Før valget ble vi daglig lovet at en flertallsregjering ville sikre en stabil kurs og avklarte standpunkter i viktige spørsmål. Det ble skapt et inntrykk av at de rød-grønne partiene var klare til å iverksette en felles politikk så snart valget var over – ja, de skrøt faktisk uhemmet av at de hadde avklart hele 155 viktige punkter allerede før valget. Dessverre for Regjeringen er den innhentet av virkeligheten. Nå, bare tre måneder senere, er den i en rekke saker fortsatt i villrede om hva den egentlig vil. Jeg kan nevne mediekrangel om gasskraftverk, om småkraftverk, om grønne sertifikater og om petroleumsvirksomhet i nordområdene – for å ta de viktigste områdene under denne komiteen. Det er for så vidt underholdende for meg og andre opposisjonspolitikere å høre den parlamentariske leder i Senterpartiet innrømme at Soria Moria-erklæringen er selvmotsigende når det gjelder gasskraftverk, eller å høre energiministeren uttale at utbyggere av gasskraftverk må bite i det sure eplet og selv ta en betydelig del av ekstrakostnadene ved CO2-rensing – mens representanten Nordtun går ut i avisene og sier at staten må ta hele ekstraregningen. Dessverre får denne uenigheten konsekvenser. Det er ikke bare morsomt å være vitne til det: Jo lenger Regjeringen fortsetter med å gi tvetydige og selvmotsigende signaler, desto lenger sitter aktørene i både energibransjen og petroleumsbransjen på gjerdet og bare venter. Det er ingen som vil sette i gang med million- eller milliardinvesteringer når de ikke vet hva slags rammevilkår de har å forholde seg til noen år fram i tid. Med de mange uløste utfordringene i olje- og energipolitikken er det trist for nasjonen at denne regjeringen nå framstår som enda mindre handlekraftig enn den forrige. Og når vi husker hva representanten Nordtun og andre kritiserte den forrige regjeringen for når det gjaldt handlingslammelse, er det ganske graverende. Regjeringen sliter åpenbart med å omstille seg fra en opposisjonsrolle til en styringsrolle. Det hjelper veldig lite med floskler om en bedre energipolitikk og en bedre petroleumspolitikk så lenge det åpenbart er uenighet i Regjeringen om hva som utgjør en bedre politikk. I anstendighetens navn skal Regjeringen få mer tid før jeg forventer å se konkrete resultater – representanten Nordtun har rett i at de kun har hatt makten i et par måneder – men desto viktigere er det at Regjeringen allerede nå kan avklare prinsipielle spørsmål, f.eks. hvilken retning de vil gå i, som er vesentlig for norsk olje- og gasspolitikk. La meg ta et par aktuelle saker, først gasskraftverk. Energibalansen er svak, og kraftproduksjonen i Norge er meget væravhengig. 99 pst. av strømproduksjonen kommer fra vann. I Midt-Norge øker kraftbehovet på grunn av utbyggingen av Ormen Lange, utbyggingen av aluminiumsproduksjon og Hustadmarmor. Dette er prosjekter som krever betydelig med ny kraft, som foreløpig ikke er tilgjengelig. Statnett har uttalt at gasskraftverk er nødvendig for å sikre kraftforsyningen i Midt-Norge i 2010, fordi gasskraftverk er den eneste strømproduksjonskilden som kan sikre tilstrekkelig med volum på relativt kort tid og til en akseptabel pris. Dette trodde jeg – naiv som jeg var – ville være en smal sak for en ny regjering. Arbeiderpartiet har jo i mange år beklaget seg høylytt over at det ikke er bygd gasskraftverk i Norge. Beskyldningene mot Bondevik-regjeringen om passivitet ble gjentatt utallige ganger i den forrige fireårsperioden. Ikke minst ble gasskraftens sentrale rolle i kraftforsyningen understreket. Løsningen på kraftkrisen i Midt-Norge burde derfor framstå som åpenbar for dagens regjering. Men i stedet for å legge til rette for bygging av gasskraftverk, skaper Regjeringen usikkerhet, både på det økonomiske, det teknologiske og ikke minst på det politiske plan. Den sier at gasskraftverk skal ha CO2-håndtering. Alle nye konsesjoner skal ha det, og alle