrastruktur og sitt helsevesen, som også er best i stand til å møte nettopp den type naturkatastrofer som rammer. Derfor er den langsiktige oppbyggingen av de sivile og økonomiske samfunnene i verdens land også den beste måten for å hjelpe folk i forbindelse med store naturkatastrofer. Det er heldigvis slik at det flertallet nå er bredere. Det er lenge siden Høyres daværende leder, Kaci Kullmann Five, forsvarte bistandskuttene med at vi må løse våre egne problemer før vi kan hjelpe andre. Det som likevel er skuffende, er at det ikke er et flertall som går inn for å sørge for faste inntektskilder for det globale utviklingsarbeidet i regi av FN. De nasjonale virkemidlene kan ikke overføres til den internasjonale arena, sier representanten Lønning. Nei, der er jeg enig i Lønnings konklusjon, at det på viktige områder ikke er lurt å overføre store nasjonale beslutningsstrukturer til andre internasjonale arenaer. Det er litt oppsiktsvekkende kanskje at vi tar det fra representanten Lønning. Men vi må jo se helt konkret på hvilke forslag som reises. Når det er forslag om en internasjonal karbonavgift eller en internasjonal skatt på valutatransaksjoner, som har den doble effekten at det både blir en inntektskilde for det internasjonale arbeidet og samtidig virker positivt for miljøet eller for den internasjonale økonomiske stabiliteten, slår man faktisk to fluer i en smekk. Her hadde jeg håpet at Kristelig Folkeparti kanskje kunne signalisert at når man er ute av det selskapet man er i, vil man bidra til at den type problemstillinger kan settes på dagsordenen, for dette er viktig. Ikke bare er det viktig for at vi skal slippe å gå den kanossagangen med tiggerferd fra land til land hver gang det oppstår en katastrofe og det trengs hjelp, eller at vi er avhengige av at CNN er på plass, for at den nasjonale og internasjonale givergleden skal utløses, men det har også den konsekvensen at det vil styrke FNs autonomitet, at man vil fristille FN i større grad fra de store donorenes ve og vel. Det er klart at det er uholdbart at enkelte FN-institusjoner nærmest kan holdes som gissel ved at de største bidragsgiverne nekter å gi penger med mindre en bestemt politikk føres. Det må være mye bedre å sikre disse institusjonene en uavhengig inntektskilde som er trygg, som er varig, og som også vil gi et større inntektsnivå enn det man har i dag. Så synes jeg det ofte er slik at når vi diskuterer utvikling i fattige land, og når vi diskuterer fordeling mellom nord og sør, blir det en debatt som er helt separat fra vår egen økonomiske virkelighet. Det er et paradoks at mens vi har en utviklingsminister som gjør en glitrende jobb på den internasjonale arena, og markerer de målene Stortinget har satt, på en god måte, driver vi samtidig her hjemme og diskuterer hvor mye vi kan stappe inn i lommeboka på hver enkelt i Norge, hvor mye vi kan gi i skattelette, og hvor mye vi kan stimulere den nasjonale kjøpefesten. Vi har i løpet av de siste tre årene satt rekord i den kjøpefesten vi har i Norge. Vi forbruker mer, og vi er ennå ikke kommet dit at for hver hundrelapp vi bruker ekstra, klarer vi å gi én av de kronene i bistand. Så vi har fortsatt en stor jobb å gjøre hjemme. Så kan man si: Har den nasjonale kjøpefesten og den vestlige forbruksstandarden noe med det globale miljøet å gjøre? Ja, selvsagt har de det. For det første er det jo den dype erkjennelse at hvis alle hadde det forbruksnivået som vi har i dag, ville vi komme opp i helt uholdbare miljøproblem. Men det gir seg jo helt akutte utslag. Når vi har et stadig økende energiforbruk f.eks., bidrar vi til at oljeprisen internasjonalt stiger. Og hvem rammes hardest av det? Jo, det rammer dem som knapt nok kan betale den energien de har bruk for, de fattigste land, i f.eks. Afrika. Eller når vi går stadig oppover i næringskjeden, stapper korn inn i høns og kyllinger for å få dem til å legge flere egg, eller for å få mer korn til å lage kjøtt og ølprodukter og hva som helst av, gjør det at den internasjonale prisen på korn eller på proteiner stiger. Og hvem rammer det hardest? Jo, det rammer dem som knapt nok klarer å betale den maten de kjøper helt lavest i næringskjeden. Den type problemstillinger er fraværende i denne diskusjonen. Tar vi ikke den på alvor er det bare begrenset hvor langt vi kommer i en diskusjon om hvordan vi kan få til internasjonal utjevning. Selvsagt er det viktig med handel, men der er det jo to ting å si. Det ene er at det aller viktigste er å sørge for at lokalt næringsliv i fattige land kan få et bærekraftig hjemmemarked. Det er to ting som må til. Det ene er at vi slutter med eksportsubsidier. Det er det suverent viktigste vi kan gjøre internasjonalt for å få rettferdig handel. Det andre er at frihandel ikke er svaret på alle de problemene. Av og til må fattige land rett og slett få lov til å beskytte seg selv mot internasjonale selskaper som ellers ville utradere det som er av lokalt næringsliv. Å si at frihandel er svaret på alle utviklingsproblem, tror jeg det er mange i fattige land som ikke kjenner seg igjen i. Det tredje, og like viktige, er jo at de sosiale og sivile strukturene i de fattige land fungerer slik at den økonomiske utvikling i et fattig land faktisk også kommer vanlige folk til gode. Det er slik at for hundre år siden kjempet vi for at vi skulle gå fra et system som bestod av innsamlingsaksjoner og sivile frivillige hjelpetiltak for å hjelpe folk i nød og fattige i vårt eget land til et system hvor vi innkrevde penger gjennom skatt og sørget for systematiske velferdstilbud for dem som trengte det. Jeg er helt overbevist om at det er den utviklingen vi trenger også i det internasjonale samfunn, ikke så omfattende som et nasjonalstatssystem, men at grunnleggende hjelpetiltak, grunnleggende utviklingsfinansiering, skjer gjennom systematiske, faste strukturer som internasjonal valutaskatt eller CO2-avgift. Det er jeg overbevist om kommer. På samme måte som Høyre kjempet mot den skatteordningen og velferdsstatsutviklingen for hundre år siden, kjemper de i dag imot det på det globale plan. Jeg er overbevist om at når vi har det på plass, vil dommen over dem som kjempet mot det, være omtrent den samme som dommen over det man kjempet mot den gangen man var mot utviklingen av velferdsstaten.