Jeg har hørt på debatten i dag, og det er ett ord som går igjen, nemlig ordet «rettferdighet». Jeg har lyst til å sitere min mor, siden det har vært sitater i denne debatten før. Mor sa for mange år siden: Det er ikke rettferdig å behandle dere fire i søskenflokken likt, fordi dere er forskjellige og har ulike behov. Hva er så rettferdighet? Det finnes sikkert mange akademiske og gode, velbegrunnede forklaringer på det, men min definisjon her i denne debatten det er å gjøre valg ut fra noe som en vil, ut fra noen verdier, og det er de valgene en har gjort når en har tatt stilling til valgloven. Jeg skal begrunne det nærmere, for det er ikke lett å si hva som er rettferdig mandatfordeling mellom ulike valgdistrikter – det er avhengig av ståsted. Jeg tror ingen med hånden på hjertet kan si at de har et objektivt svar når det gjelder hva som er den rette løsningen. Endringene i valgordningen som ble vedtatt i forrige stortingsperiode, måtte ha grunnlovsflertall bak seg. De endringene som da ble gjort, har derfor bred politisk støtte. Slik må det være, det skal ikke være fort gjort å endre valgordningen vår. Det som fikk størst oppmerksomhet i prosessen den gangen, er også tema i dag – hvordan man fordeler mandatene mellom fylkene. Bakgrunnen for de endringene var at det hadde skjedd ganske store endringer i folketallet i en del fylker, særlig i Oslo, Akershus, Buskerud og Rogaland, men også i Vest-Agder og Østfold. Det gjorde at det stod flere stemmer bak hver stortingsrepresentant fra disse fylkene. For Kristelig Folkeparti vil det være unaturlig å ta vekk distriktstillegget eller arealtilskuddet som vi har hatt i den norske valgordningen siden 1800-tallet. Ordningen gjør at det blir lagt vekt på geografiske og regionalpolitiske forhold ved fordelingen av mandat. Kristelig Folkeparti vil fremdeles at de fylkene som har lav folketetthet, skal komme til orde på Stortinget. Vi ønsker at alle partier skal ha en sjanse til å være representert, også fra mindre folkerike deler av landet. I diskusjonen om arealtilskudd er det ikke areal i seg selv som er det sentrale. Poenget er at areal fanger opp relevante distriktshensyn. Det er, som også statsråden sa i sitt innlegg, flere land som har tilsvarende ordninger som oss: Danmark har det, Storbritannia har det, Canada har det, USA har det også. I USA gir alle delstatene lik representasjon i Senatet, enten det står 1 million eller 40 millioner personer bak senatoren. Hovedstaden er ikke representert i det hele tatt i Kongressen. Og ved presidentvalg i USA teller stemmene i de minste delstatene, f.eks. Wyoming, om lag tre ganger så mye som de fra de store delstatene, som New York og California. Jeg kunne lage en lang liste og inkludere Frankrike, Sveits, Tyskland og Russland. Det andre store grepet som ble tatt i forbindelse med den nye valgordningen, er at tallet på utjevningsmandater økte til 19. Det gjør at sammensetningen av Stortinget i større grad gjenspeiler den oppslutning partiene har på landsbasis. For at et parti skal kunne få et slikt mandat, må partiet ha mange velgere bak seg på landsbasis. Bak hvert utjevningsmandat er det mange stemmer fra hele landet, ikke bare stemmer fra det fylket representantene blir valgt inn fra. Disse mandatene går til partier med flest ubrukte valgstemmer, så påstanden om at disse mandatene er lettkjøpte, er feil. Det er det motsatte som faktisk er tilfellet. Den nye valgordningen er et stort steg i retning av en matematisk rettferdig valgordning, slik at partistemmene skal telle likt – dette uavhengig av hvor i landet de ble avgitt. En stor representasjon fra distriktene er imidlertid ikke til hinder for at det foretas en nødvendig justering av mandatfordelingen fylkene imellom, slik at urimelige utslag som følge av befolkningsutviklingen kan motvirkes. Det er fullt mulig å kombinere disse tingene. Derfor er dagens valglov en god og rettferdig ordning.