gitte konsesjoner ønsker en skal ha det. Men Regjeringen avklarer ingen ting rundt kostnadene. Det er ikke nok å si at staten skal bidra, så lenge en ikke sier hvor mye den skal bidra med. Denne situasjonen må framstå som veldig ukomfortabel for Arbeiderpartiet. Jeg kan ikke forstå annet. Det nytter ikke å gjemme seg bak en retorikk om at staten skal bidra eller vise til store visjoner om framtidig CO2-injeksjon på oljefelt. Vi snakker faktisk om behov for ny kraft – nå. For alle aktørene i bransjen – for LO og for NHO-representanter – er det åpenbart at staten må ta hele ekstrakostnaden utover prisen for CO2-kvoter hvis vi skal bygge gasskraftverk. Det må den gjøre for å unngå at det pålegges en rekke særnorske restriksjoner på gassbruk, og det må gis flere konsesjoner enn det som er gitt i dag, slik at vi får bygd gasskraftverk der nytten er størst. Energiministeren har erkjent den svake kraftbalansen, men har foreløpig ikke gitt noen realistiske løsninger på problemet. Løsningene som har vært framsatt til nå, har vært for små, for langt fram i tid eller for kostbare. Men dagens kraftforedlende industri lever ikke av at kraften kanskje kommer i 2015. De trenger faktisk kraft i dag. Behovet for en avklaring er derfor stort, både på produksjons- og forbrukssiden. Derfor håper Fremskrittspartiet at regjeringspartiene vil være med og støtte forslaget om at Regjeringen skal legge fram en egen stortingsmelding om «Rikets Energitilstand». Forslaget står i innstillingen. Det andre gjelder gass – til Grenland, til industribruk. Bortimot 99 pst. av norsk naturgass eksporteres. Samtidig står altså Norge i fare for å få kraftrasjonering i et tørrår. Mye kan sies om dette. La meg sitere Sylvia Brustad, tidligere energipolitisk talsmann i Arbeiderpartiet – jeg håper det blir lyttet til i Arbeiderpartiet. Hun har sagt flere ganger, bl.a. i Telemarksavisen: «Det er pinlig at en av verdens ledende energiprodusenter fortsatt ikke klarer å foredle gassen sin selv.»«Statlig deltakelse i bygging av et gassrørsystem for gasstransport må sammenlignes med bygging av veier og jernbane.»«Her vil vi kreve at det iverksettes konkrete tiltak. Vi vil at det investeres tre milliarder kroner i et infrastrukturselskap som blant annet skal legge til rette for gassrørledning og gasskraftverk i Grenland. Dette vil skape arbeidsplasser og føre til en mer stabil kraftforsyning og dermed også mer stabile kraftpriser.(…) Det er bare fordeler med et gasskraftverk og en gassrørledning i Grenland, og derfor er vi for begge deler.» (…) Nå sitter Arbeiderpartiet i regjering med et avklart flertall bak seg, men dessverre har pipa fått en annen lyd. Nå skal en avvente og se, en skal vurdere og evaluere. Jeg synes det er litt trist å se at Arbeiderpartiets gode opposisjonsstandpunkt har forvitret til en vente og se-holdning nå når de har fått makt og innflytelse. Det er viktig at myndighetene tar ansvar for hovedinfrastrukturen for gass, på samme måte som for strøm. Det er jo litt rart at en regjering som på alle andre områder i energi- og oljepolitikken fokuserer på offentlig eierskap, akkurat når det gjelder gassrør, stadig drar fram muligheten for private investorer. Gassco foretar nå et analysearbeid rundt potensialet for gassrør til Grenland. De burde da kunne fortelle interessenter: Hvis dere er med på å forplikte dere til å kjøpe gass, så skal vi garantere at finansieringen er på plass. I dag er det ingen slik garanti. Jeg synes det er urimelig å forvente at næringslivet skal forplikte seg når ikke myndighetene selv vil være med på å forplikte seg. Jeg håper derfor at regjeringspartiene vil vise vilje til ansvar og støtte forslaget om å gi et statlig selskap garanti om at det skal tilføres 5 milliarder kr i egenkapital for utbygging av hovedinfrastruktur for gass. Det betyr ikke at vi trenger å bevilge de 5 milliarder kr i dag, men det vil være et signal om en