Først vil jeg både takke og gi ros til saksordføreren for et godt og konstruktivt samarbeid. Det ble en forsvarlig behandling av saken, for komiteen har jobbet mye med beredskap og krisehåndtering i denne perioden og hadde dermed et godt grunnlag å bygge videre på. Flodbølgekatastrofen i Asia annen juledag bekreftet at det mest utenkelige kan skje. Jordskjelvet og flodbølgen som rammet Sør-Asia og østkysten av Afrika, fikk et svært dramatisk og tragisk utfall. Over 220 000 mennesker mistet livet. Ødeleggelsene i de hardest rammede områdene er enorme. 79 nordmenn er identifisert omkommet, og fem er fremdeles savnet. Mange kom hjem med fysiske og psykiske skader. Mange flere er berørt ved å ha mistet slektninger eller venner. Det er en ufattelig tragedie for dem som er rammet. Det er noe vi må bære med oss og huske på. Dette gjør at debatten om denne meldingen er spesiell, og vi bør bidra til å gjøre den spesiell. Vi må først og fremst vise ofrene og deres pårørende respekt ved å holde en verdig tone gjennom hele behandlingen av saken. Vi har alle et felles mål. Det er å skape et best mulig system for håndtering av framtidige krisesituasjoner. Vi må trekke lærdom av de erfaringene vi nå har gjort oss, slik at vi kan gjøre forbedringer og være beredt til å gjøre alt som står i vår makt for å minimere skadene av en ny katastrofe. Katastrofen i Sør-Asia avdekket mangler i den norske beredskapen i forhold til alvorlige hendelser hvor mange nordmenn i utlandet trenger assistanse på samme tid og sted. Regjeringen oppnevnte allerede kort tid etter katastrofen et utvalg for å evaluere norske myndigheters håndtering av flodbølgekatastrofen. Mandat, sammensetning og tidsfrist for utvalgets arbeid ble i forkant drøftet med de parlamentariske lederne på Stortinget. Jeg har forstått det slik at de parlamentariske lederne var opptatt av at meldingen kunne legges fram så raskt at den kunne behandles i Stortinget før ferien, noe vi faktisk har klart å gjennomføre på en – etter mitt skjønn – god måte. Kristelig Folkeparti er glad for at Regjeringen har tatt dette så alvorlig. Vi må alle lære av våre erfaringer. Det gjelder også norske myndigheter. Som saksordfører for de to sakene om samfunnssikkerhet og beredskap som Stortinget har behandlet i denne perioden, vil jeg understreke at Norge har en sterk bevissthet rundt samfunnssikkerhet, og at vi har utviklet et apparat for krisehåndtering og beredskap. Mye kan – og må – imidlertid forbedres. Stortinget avgav sin innstilling til St.meld. nr. 39 for 2003-2004 om samfunnssikkerhet og sivilt-militært samarbeid den 25. november 2004, dvs. ganske nøyaktig én måned før jordskjelvet i Sør-Asia. I den innstillingen lå en del tiltak som det ikke hadde vært tid til å gjennomføre på de få ukene. Flodbølgekatastrofen viste at Norge ikke på det tidspunkt hadde strukturer eller rutiner til å håndtere en krise av dette formatet. Reinås-utvalget uttrykker også tvil om det fantes en struktur eller et apparat til å håndtere kriser også av vesentlig mindre format. Reinås-utvalget begrenset seg til å omtale norsk krisehåndtering i utlandet, og det må vi huske. Etter å ha vært med på stortingsbehandlingen av de to samfunnssikkerhetsmeldingene som Regjeringen har lagt fram denne perioden, må vi være så ydmyke og bare innrømme at ingen av oss var forberedt på en katastrofe av et slikt format i utlandet. Ingen av oss rettet søkelyset mot utlandet. Vi tenkte ikke i detaljer hvordan vi skulle møte en slik katastrofe. Vi må bare innrømme at vi hovedsakelig har konsentrert oss om beredskapssystemet på norsk territorium. Og det er en stor forskjell mellom de rammebetingelser vi arbeider under på eget territorium, og de rammebetingelsene vi arbeider under på andre lands territorium. På grunnlag av rettslige, geografiske eller praktiske forhold vil det ikke være mulig for norske myndigheter å garantere alle typer bistand ved enhver krise i utlandet. Vi må forsøke å forestille oss hvilke muligheter norske myndigheter har for å gripe inn og hjelpe norske borgere på territoriet til andre land. Vi trenger ikke gripe til ekstremeksempler som Nord-Korea eller Kina. Vel så illustrerende kan f.eks. USA være i denne sammenhengen. I meldingen gjøres det utfyllende rede for de rammevilkår vi må forholde oss til, og i innstillingen har saksordføreren behandlet dette på en meget god måte. Jeg vil i tillegg understreke at dette også gjelder i tilfeller der utbrudd av smittsomme sykdommer med omfang av pandemi/epidemi