Samfunnet skal beskyttes mot lovbrytere, og de som utfører et lovbrudd, skal stå til rette for det, enten ved å sone en idømt straff eller ved at de dømmes til tvungent psykisk helsevern eller omsorg. Når vi nå snakker om en liten gruppe som ikke skal stå til rette for det de gjør, er dette en gruppe som faktisk ikke bare kan være plagsom, men som kan ødelegge tilværelsen for andre mennesker – det blir en trussel. Hvis antisosial atferd skal være et grunnlag for ikke å stå til rette for det man gjør, har man kanskje kommet litt langt i å definere hva som er sykt. Hvis en person er syk og har en syk atferd, må vedkommende få hjelp og behandling, og da må man finne et egnet behandlingstilbud. Norge er det eneste land i verden hvor helsetjenesten i fengslene er organisert under det generelle helsetilbudet. I andre land er helsetjenesten administrativt underlagt kriminalomsorgen. Dette er selvsagt en spesiell utfordring, og man møter derfor ofte uklare ansvarsforhold i skjæringspunktet mellom psykiatri og kriminalomsorgen. Når vi ser at halvparten av landets 1 000 langtidsfanger får behandling for psykiske plager, viser også en undersøkelse fra Kompetansesenteret for sikkerhets-, fengsels- og rettspsykiatri at én av fire korttidsfanger også får psykiatrisk behandling. Det viser jo at veldig mange som i dag sitter i fengslene våre, er psykisk syke i en eller annen form, men allikevel soner sin straff. Ved Ila fengsel, forvarings- og sikringsanstalt har de et behandlingstilbud til alle som har behov for det, men ved Åna fengsel fungerer isolasjonsceller daglig som oppbevaring for psykiatriske pasienter. Dette er svært ustabile personer, som enkelte ganger blir værende i isolat i opp til flere måneder uten at de får hjelp av psykolog eller psykiater, bl.a. på grunn av problemer med rekruttering av fagpersonell. Det er også viktig for helsevesenet å sørge for at det er riktig fagpersonell på riktig plass. Dette bryter med retten de innsatte har til nødvendig helsehjelp, og det er noe som statsråden bør ta på alvor. Det vil si at veldig mange av dem som soner straffene sine, har eller får psykiske plager under oppholdet,. Jeg antar derfor at terskelen for å bli erklært for syk til å sone, er rimelig høy. Undersøkelsen viser at 70–80 av de personene som soner i dag, ikke burde sittet i fengsel. Enkelte av dem som begår lovbrudd, er så syke at de ikke bør sone, men de må ha et tyngre og mer omfattende behandlingstilbud for kortere eller lengre perioder. Dette tilbudet må stå klart når de trenger det. På tross av at vi lever i et forholdsvis trygt og velfungerende samfunn, ser vi at flere og flere får psykiske problemer. Selv om de fleste av disse ikke er en fare for seg selv og omgivelsene, får det alvorlige konsekvenser når noen begår alvorlige kriminelle handlinger. Man har gjentatte ganger opplevd at personer som har utført alvorlig kriminalitet, og som har vært innlagt til behandling for sin psykiske tilstand, ikke får god nok oppfølging etter at de er skrevet ut fra sykehuset. Psykiater Rosenqvist har jobbet med de tyngste psykiatriske tilfellene i Norge, mennesker som har gått så lenge uten god nok behandling at de er blitt farlige for seg selv og andre. Hun var med på å utarbeide en rapport i 1998, som hadde en dyster konklusjon: Kun to av 26 sinnslidende drapsmenn og andre syke og farlige personer fikk tvungent psykiatrisk ettervern. Det viste seg også at for dem som fikk behandlingen, var den mislykket. Satsingen fanger altså ikke opp de dårligst fungerende, de som er potensielle drapsmenn, og man kan spørre seg om dette er bedret siden denne rapporten kom. Det er for stor usikkerhet rundt risikovurderingen. Det finnes lite eller ingen forskning på risikovurdering når det gjelder kvinner og etniske minoritetsgrupper. Oppholdstiden i de psykiatriske institusjonene er kraftig redusert de siste årene. Mellom 1990 og 2003 ble det redusert med ca. 2 500 døgnplasser. I tillegg til at pasienter ble skrevet ut for tidlig, ser man at det gjentatte ganger er pasienter, flere hundre hvert år, som stikker av fra behandling. Dette er også en fare som samfunnet blir utsatt for. Det er gjentatte ganger avslørt svikt i meldingsrutinene mellom sykehuset, fastlegen, politi og kommunehelsetjenesten. Hver gang manglende rutiner eller tidlig utskriving har ført til ulykker, får vi høre at her skal det satses. Nye rutiner og pengene til psykiatrireformen vil føre til at pasientene får forsvarlig oppfølging, men er det det som skjer? Problemet er bare det at vi kan ikke se de store forbedringene her på dette området – snarere tvert imot. Når interpellanten tar opp problemet med kriminelle som er for syke til å sone, men for friske til å legges inn til psykiatrisk behandling, tyder det på en svakhet som må finne en rask løsning. Helseforetakene har ansvaret for dem som på grunn av sin psyke utgjør en fare for seg selv eller andre, og de må få nødvendig behandling. Det kan ikke aksepteres at mange innenfor denne kategorien vi snakker om nå, faller mellom de to berømmelige stolene. Samfunnet forventer at psykisk syke som begår kriminelle handlinger, blir tatt hånd om av myndighetene. Det hjelper lite for den som utsettes for en kriminell handling, at handlingen er utført av en person som er i psykisk ubalanse. Jeg håper nå at statsråden tar opp dette med konkrete og målbare tiltak, slik at vi kan finne en løsning for denne gruppen.