garanti for at de pengene vil være på plass så fort gassrørledningen er ferdig planlagt. Dessverre er det ikke bare når det gjelder infrastruktur for gass at denne regjeringen har vist skuffende vilje. Det samme gjelder overfor Statnett. Selskapet står overfor store investeringer i sentralnettet for strøm. Det er noe Stortinget har vært kjent med i lang tid. Nå trenger de tilførsel av egenkapital. Stortinget har tross alt forsynt seg relativt sjenerøst av egenkapitalen ved tidligere statsbudsjett, så der er det veldig lite akkurat nå. Men både Bondevik-regjeringen og Stoltenberg-regjeringen har sviktet. Vi risikerer dermed at Statnett må utsette investeringene i strømnettet. Dermed setter vi forsyningssikkerheten i fare. I tillegg risikerer Statnett å få redusert sin kredittrating, som ifølge informasjonssjef Tor Inge Akselsen kan bety økte lånekostnader allerede ved nyttår. Det øker også faren for økt nettleie. Denne saken har blitt veldig aktuell etter at Regjeringen degraderte Konkurransetilsynet til et middelmådig høringsorgan i Statkraft-saken. Da var et av Regjeringens argumenter at flaskehalser i sentralnettet ville bli utbedret, slik at Statkrafts mulighet utover markedsmakt ville forsvinne. Men ved at en ikke bevilger penger til Statnett, vil en heller ikke klare å fjerne de flaskehalsene. Dermed har altså Regjeringen satt seg selv i et dilemma som jeg gjerne skulle sett en løsning på. Enten må den omgjøre sitt Statkraft-vedtak igjen, eller så må den sørge for at pengene kommer til Statnett, slik at de får gjort nødvendige investeringer. Jeg håper regjeringspartiene ser behov for samsvar mellom liv og lære og støtter forslaget om å bevilge 2 milliarder kr til Statnett. Den muligheten har regjeringspartiene når Stortinget om noen dager behandler Budsjett-innst. S. nr. 6, fra finanskomiteen. Representanten Nordtun mente at det ikke var mulighet for usikkerhet når det gjaldt petroleumsvirksomhet i nordområdene. Og det er ganske interessant å lese i dagens Stavanger Aftenblad at forvaltningsplanen for Barentshavet ikke er en verneplan, men en industriplan. Det synes jeg det er ganske oppløftende å høre. Derfor håper jeg at flere representanter og gjerne statsråder vil være med og underskrive på at representanten Nordtun faktisk har støtte for dette utsagnet. Jeg sammenligner dette litt med andre utsagn vi har hørt i det siste. For eksempel sier miljøvernminister Bjørnøy til Aftenposten den 30. november at hun på ingen måte vil utelukke petroleumsfrie soner i Barentshavet, og hun sier at det er en forutsetning at man har en god forvaltningsplan på plass før gjennomføringen av 19. konsesjonsrunde. På hjemmesidene til SV refereres det fra partiets landsstyremøte for to uker siden. Der uttaler miljøvernministeren at «synet av petroleumsglade herrer øker kamplysten hos meg», og hun lovte, ifølge det samme referatet, at verneplanen for Barentshavet skulle være klar i løpet av våren 2006. For det første merker jeg meg at partiet til statsråden som har ansvaret for utarbeidelse av forvaltningsplanen, omtaler forvaltningsplanen som verneplan. Det synes jeg er et litt dårlig signal og står veldig i kontrast til representanten Nordtuns påstander. Jeg håper så at Regjeringen i dagens debatt vil oppklare om vi snakker om en industriplan, eller om vi snakker om en verneplan, men jeg må innrømme at jeg frykter at med SV i regjering ender oljeindustrien i løpet av kort tid opp under posten for kulturminnevern. Det ville være veldig uheldig. Oljedirektoratets siste tall viser at det har vært en betydelig nedgang i norsk oljeproduksjon siste år. Man kan ikke på noen måte skylde på dagens regjering for det, men Regjeringen må kjenne sin besøkelsestid og ikke stramme inn på næringens muligheter, verken i nordområdene eller i øvrige områder. Jeg håper derfor at Regjeringen og regjeringspartiene kan bli enige om hva Regjeringens politikk