Saken vi nå skal behandle, gjelder endringer i lovbestemmelsene om bruk av åremål og midlertidige ansettelser i universitets- og høyskoleloven. Loven var til behandling i kirke-, utdannings- og forskningskomiteen i februar 2005. Den gang bad Fremskrittspartiet sammen med de nåværende regjeringspartier om at det ble lagt fram en egen sak med vurdering av behovet for egne bestemmelser i særloven for universiteter og høyskoler som hjemlet nettopp bruk av åremål og midlertidige ansettelser. Fremskrittspartiet forutsatte at spørsmålet om åremålsperioder og lengden på disse skulle komme til behandling som en følge av Arbeidslivslovutvalgets konklusjoner, og at behovet for en regulering i særlov ikke lenger skulle være nødvendig. I ettertid kan en se at vi dessverre ikke fikk en slik avklaring da arbeidsmiljøloven ble behandlet av Stortinget i juni 2005. Verdt å merke seg er at de nåværende regjeringspartier den gang uttalte at de ikke kunne se at «det er særskilte forhold som gjør at universiteter og høyskoler skal ha større tilgang til midlertidige ansettelser enn andre sektorer». Jeg er derfor glad for at Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet denne gangen viser en langt mer fornuftig og realistisk holdning. Bruken av åremål og midlertidige ansettelser er både riktig og nødvendig for en rekke typer stillinger, noe som departementet illustrerer på en utmerket måte i sin proposisjon, og som en enstemmig komite har gitt sin tilslutning til. Det er også full enighet om å innføre en begrensning på maksimaltiden for åremålsperiodens lengde for administrerende direktører tilsvarende det som finnes for kunstneriske undervisnings- og forskerstillinger. Stridens kjerne i dette forslaget er imidlertid en type stilling hvor departementet ønsker å fjerne muligheten for å bruke åremål, nemlig prosjektstillinger. Til tross for at flere av institusjonene understreker viktigheten av å videreføre denne bestemmelsen foreslår departementet å oppheve den, angivelig av hensyn til arbeidstakerne. En samlet opposisjon vil på det sterkeste advare mot denne lovendringen. Prosjektarbeid er av natur en bestemt arbeidsoppgave av engangskarakter. Et prosjekt har bestemte tids- og kostnadsrammer. Slike prosjektstillinger har høy grad av faglig spesialisering, og det vil kunne by på problemer for institusjonene å omplassere disse arbeidstakerne etter endt prosjekt. Lovendringen vil føre til en utstrakt bruk av oppsigelser, noe som vil være meget ressurskrevende for institusjonene, samtidig som det skapes usikkerhet for prosjektarbeideren. Siden utdannings- og høyskoleloven er felles for private og statlige universiteter og høyskoler, har bestemmelsen sikret en likebehandling av arbeidstakere i undervisnings- og forskerstillinger ved deltakelse i prosjekt. Hvis bestemmelsen fjernes, vil denne likebehandlingen opphøre. Private institusjoner må forholde seg til arbeidsmiljølovens bestemmelser og de statlige til tjenestemannsloven. Forskningsprosjektene det her er snakk om, er gjerne knyttet til en ekstern, tidsbegrenset finansiering. Fjerning av lovbestemmelsen vil føre til en konkurransevridning i forhold til eksternt finansierte oppdrag. Det er også verdt å merke seg de problemene som oppstår for de statlige institusjonene hvis forskningsprosjektene uforutsett overstiger fire år, og den prosjektansatte oppnår såkalt sterkt stillingsvern. Det har vært tverrpolitisk enighet i denne sal om at 3 pst. av BNP skal gå til forskning i 2010. Med Regjeringens angrep på forskningen både i budsjettet for 2006 og senere i revidert, og nå sist i forslaget til budsjett for neste år, er vi lenger unna det målet enn noen gang de siste 20 årene. Ikke siden 1985 har en lavere andel av BNP gått til forskning og utdanning. Hva gjør så Regjeringen i denne situasjonen? Jo, den kommer med ytterligere et tiltak som trolig vil føre til redusert forskning. Prosjektene som initieres av Norges forskningsråd og som har en varighet på fem år, vil nå måtte føre til ressurskrevende oppsigelsessaker med kostnader som trolig må dekkes av institusjonene. Hva er så årsakene til et slikt forslag? Vi vet at kunnskapsministeren har en statssekretær som tidligere har stilt spørsmål ved om det er fornuftig politikk å ha dette «3 pst.-målet». Men samtidig kan det ikke ha gått ministeren hus forbi at Norge bruker mindre på forskning enn andre land. Sverige, for eksempel, bruker hele 4 pst. av sitt BNP og Finland 3,5 pst. Etter min oppfatning ligger nok svaret i det statsministeren sa i trontaledebatten. Han skisserte målet for om Regjeringen lykkes. Regjeringen skal gjennomføre løftene i Soria Moria-erklæringen, sa han. Suksesskriteriet ble trukket opp gjennom utsagnet:«Dette lovet vi(…) (…) Hva har så regjeringspartiene lovet i Soria Moria-erklæringen? Jo, der står det: «Regjeringen vil reversere vedtak om økt adgang til midlertidige ansettelser.» Det vi ser her i dag, er kunnskapsministerens bidrag i så måte. Av ti–tolv ulike typer åremålsstillinger i universitets- og høyskolesektoren fjernes den ene. Så kan regjeringspartiene stå i 2009 og slå seg på brystet og si at de har redusert muligheten for bruk av midlertidig tilsetting. Det blir patetisk. Opposisjonen har forsøkt å tilby regjeringspartiene en form for et kompromiss hvor den maksimale lengden for denne type prosjekter blir redusert med hele 17 pst. Dessverre vil regjeringspartiene heller ikke ved denne korsveien lytte til konstruktive forslag fra de øvrige partiene på Stortinget. Det er beklagelig at vi nok en gang får redusert muligheten til forskningsinnsats, og at Norge som kunnskapsnasjon blir svekket. Avslutningsvis vil jeg ta opp mindretallets forslag, fra Fremskrittspartiet, Høyre og Venstre, som går på å opprettholde den muligheten som finnes i loven pr. i dag. Hvis dette forslaget skulle falle, vil vi signalisere vår subsidiære støtte til forslaget som går på en reduksjon av maksimaltiden for denne type åremålsansettelse, tilpasset den virkeligheten vi faktisk lever i.