truer norske borgere i utlandet. Komiteen påpeker i innstillingen at det nasjonale beredskapssystemet må kunne bistå borgere som blir utsatt for smitte i utlandet. Ja, beredskapssystemet må også planlegges for slike scenarioer. Men det er viktig å understreke også her – innenfor de folkerettslige, geografiske og praktiske muligheter som foreligger. Det er viktig at vi ikke skaper større forventninger til myndighetene blant norske borgere som reiser utenlands, enn det vi faktisk har mulighet til å stille opp med. Vi må ikke la det feste seg et inntrykk som kan skape et bredt gap mellom forventninger og de reelle mulighetene norske myndigheter har. Øvelser er av stor betydning for hvordan vi møter krisesituasjoner. Derfor er Kristelig Folkeparti svært tilfreds med at justisministeren på høringen forrige mandag uttalte at på samme måte som Justisdepartementet nærmest har en detaljert kriminalstatistikk hvert eneste år, bør det være like naturlig at det meldes om ulike typer øvelser og hvordan dette foregår, som del av den årlige melding til Stortinget, f.eks. gjennom budsjettproposisjonen. Kristelig Folkeparti støtter og imøteser dette initiativet fra statsråden. Kristelig Folkeparti er opptatt av den frivillige sektor. Jeg vil derfor også i denne sammenhengen understreke betydningen av et godt samarbeid mellom myndighetene og de frivillige organisasjonene. Frivillige har så mye å bidra med, og Kristelig Folkeparti mener at de må trekkes med i enda større grad enn i dag i forbindelse med kriseberedskap og -håndtering. Vi er tilfreds med at det legges opp til et styrket samarbeid i Norge og ved utenriksstasjonene, og vi støtter forslaget om å innlemme en representant fra frivillige organisasjoner i Utenriksdepartementets utrykningsenheter i de tilfeller der det kan være hensiktsmessig. Avslutningsvis vil jeg peke på den svært vellykkede bruken av Forsvarets ressurser under flodbølgekatastrofen i Sør-Asia. Forsvaret har store operative ressurser som er tilgjengelige for bruk også ved vanskelige, kriseliknende hendelser i fred. En stor del av disse ble benyttet i januar, og Forsvaret gjorde en innsats som det i offentligheten har vært altfor lite oppmerksomhet rundt. Men jeg har fått mange meldinger fra enkeltpersoner som har etterspurt mer informasjon. Jeg vil derfor nevne noen av de kapasitetene som Forsvaret støttet opp med, slik også forsvarsministeren gjorde i høringen – nettopp for å illustrere at totalforsvarskonseptet i dag bør være mer enn et nasjonalt begrep. Forsvaret hadde totalt 120 personer fra forsvarssektoren som var direkte involvert i krisearbeidet, i tillegg til et betydelig antall personer involvert fra Forsvarsdepartementet, Forsvarsstaben og det fellesoperative hovedkvarter og andre instanser. Til skadestedet ble det sendt et framskutt koordinerings-/klargjøringsteam, og teamet var ledet av en av Forsvarets krisepsykiatere. Forsvaret støttet også opp om pasientevakueringen ved at to fly ble leid inn av Forsvaret og ominnredet til ambulansefly etter modell av de beredskapskontraktene som Forsvaret har for å hente hjem skadet personell fra tradisjonelle militære internasjonale operasjoner. Denne modellen viste seg altså å være svært relevant også tilpasset denne spesielle situasjonen. Forsvarets sanitet var om bord på flyet, og det var totalt 35 offiserer og åtte vernepliktige mannskaper som var involvert i hjelpearbeidet. Om bord var også Forsvarets feltprester, som hadde en viktig oppgave om bord på flygningene, ikke minst med å støtte pårørende og skadde. Forsvarets logistikkorganisasjon, FLO/TRANS, på Gardermoen spilte en viktig rolle også her, med bakgrunn i den erfaringen de har med å koordinere transport inn og ut av operasjonsområder. De nedla et betydelig arbeid for å koordinere og tilrettelegge for den transporten som det var behov for. I tillegg hadde Forsvarets Hercules-fly et oppdrag med å støtte Røde Kors i en luftbro mellom Singapore og Banda Aceh, og til sammen 43 personer fra Luftforsvaret utgjorde de fire flygerbesetningene og det støttepersonell som var om bord på de to transportflyene. Forsvaret støttet med seks tannleger som støttet Kripos i deres vanskelige identifikasjonsarbeid. Tilsvarende var det også med en spesialpsykolog fra Forsvarets sanitet. Dette illustrerer på en god måte at de kapasiteter som Forsvaret har, og som selvfølgelig primært er anskaffet til bruk for sikkerhetspolitiske kriser, viste seg å ha en betydelig relevans også for denne type kriser.