Statsråden slår fast i sitt svar til interpellanten at kreftbehandlingen som tilbys ved våre sykehus, skal være av samme kvalitet uavhengig av pasientens kjønn, etniske bakgrunn, bosted eller økonomi. Senterpartiet deler dette synet fullt ut. Målet er, som jeg tror vi alle mener, at når noen rammes av kreft, skal de tilbys den optimale behandlingen. Det innebærer at ulike typer kreft ikke nødvendigvis kan behandles alle steder. Faglig er det, slik vi har hørt – og det er dokumentert – en sammenheng mellom antall behandlede av en spesiell kreftdiagnose ved et sykehus og resultatene av behandlingen. Da er det helt vesentlig at vi nasjonalt organiserer tilbudet slik at resultatene blir de beste. Ikke minst er det viktig at det utarbeides nasjonale standarder som sikrer at pasienten får den beste behandlingen. Videre er det slik at om et kirurgisk inngrep foretas ved ett sykehus, kan videre behandling med cytostatika og palliativ behandling foregå nærmere pasientens hjemsted dersom det er utarbeidet gode prosedyrer for behandlingen. Så det å utarbeide gode prosedyrer for behandlingen er en forutsetning for at en kan ha et godt tilbud der deler av behandlingen kan skje nær pasientens hjemsted. På medikamentsiden skjer det en rivende utvikling som gir håp for pasienter som er rammet av kreft. I kampen for livet er det forståelig at pasienter søker etter alternativer og bedre behandling når den behandlingen de får, ikke gir de ventede resultater. I Senterpartiet er vi opptatt av at vårt offentlige helsevesen skal kunne tilby pasienter nye behandlingsmetoder og nye medisiner der disse har dokumentert effekt. Før nye behandlingsmetoder og kreftmedisiner blir tatt i bruk, må det foreligge dokumentert nytte av disse. Det er betryggende, det statsråden sier i sitt innlegg, at Nasjonalt kunnskapssenter for helsetjenesten har etablert et system for å vurdere effektene av nye metoder og vitenskapelig dokumentasjon på en systematisk måte, og at det er dette som skal ligge til grunn for nasjonale standarder innen kreftbehandling. Det er også vesentlig at vi har et finansieringssystem som gir rom for å ta i bruk nye metoder der dokumentert effekt er til stede. Interpellanten mener det er store forskjeller mellom landsdeler og mellom sykehus med hensyn til hvilken behandling som gis, og resultatene som oppnås. Dette er en påstand som jeg ikke har hørt interpellanten dokumentere. Det er imidlertid betryggende at det arbeides systematisk med å etablere nasjonale medisinske kvalitetsregistre. Disse registrene vil kunne si noe om resultatene av behandling, av behandlingsmetoder, av medisinbruk osv. – og ikke minst om bivirkninger, som også er et viktig område innenfor kreftbehandlingen. Mange medisinske eksperter på kreftområdet uttaler at kreftbehandlingen i Norge faktisk er god. Senest i VG i går uttaler lederen i Legeforeningen at norske kreftpasienter får god behandling, men at det er muligheter for forbedring. Hun nevner utvikling av nye behandlingsformer og en bedret samhandling, slik at pasienten kan være trygg på at alle som har ansvar for behandlingen, har god kontakt med hverandre – altså at systemene bedres. Dette mener jeg er et svært viktig område. Det handler om første- og andrelinjetjenester, det handler om fastlege og sykehus, osv. Kreft er en folkesykdom. Jan Bøhler tar opp dette med forebygging. Det er et svært viktig område, for stadig flere rammes. Men samtidig vet vi at mange kreftformer kan forebygges. I en nasjonal kreftstrategi er dette et viktig område, som jeg forstår gis høy prioritet i folkeopplysningsarbeidet. Målet må være at færrest mulig blir rammet og får diagnosen kreft.