Som det fremgår av merknader både i denne saken og i mange andre saker som er behandlet i denne sal opp gjennom årene, har Fremskrittspartiet et helt annet syn i likestillingspolitikken enn de øvrige partier. Fremskrittspartiet er grunnleggende imot at det offentlige skal lage særtiltak – spesielle lover, kvoteringsordninger, ombud osv. – for å særbehandle etter kjønn. Vi er tilhengere av det vi kaller en reell likestilling, dvs. et samfunn der det ikke gjøres forskjell på folk på basis av deres kjønn. Vi ønsker et minimumslovverk, som f.eks. arbeidsmiljøloven, der det slås fast at det skal være lik lønn for likt arbeid, og at ingen kan diskrimineres på grunn av f.eks. et svangerskap. Det bør holde. Det er trist å se at flertallet fortsatt holder seg til en likestillingspolitikk som har sine røtter i 1970-tallet. Eksempelvis ser vi dette i saken som gjelder 40 pst. av det ene kjønnet i bedriftsstyrer, og vi har tidligere sett det da man innførte dette prinsippet i folkevalgte organer. Der ser vi bl.a. at 40 pst.-tvangen fører til at en kvinne som f.eks. er svært engasjert i helse- og sosialsaker, kan tvinges til å sitte i teknisk hovedutvalg, mens en mann som kanskje er interessert i skolesaker, blir tvunget inn i teknisk sektor. Vi har full tiltro til at dagens moderne og dyktige kvinner utmerket godt klarer seg uten kvotering. Kampen for kvinners posisjoner f.eks. i arbeidslivet blir vunnet i løpet av de neste 10–20 årene uten kvotering eller særtiltak – ikke på grunn av den kvotering som har vært, eller på grunn av utvidelse av lovverket, men på grunn av at universiteter og høyskoler pr. i dag har 60 pst. jenter, og det er disse som er morgendagens næringslivsledere og morgendagens ledere i offentlig sektor. De er dyktige og smarte og har ikke behov for særbehandling. Vi tror at det er en nedvurdering av folk å gi dem en jobb eller en posisjon på grunn av f.eks. kjønn. På samme måte tenker vi når det gjelder andre grupper, enten det er snakk om homofile, om etniske minoriteter eller om religiøse minoriteter. Så lenge det er snakk om friske og arbeidsføre mennesker, er Fremskrittspartiet motstandere av særtiltak. Hvis jeg driver et datafirma og trenger folk, og en dyktig, hyggelig og arbeidsom homofil tyrkisk muslim søker jobb, og jeg ikke ansetter denne personen, er det jeg som er en dust. Og i næringslivet fører konkurransen til at arbeidsgivere som oppfører seg dumt, i det lange løp vil tape i konkurransen. Vi er altså fundamentalt motstandere av særtiltakene, kvoteringene og ombudsordningene. Vi ønsker å ta bort det meste av det som er av lovverk og bevilgninger på dette feltet, enten det er snakk om bevilgninger til homofiles organisasjoner, til likestillingssentre eller til innvandrerinteresseorganisasjoner. Det er helt all right at man ønsker å ha sine organisasjoner og foreninger for å tale sin sak, men vi oppfatter ikke at det er en offentlig oppgave å finansiere foreninger som er for friske, arbeidsføre mennesker. Vi innser imidlertid at vi er alene om dette i Stortinget. Vi har derfor valgt å gi vår subsidiære støtte til Regjeringens forslag om å slå sammen de eksisterende etater på dette området – i håp om at det på sikt skal bli lettere å avvikle disse virksomhetene. Når det gjelder voteringen, vil vi, som det fremgår av merknadene, stemme for omorganiseringen, men ikke for de ytterligere utvidelser av loven som er skissert under punkt 2 på side 31 i innstillingen, spalte nr. 2. Helt til slutt vil jeg si at jeg synes det er en tendens til at alle offentlige debatter om diskriminering i Norge har en viss hulhet. Man diskuterer ting som vil løse seg på sikt, men man tar ikke fatt i det som virkelig er en likestillingspolitisk utfordring i det norske samfunnet. Vi i Fremskrittspartiet etterlyser at det politiske flertall i denne sal skal begynne å slå i bordet overfor fundamentalistiske muslimske miljøer hvor det er en total mangel på likestilling. Kvinner utsettes for vold og voldtekt, som er det rette ordet på et tvangsekteskap eller et arrangert ekteskap – det er voldtekt. Vi etterlyser at dette skal komme frem i dagen som den sentrale og viktige politiske debatten om likestilling fremover. Men det virker verken som om dette er politisk korrekt, eller som om man har det nødvendige mot til å ta opp denne diskusjonen, trolig fordi man frykter å støte fra seg velgergrupper.