skal være på dette området. Jeg håper også at Regjeringen vil avklare litt rundt tidsdimensjonene for 19. konsesjonsrunde og for forvaltningsplanen. Som sagt: Forvaltningsplanen skal ifølge olje- og energiministeren legges fram i første kvartal, og vil da i beste fall bli behandlet av Stortinget i andre kvartal, altså et kvartal etter at 19. konsesjonsrunde skal være ferdig tildelt. For Fremskrittspartiet er det viktig at det ikke oppstår forsinkelser eller usikkerhet rundt 19. runde. Det vil være sterkt skadelig for Norges omdømme blant internasjonale oljeselskaper om så skjer. Det er tross alt ikke alle oljeselskaper i verden som styres av nordmenn med erfaring fra eller forståelse for norsk symbolpolitikk. Olje- og energiministeren har som sagt flere ganger lovet at 19. runde vil gå som planlagt. Miljøvernministeren sa ifølge Aftenposten at 19. runde skal vente på forvaltningsplanen. Da er spørsmålet: Hva er det som gjelder? Skal 19. runde gå som planlagt, eller skal det gå ifølge forvaltningsplanen? For da snakker vi allerede om et kvartals utsettelse. Og det er jo noen partier i denne sal som gleder seg veldig til å kunne behandle forvaltningsplanen, fordi de tror at de skal kunne påvirke den ved å innføre petroleumsfrie soner. Da er også spørsmålet: Hva slags rolle vil Stortinget ha når det gjelder behandlingen av forvaltningsplanen? Hvis forvaltningsplanen blir behandlet etter at 19. runde blir tildelt, vil en jo i realiteten ikke ha noen innvirkning på den, med mindre vi står i fare for å omgjøre areal som ble tildelt i 19. runde i første kvartal, til å bli petroleumsfrie områder i andre kvartal. Det ville også være veldig uheldig for forutsigbarheten for norsk oljeindustri. Jeg vil også vise til Fremskrittspartiets mange forslag om å sikre en bedre finansiering for petroleumsforskningen i Norge. Det er tross alt den viktigste næringen landet har, og den vil stå for en betydelig del av norsk verdiskaping og norske eksportinntekter de nærmeste årene. Fremskrittspartiet har flere ganger foreslått at forskningsarbeidet skal skje gjennom fondstildeling. Vi ønsker å opprette et forskningsfond på 10 milliarder kr, der avkastningen brukes til forskning. Vi er veldig glad for at forskning på petroleumsrelaterte områder ble økt betydelig de siste årene under Bondevik-regjeringen, men vi mener fortsatt at det er viktig å få en langt større forutsigbarhet på dette området, og ønsker derfor støtte for at en i framtiden får en forskningsfinansiering som er fondsbasert. Det er tross alt en viktig inntektskilde for staten, og staten burde derfor ha et enda større ansvar for at det blir gitt tilstrekkelige midler. Så vil jeg avslutte med å snakke litt om Hardangervidda, for det er også et område som viser en uavklart politikk i den nye regjeringen – men òg politikken til den avgåtte regjeringen skapte hevede øyenbryn i Fremskrittspartiet. Når vi ser på det den nye regjeringen har prestert, har den altså med brask og bram sagt at den skal kjøpe en eiendom på Huk for 30 mill. kr som gir noen ekstra meter med strandsone, en liten plen å sole seg på og sikkert verdens dyreste kafébygg, samtidig som det noen hundre meter lenger borte i gata er et strandsoneområde på 500 meter som i flere tiår har forfalt, og der det mangler midler fra Direktoratet for naturforvaltning til å drive oppussing. Men samtidig er det altså ikke verdt å kjøpe en eiendom på 146 000 mål på Hardangervidda. Den kan være verdt maks 25 mill. kr, ifølge en uttalelse fra Regjeringen, altså 5 mill. kr mindre. Når vi ser dette i sammenheng med Bolærne – der var det så viktig med offentlig eierskap at en ikke kunne selge til private, selv om den samme allemannsretten ville gjelde der – ønsker jeg også på dette området en avklaring fra Regjeringen om hva som egentlig vil være kriteriene for når staten skal kjøpe, og når staten ikke skal kjøpe, privat eiendom i framtiden.