La meg først få berømme interpellanten for å videreføre en viktig tradisjon, en interpellasjonsdebatt i forkant av viktige korsveier i arbeidet med atomnedrustning – denne gang den avgjørende tilsynskonferansen som starter i New York i mai. Arbeidet med kjernefysisk nedrustning, rustningskontroll og spredning av masseødeleggelsesvåpen er en vesentlig del av det sikkerhetspolitiske arbeidet. Vi må bekjempe alle typer masseødeleggelsesvåpen. Atomvåpen og radioaktivitet står imidlertid fortsatt i en særstilling når det gjelder død og ødeleggelser. Derfor må målet være full eliminering av alle atomvåpen. Representanten Haakon Blankenborg sa i en interpellasjonsdebatt 8. mai 2003 følgende om atomnedrustning: «Vi har egentlig ingen andre veier å gå på dette området enn avtaleveien.» Det tror jeg vi alle kan slutte oss til. Derfor er også Ikkespredningsavtalen så viktig. Den er selve grunnpilaren i arbeidet for å hindre spredning og sikre nedbygging av atomvåpen. Nedrustningsregimet er imidlertid satt under et kraftig press, som både interpellanten og utenriksministeren understreket, dette både med hensyn til å hindre spredning til nye land og fordi nedbyggingen av de strategiske atomlagrene er stoppet opp. Vi må tilbake til en bred nedrustningsstrategi, slik den ble vedtatt i 1995 og forsterket i 2000. Da avtalen ble forlenget på ubestemt tid i 1995, ble kravene til tilsynsprosessen skjerpet med et sett av «Prinsipper og målsettinger for kjernefysisk ikke-spredning og nedrustning». Til tross for dette stoppet flere viktige prosesser opp gjennom 1990-tallet, som vi vet. Tilsynskonferansen i 2000 ble da et gjennombrudd med 13 vedtatte viktige skritt framover. Spørsmålet er om skrittene nå går i feil retning. Det er nødvendig at Norge i New York markerer sterkt at de 13 skrittene må videreføres og Ikkespredningsavtalen sikres, og at vi får et sluttdokument der dette går klart fram. Det er også viktig at det fra norsk side legges press på atommaktene for å få en forståelse og respekt for at ikke-spredning og nedrustning må ses i sammenheng. Et tema som blir stadig viktigere, er overføring av atomkompetanse mellom atommaktene. Dette er et tema som også bør opp på tilsynskonferansen. Her bør det innføres restriksjoner. Så kan vi jo spekulere på hvordan vi skal håndtere land som Pakistan, som er utenfor, og som heller ikke defineres som atommakt, og hvor vi vet at det har vært kontakt mellom Pakistan og Nord-Korea. Det får vi vurdere videre. Til slutt: Det er foruroligende at atommaktene fortsetter atomvåpenkappløpet ved at de moderniserer og modifiserer eksisterende våpen. Her ligger det utfordringer for atomnedrustning og ikke-spredning framover.