Jeg synes siste taler burde ta inn over seg at det er legitimt å kritisere en regjering for å ta feil beslutninger simpelthen fordi den har feil beslutningstakere. Det er vedtakets innhold som er selve poenget. Man må stå opp for det man i så fall gjør. Å skjule seg bak at man har hatt et valg, går bare ikke. Man må stå opp for innholdet, og det er det innholdet vi har forsøkt å finne ut av i dag. Jeg er enig med utenriksministeren i to viktige utsagn i hans redegjørelse. Det ene er at Taliban må ha vært på offensiven i høst og må bekjempes. Det andre er at vår innsats for et stabilt Afghanistan samtidig er en innsats for en tryggere verden. Vi kan ikke tillate at Afghanistan igjen blir et fristed for terroristbevegelser. Ja, det er meget riktig og meget poengtert. Problemet er at denne utfordringen har kommet i løpet av de par siste månedene. Det har ført til at NATO må forsterke sin innsats. Det førte til at Norge fikk et spørsmål, og Regjeringen valgte å si nei. Det er sakens realitet. Vi har forsøkt å finne ut hvorfor Regjeringen har sagt nei. Flere representanter fra regjeringspartiene har sagt at det her er et såkalt helhetssyn som ligger til grunn, og det er helt utmerket hvis vi bare får tak i hvilke komponenter dette helhetssynet består av. Men med all mulig velvilje fant jeg vel egentlig bare to slike komponenter i utenriksministerens redegjørelse. Det ene var at man ønsker å sitte igjen med noe restkapasitet til andre ting. Om da spesialstyrkene er det rette, kan man jo filosofere over. Det andre var hans referanse til såkalte andre engasjementer. Altså måtte det være andre engasjementer som gikk på bekostning av Afghanistan-operasjonen. Nå var jo ikke forsvarsministeren helt presis på hva det skulle bestå i. Jeg tror vi alle sammen er enige om at et engasjement på sjøen utenfor Libanon ikke er i konflikt med Afghanistan-engasjementet. Men hva som for øvrig skulle være i strid, er litt uklart etter forsvarsministerens svar. Det betyr at her er det ikke all verdens av begrunnelser som er gitt. Og jeg må si som sant er, at jeg synes denne såkalte helhetsbegrunnelsen viser seg til sjuende og sist å være ganske tynn. Da reiser jo spørsmålet seg om hvilke andre begrunnelser som måtte foreligge her. Jeg skal ikke bruke tiden på å gå inn i det nå. Så hadde utenriksministeren en liten visitt til meg når det gjaldt artikkel 5-engasjementer, og han har helt sikkert formelt sett rett. Men det som var mitt poeng, var at inngangen til vårt engasjement i Afghanistan var solidariteten med våre hovedallierte og det faktum at kampen mot terrorismen gjelder oss alle sammen. At vi har vært i Afghanistan under forskjellige mandater og forskjellige organisasjonsformer, det er en helt annen side av saken. Det er jo ikke det som er poenget. Det er oppgaven, og hvorfor det er så viktig å slå tilbake, som er selve kjernen. Man må altså gå til SV, som er så interessert i akkurat paraplyen for dette, for å finne den samme type resonnement som utenriksministeren har. Jeg håper inderlig at det ikke lå noe mer i hans bemerkning enn et ønske i og for seg om å ta meg på et formelt spørsmål. Realiteten er at det er hvorfor vi er der, uansett organisasjonsform, som er det avgjørende. Det er derfor Høyre aldri har sett noen forskjell på om vi er der i ISAF-sammenheng eller i Operasjon «Enduring Freedom». Det viktige er at vi slår Taliban og terrorismen tilbake. Jeg håper inderlig at utenriksministeren mener det samme. Så har jeg lyst til å si kort til bistandsministeren at én ting er at han ikke hadde fått med seg hva saken dreier seg om, nemlig styrkebidraget. Det står tydelig på dagens kart. Det er sikkert verdifullt at han bidrar fra sin vinkel, men da hadde jeg faktisk ventet at han hadde bidratt. Så langt jeg kunne registrere, var det ikke et eneste nytt initiativ, ikke en eneste ny tanke, ikke et eneste nytt resonnement. Det virker som at det eneste formålet med å komme hit var nettopp å ta Fremskrittspartiet. Om det er en statsråds oppgave, kan man filosofere over. Jeg bare konstaterer at her var det jo ikke mye nytt, for å si det forsiktig, annet enn en ikke ubetydelig selvsikkerhet i fremførelsen av angrepet på Fremskrittspartiet. Nå tør vel ikke jeg være kjent som en av Fremskrittspartiets aller største forsvarere i denne sal, men jeg må si at dette står for meg som kanskje lite grann på siden. Hovedpoenget med en statsråds opptreden i Stortinget er nettopp å forsvare Regjeringens politikk og fremlegge hva man skal komme hit med for godkjennelse, eller avvisning, av, ikke i og for seg for et svingslag på et av partiene i Stortinget, selv om det jo er underholdende nok i og for seg.