Jeg har lyst til å takke både interpellanten og statsråden for veldig saklig og god informasjon. Formålet med det forslaget som en gang ble fremmet, var å gi gravide pasienter på LAR mulighet til et rusfritt og medikamentfritt svangerskap. Jeg har i den forbindelse lyst til å gå litt tilbake i tid og se på hva som faktisk var situasjonen i Norge på slutten av 1990-tallet. Da var Norge det landet i Europa som hadde høyest antall menneskeliv som gikk tapt – hvis man tar folketallet i betraktning – på grunn av overdose. At vi velger å hjelpe stoffmisbrukere med metadon eller Subutex, er ut fra en erkjennelse av at lar man være å hjelpe, er resultatet veldig fort en katastrofe for det enkelte mennesket dette gjelder. Å hjelpe stoffmisbrukere – uansett hvem det måtte være, om det er en gravid, et barn eller en voksen mann – er vår plikt. Kan vi på noen måte bidra til å få disse menneskene ut av deres helvete, er det vår plikt å gjøre det. Det er også vår plikt som medmennesker særlig å følge opp dem det her gjelder, noe interpellanten også tar opp. Jeg tror vi skal erkjenne at det er så mange vanskelige valg i denne prosessen at vi vil ende opp med en meget individuell behandling av den enkelte. Hele veien i en så problematisk sak er det slik at det fort kan være en meget negativ bakside. Det er et problem vi må forholde oss til. Det er også slik at avslutter man en behandling, må man til enhver tid spørre seg: Hva blir resultatet der og da? Vi ser i dag at de fleste med disse problemene får tilbud om et rusfritt svangerskap med LAR. Det hadde vært interessant å få greie på mørketallene relatert til dem som ikke er i LAR i dag. Det hadde vært veldig interessant med hensyn til framtiden. Ja, vi skal hjelpe. Vi skal hjelpe så langt vi kan, og vi har et særlig ansvar. Men jeg tror også at vi skal erkjenne at uansett hvor bredt vi ønsker å favne, kan det være noen som glipper ut av favnen vår når det gjelder dette reelle problemet.