Når brannene etter Muhammed-tegningene nå er i ferd med å slukkes, bør vi gå inn i et nytt år med arbeid i storting og regjering for å finne grunnleggende svar på hvordan vi skal bygge et demokratisk, velfungerende, inkluderende og flerkulturelt samfunn. Jeg mener at dette er en av de største utfordringene vi står foran. Håndterer vi ikke dette, er jeg sikker på at vi ikke vil klare å bære andre vesentlige utfordringer i norsk sammenheng. I det flerkulturelle perspektivet har det i min hjemby, Drammen, i sommer vært en debattslager igjen, kan man kanskje si, om innvandring og integrering. Dette kunne vært en interessant diskusjon om alle hadde vært opptatt av å omtale hverandre med respekt og holde seg for god til unyanserte innlegg. Det var den ikke, for å si det slik, og jeg registrerer at en slik debattform ikke er unik lokalt hjemme i Drammen, men bæres fram av ulike personer og miljøer andre steder i dette landet også. I dag har vi fått dette iscenesatt av representanten Amundsen fra Fremskrittspartiet, i et innlegg jeg tror jeg skal kommentere litt etterpå. Startskuddet for vår lokale debatt handlet rett og slett om at en av de lokale stortingsrepresentantene fra Fremskrittspartiet mente at innvandrere på generelt grunnlag burde få seg et spark bak og komme seg ut av godstolen og ut i arbeid. Etter en opphetet debatt om dette, har jeg møtt både andre fremskrittspartifolk og vanlige folk som sier rett ut at det var en smart ting å si. Men jeg har heldigvis også møtt mange som tar sterk avstand fra en slik måte å omtale sine medborgere på. Det kommer ofte raskt fram at mange kobler kravet om det å komme seg ut av godstolen, det å få seg et spark bak, med kravet om å bli som oss, bli norske. Bli som oss, er mantraet. Hovedproblemet til mange i den offentlige debatten og blant folk flest er at dagens innvandrere ikke er like nok oss såkalte etniske nordmenn. Denne høsten har en av tv-kanalene vist et program de kaller for Nasjonen. I det programmet følger vi ei gudstroende jente, en satanrocker, ei jente som liker å kle seg naken mot penger, kriminelle i fengsler – i det hele tatt en relativt broket forsamling. Felles for dem alle er at de er norske statsborgere, ellers råder ulikhetene totalt. Jeg vil oppfordre alle, spesielt i denne salen, til å se programmet og deretter fortelle oss andre og resten av Norges befolkning hva man legger i det typisk norske. Det er nemlig langt vanskeligere enn man tror. Selv om representanten Amundsen fra Fremskrittspartiet gjorde et forsøk i stad, må jeg med all respekt si at likestilling, ytringsfrihet og menneskerettigheter handler mer om lovgiving, velferdsstat og et velfungerende moderne samfunn enn om såkalte kulturer. Jeg må si at forskjellen på mitt innlegg fra denne talerstolen og hans innlegg vitner vel kanskje om at jeg er nærmere andre i det norske samfunnet enn jeg er ham, for å si det slik, men vi er begge norske statsborgere. Vi må slutte med å sette ulike kulturer opp mot hverandre i Norge i den offentlige debatten. Ved flere anledninger har vi hørt om folk som mener at innvandrerledere må komme på banen for å ta ansvar for at innvandrere ikke kommer seg ut av sofaen og ut på arbeidsmarkedet. Tidligere har vi også hørt at de samme folkene skal komme på banen, gjerne gjentatte ganger, og ta avstand fra terrorisme når mennesker sprenger seg i lufta i Allahs navn. Selvsagt er det bra at ledere i alle sammenhenger går foran som gode eksempler og viser oss hva som er rett og galt. Men når hørte vi sist noen som mente at etniske nordmenn også – vi, helt på generelt grunnlag – må på banen og ta ansvar for at det finnes mange etniske nordmenn som er født og oppvokst i Norge, og som er helt lik meg i huden, som ikke kommer seg ut i arbeid? Når hørte vi folk flest i mitt hjemfylke, hvor vi har en organisasjon som heter Vigrid, som forfekter et veldig broket menneskesyn, si at vi må ta aktivt avstand hver gang de gjør et eller annet i den offentlige debatten, fordi vi tross alt er fra samme fylke, vi tilhører den samme kulturen? Det gjør vi selvsagt ikke, for det er jo helt latterlig. Vi må komme bort fra at vi setter folk i bås. Individet må bli vurdert ut fra det han eller hun gjør og ikke ut fra hva mennesker med den samme etniske bakgrunn foretar seg. Jeg sier det veldig sterkt at Fremskrittspartiet er et parti som har representanter som til stadighet snakker på denne måten jeg ikke liker, og de har et spesielt ansvar for å bidra til et ordskifte som er mer nyansert, og som handler om de menneskene det faktisk angår. Det er helt riktig å stille krav. Da må vi bruke den anledningen til å snakke om det som faktisk fungerer. Det handler ikke minst om et par tiltak jeg skal nevne til slutt: Forsøk med anonyme søknadsprosedyrer i kommunene, slik at vi rekrutterer flere ledere med minoritetsbakgrunn. Det handler om å stille krav til at folk må lære seg norsk. Det handler om krav til at folk må stille opp på kvalifisering gjennom NAV når vi nå skal sette i gang det, at folk kommer, at folk møter opp mot kanskje høyere støtte. Det handler om flere ressurser til skoler som har mer enn 25 pst. minoritetsbarn – i det hele tatt forslag som fungerer. Det må vi snakke om og ikke sette hverandre i bås.