Jeg ønsker å snakke litt om de bekymringene som har oppstått rundt Regjeringens kampflyprosjekt. Det er mange ubesvarte spørsmål som henger i luften, ja, jeg vil si at alle spørsmålene er ubesvarte og henger i luften. Trenger vi kampfly? Sist gang FFI laget en utredning om det, var for vel 15 år siden. Det er ikke besvart godt nok. Dersom vi trenger kampfly, noe de fleste er enige om, trenger vi da 65, 48 eller 24? Hva trenger vi for å være operative med en kampflyenhet og å ha flere skvadroner? Hvilke kapabiliteter trenger våre kampfly? På hvilket tidspunkt trenger vi kampfly? Når kan F-16 fases ut? Har vi sett på alternativer? Har vi sett på såkalte ubemannede UAV-er, som vil komme inn i 2040–2050? Har man sett alvorlig på det? Det er allerede grupper som ser på utviklingen av UAV-er. Hvilke vurderinger skal ligge til grunn for en eventuell anskaffelse? Er det de operasjonelle kapabilitetene? Hva er godt nok? Er det de industrielle mulighetene? Er det de sikkerhetspolitiske vurderingene? Og i så fall: Hvilket partis sikkerhetspolitiske vurderinger ligger til grunn – er det SVs sikkerhetspolitiske vurderinger, eller er det Arbeiderpartiets sikkerhetspolitiske vurderinger? Jeg er ikke helt sikker på at Senterpartiet har noen sikkerhetspolitiske vurderinger. Skal alt dette være i ovennevnte rekkefølge? Og: Hva skal vektlegges mest? Konkurranse er bra, men hvor reell er egentlig konkurransen? Dersom Regjeringen velger å slutte seg til produksjons-MoU for JSF, er det selvfølgelig ikke en formell beslutning om anskaffelse. Men det oppfattes som langt mer forpliktende av selger – og også av USA. Så er det vel også slik at Lockheed Martin ikke vil ønske å selge oss kampfly dersom vi ikke skulle signere denne avtalen, og ikke være med på å ferdigutvikle JSF. Selvfølgelig vil de ønske det. 40–50 milliarder kr utgjør ett års eksport for Lockeheed Martin, og det er ganske mye penger. Jeg har stilt to spørsmål til statsråden, men har fått et «God dag, mann! – Økseskaft»-svar på disse spørsmålene. I budsjettinnstillingen står det at Regjeringen vil informere Stortinget i løpet av høsten 2006. Nå er dog været ganske mildt, men de fleste vil vel si at nå har vi kommet til vinteren, og vi har ennå ikke fått noen opplysninger om dette. Jeg spurte også om hva kostnaden ville være dersom man trakk seg etter å ha signert produksjons-MoU, på ett eller annet tidspunkt – 2007, 2008 eller 2010. Det hadde statsråden ikke noe svar på. Det er ganske vesentlig når det i spekulasjoner i media har vært sagt at det kan være inntil 5 milliarder kr i kostnader dersom man velger å trekke seg når man først har signert avtalen. Jeg ønsker å spørre statsråden igjen: Når vil Stortinget bli informert om hvorvidt Norge skal signere produksjons-MoU? Det er ikke mange ukene igjen av denne sesjonen. Hva er kostnadene dersom man velger å trekke seg ut på et gitt tidspunkt? De kostnadene må man få tak i, for det er klart at hvis man snakker om milliardbeløp, er det helt vesentlig for Stortinget å vite om det. En anskaffelse av kampfly vil være Norges største anskaffelse noensinne. Kostnadene varierer, men vi kan rimelig anta at det vil koste 1 milliard kr pr. fly. Det er et bestykket fly – det skal også ha våpen med seg. Så det er ikke bare å kjøpe fly og fly rundt, som man gjorde en del år med F-16. Man trenger faktisk våpen på flyene. Da blir det også snakk om utviklingen av NSM på Kongsberg. Den er planlagt integrert på JSF. Her har Regjeringen en glimrende mulighet til å bruke NSM som en brekkstang i de industrielle forhandlingene. Lockheed Martin kjøper jo ikke våpen. Det er bare én kunde av våpen i hvert land. Amerikanske myndigheter kan eventuelt kjøpe NSM og putte på sine JSF. En anskaffelse for USA på 500 missiler ville løst hele vår industrielle problematikk. Da ville vi ha vært oppe i de beløpene vi er ute etter, men den type tenkning har vi ikke. Man snakker om industrielt samarbeid med Lockheed Martin, men man snakker ikke med amerikanske myndigheter, fordi amerikanske myndigheter hevder at det er opp til bedriften selv å inngå de industrielle avtalene. Det er akkurat det som er politikk, å gå til amerikanske myndigheter og få til den samarbeidsavtalen som er nødvendig for å få til det industrielle utbyttet vi ønsker. Så vil jeg bare helt avslutningsvis snakke litt om departementets bruk av ressurser. Når man skal skaffe såkalte industriavtaler for 40–50 milliarder kr, er det et enormt beløp, som det kreves ressurser fra departementets side for å håndtere. Jeg ser ingen indikasjoner på at tilstrekkelige ressurser – personell og økonomiske ressurser – brukes på å få tak i de industrielle avtalene som er nødvendige for norsk industri. Det nytter ikke bare å klage på at man ikke får det til, når man ikke sørger for å ha tilstrekkelige ressurser på plass.