Det er et godt demokratisk prinsipp at velgere ved valg kan skifte ut politikere man ikke ser seg tjent med å beholde. Hytteeiere har imidlertid ikke stemmerett ved lokalvalg i de kommunene der de har hytter. Høyre sier nei til hytteskatten bl.a. av den grunn. Vi ønsker ikke å utvide det geografiske området for eiendomsskatt. Uten mulighet for medvirkning må hytteeierne nå se på at de blir påført økt skattebyrde, uten å få noe igjen for de økte utgiftene. Eiendomsskatten er en usosial skatt. Nå blir den også udemokratisk. Dessuten er det en dobbeltbeskatning. Det tok ikke lang tid fra bekjentgjøringen av dette skatteforslaget til vi registrerte gledesutbrudd i avisene fra mang en ordfører fra Arbeiderpartiet og SV. I mitt hjemfylke, Telemark, ønsket ordførerne både i Vinje og i Kragerø raskt en ny hytteskatt velkommen. De blir nok ikke alene. Trolig vil flere ordførere fra regjeringspartiene bruke muligheten til å øke kommunens inntekter. Alt nå står kommuner i kø – dette ifølge dagens Nationen. Dette burde ikke overraske noen, for intet er så forutsigbart som de sosialistiske partienes ønske om økte skatter og avgifter. Beklageligvis henger Senterpartiet seg også på. Ingen avgift med en Stoltenberg-regjering, sa en av Skiens arbeiderpartipolitikere i Varden januar 2005. Den lange valgkampen hadde startet. Men det er blitt med løftet, både lokalt og sentralt. I min hjemkommune kaller Arbeiderpartiet økt eiendomsskatt for folkedugnad. Sentralt synes man det er greit at eiendomsskatten nå utvides til å gjelde alle, også hytteeierne. Når Regjeringen nå åpner for eiendomsskatt også på hytter og andre fritidseiendommer, er det grunn til å frykte at dette bare er et første steg i gal retning, for i dag kan vi lese at Arbeiderpartiet er i full gang med å utarbeide en ytterligere økning av eiendomsskatten. Samarbeidsregjeringens politikk medførte vekst, optimisme og gode tider. Men det vil fortsatt være udekkede behov i kommunene. Derfor mener vi i Høyre at kommunesektoren fortsatt må få bedre rammevilkår og økt handlingsrom. Parallelt med dette må det foregå en nedbygging av lover og regler og en forenkling, samordning og reduksjon av statens rapporterings- og tilsynskrav. Bare slik stimuleres det til nytenkning og omstilling. For Høyre er endringsvilje et honnørord. Vi ønsker å forandre for å bevare. Vi vil ta vare på det beste, så også i forhold til kommunesektoren. I forrige stortingsperiode gjennomgikk kommunesektoren betydelige endringer. Utfordringene ble møtt med virkemidler som endret organisering, sterkere brukerfokusering, mer målrettet arbeid med kvalitet i tjenestene, mer bruk av konkurranse og sterkere vektlegging av måling på alle nivåer. Det er ikke til å komme forbi at kommunene befinner seg på svært ulike nivåer i utviklingsarbeidet. Det er store forskjeller på hvor langt den enkelte kommune har kommet. Og det bør framover være en hovedutfordring å redusere de store forskjellene mellom kommunene. Moderniseringsarbeidet må med andre ord fortsette. Forskningsprosjektet «Effektivitet og effektivitetsutvikling i kommunesktoren» vil være et nyttig redskap, og sammen med Fremskrittspartiet fremmer Høyre nå et forslag der en ber Regjeringen redegjøre for både konklusjon og framdrift i prosjektet og legge fram en sak med kartlegging av effektiviteten og effektivitetsutviklingen i kommunesektoren. Regjeringens manglende vilje til omstilling og effektivisering er i mine øyne påfallende. Gjennom Soria Moria-erklæringen har Regjeringen stoppet mange av de positive prosessene som Samarbeidsregjeringen iverksatte, og det er svært uheldig at regjeringspartiene på en rekke områder har store betenkeligheter med konkurranseutsetting generelt, og at brukermedvirkning og frie valg er klart nedprioriterte områder. Det hele er erstattet med det udefinerbare begrepet «smilende kommuner». – Lite forpliktende, og hva er motivasjonen? Både Arbeiderpartiet og SV – og nå Senterpartiet – advarer mot et todelt samfunn, men den politikken Regjeringen fører, legger opp til nettopp det. Når målsettingen er å redusere det offentliges tilbud av private aktører og fritt brukervalg, blir velferdssamfunnet todelt. De innbyggerne som har råd til å betale for tjenester, benytter seg av muligheten. Dette går ut over brukerne av de offentlige tjenestene. Mye positivt av gevinster vil kommunene måtte se bort fra når regjeringspartiene nå sier nei til faktorer som konkurranseutsetting på offentlige områder. Og nå ser jeg at tiden er ute, så jeg takker for meg!