Det har jeg ikke tenkt å gjøre, men takk for vennligheten. Det er litt undringsfullt å stå her, for tomtefesteloven har jo beveget seg i ganske stormfulle kast, til det relativt lune farvann den befinner seg i ved saksbehandlingen i dag. Jeg tror vi bare må konstatere at vi er der nå. Det skyldes jo, som det går fram av noen av merknadene i komiteinnstillingen, at man i det alt vesentlige står ved det kompromisset som ble utarbeidet i 2004. Det er det kompromisset som alt i alt står seg i balansegangen mellom grunneiere og festere. Det er jeg personlig glad for. Det ble lagt mye arbeid i det, og det ble også gjort en del innsats fra den sittende justisminister for å få det til. Når det så gjelder forslagene som er kommet, oppfatter jeg det som forslag som justerer rundt dette, og som på sin side er resultatet av en kompromissforhandling mellom tre regjeringspartier som hadde svært forskjellig utgangspunkt. Hvis man nå summerer opp det igjen, står man alt i alt fortsatt nær opp til det opprinnelige kompromisset. Men Venstre ønsker da å være tro mot det kompromisset som vi faktisk var med på å lage, og det får som voteringsmessig konsekvens at vi stemmer imot forslaget om å endre tidspunktet for innløsningsrett. Vi stemmer imot forslaget om angrerett. Vi står fast på forslaget som vi tidligere har hatt, om å kunne innløse eiendom tilknyttet punktfeste i statsallmenning. Vi har ikke endret syn når det gjelder forholdet til Finnmarkseiendommen, og vi har heller ikke endret syn når det gjelder landbruksunntaket, som er vedtatt i forskrift, men med den presisering som jeg antar at representanten Syversen mente, at vi selvfølgelig også står fast ved den endring vi gjorde når det gjaldt beregning av inntektsgrunnlaget, som skjedde i forskrift etter at saken ble behandlet i Stortinget i 2004. På det punktet følte vi den gangen at det var en rimelig avveining mellom grunneierinteresser og festeinteresser, og jeg mener, på vegne av Venstre, fortsatt at det er den avveiningen som står seg. Men min totale oppsummering, når jeg først står her i dag og deltar i denne debatten – jeg skal ikke spille tilbake og sitere alle innlegg – er at av og til er det i politikken et tidspunkt for å inngå kompromisser. Det er også et punkt at man ikke skal rive opp kompromissene etter for kort tid. Den sittende regjering har i praksis, gjennom Soria Moria-forhandlingen, i det alt vesentlige holdt seg til kompromisset, selv om det har skjedd endringer som jeg, og Venstre, er uenig i, og som da kommer til uttrykk i voteringen. Av og til er det slik at kompromiss er noe som står seg. Jeg får sitere et lite, ungt menneske som så på meg med tindrende øyne og sa «kompromiss». Han hadde lært seg i livet at det var den måten som mennesker av og til omgikkes på, en måte som gjorde at de kunne leve sammen etter en tid. Siden tomtefesteforholdet må være det mest filleristede og gjennomregulerte eiendomsforhold i norsk rettstradisjon overhodet, står det seg at kompromissene varer en stund. Jeg er glad for at det i det alt vesentlige er situasjonen i dag.