Venstre er enig med forslagsstillerne i at den norske kulturarven representerer store verdier og er med på å gi nasjon og innbyggere identitet og fellesskapsfølelse. Det er viktig å legge vekt på å ta vare på og formidle vår kulturarv. Som flere har sagt før meg: Tilhørighet til kulturarven styrker vår identitet som enkeltmennesker, vårt felles kulturelle referansegrunnlag som nasjon, og er av grunnleggende betydning for vår identitet som folk. I likhet med forslagsstillerne er Venstre også for at det lages lister over kunstverk. Venstre er i det hele tatt for at man diskuterer og rangerer kunst og kultur, enten det er snakk om malerier, bøker eller musikk. Men slike lister – her har jeg forresten den danske kulturkanonen – rangeringer og diskusjoner bør heller foregå på avisenes kultursider enn som en følge av et politisk vedtak. Kunsten og kulturen skal være fri, og det synes som en umulig oppgave å uttrykke noe som helst på en generell, objektiv basis om hva som er de beste kulturelle verker og uttrykk. Og det er heller ikke ønskelig. Hvordan skal det skje, og ikke minst hvem skal sette seg til doms over hva som er «riktig» og verdig en plass i en kulturkanon? Hva skal vi egentlig med en slags nasjonal «rating» over det urnorske? Man bør huske på at et av våre største skuespill som handler om den norske folkesjelen, nemlig «Peer Gynt» av Henrik Ibsen, faktisk ble skrevet i Italia. Ja, kanskje det er lettest å se det norske utenfra, når man får ting litt på avstand? En kulturkanon vil kunne forsterke skillet mellom norsk og annen kultur. Det er ikke slik vi skaper kulturelt mangfold. En kulturkanon kan føre til ytterligere kulturell ensretting, og slik sett minner jo forslaget fra Fremskrittspartiet oss om mer totalitære stater. For Venstre er det klart at de mest spennende kulturuttrykkene skapes i møtet mellom kulturer. La meg gi et godt eksempel på hvordan man kan ta vare på norsk kulturarv og samtidig bygge bro til et kulturelt mangfold. For noen år siden laget Gamlebyen skole, en skole i indre Oslo øst, med ca. 80 pst. elever med fremmedkulturell bakgrunn, en cd med norske barnesanger. Barnesanger er en viktig del av vår kulturarv, og de gir nøkkelen til å forstå mye av vår kultur, mange av disse blir endog brukt til reklame på tv. Denne cd-en fikk faktisk en spellemannspris, og den er et godt eksempel på hvordan man bygger bro mellom det kulturelle mangfoldet Norge består av i dag, og vår egen kulturarv. Dyktige lærere gjør dette hver eneste dag, om enn i mindre skala. Jeg minnes med glede min norsklærer på gymnaset som var så fascinert av Henrik Wergeland, og han klarte å formidle dette til hele klassens glede. Og apropos Henrik Ibsen: I barneskolen i Kina er vår store forfatter pensum. Kinesiske barn blir dermed kjent med norsk litteratur – igjen et møte mellom kulturer. Dersom vi skal legge til rette for å ta vare på norsk kulturarv, og bidra til et kulturelt mangfold i Norge, er det derfor åpenbart at en kulturkanon ikke er veien å gå. For Venstre er det åpenbart at det offentlige heller må legge til rette for et rikt og levende kulturliv som preges av mangfold. Så kan man gjerne lage lister og rangeringer i avisene, men dette er ikke noen offentlig oppgave.