Skulle det bli aktuelt for Norge å søke om medlemskap og inngå forhandlinger med EU, hvilket jeg inderlig håper, men det vil tiden vise, vil det først og fremst dreie seg om politikk. Hva den norske grunnloven sier eller ikke sier, og hvilke bestemmelser den har, er noe man må forholde seg til når man skal fatte en beslutning. Men det spørsmålet man skal legge fram for befolkningen, er om Norge, med det ønskede forhandlingsresultat, ønsker å delta i det europeiske fellesskap, og det vil være et politisk spørsmål. Uavhengig av hva all verdens eksperter på konstitusjonelle spørsmål - enten det er eksperter innad i dette hus, eller det er eksperter utenfor - sier om hvilken betydning dette har for den norske grunnloven, er det det politiske spørsmålet om Norge ønsker deltakelse på de premisser som forhandlingsresultatet gir, som er det avgjørende. Da kan det egentlig ikke spille noen som helst slags rolle, i hvert fall ikke på dette tidspunkt, å nedsette en kommisjon som skal spekulere i hvilke endringer som Norge da eventuelt måtte gjøre i sin grunnlov. Paradokset er egentlig at slik som det er i dag, har den svenske riksdagen større innflytelse enn det norske storting når det gjelder utformingen av rettstilstanden for den norske befolkning i internasjonale spørsmål, fordi den svenske riksdagen gjennom aktiv deltakelse i det som skal bli EU-rett, faktisk har innflytelse, mens vi ikke har noen politisk innflytelse og bare er nødt til å akseptere de resultater som kommer, hvis ikke vi velger å sette oss helt på utsiden av det europeiske fellesskap. Det er alltid interessant med debatter om konstitusjonelle spørsmål, i hvert fall synes jeg det. Men nå synes jeg det tar helt av, fordi man søker å bringe inn konstitusjonelle spørsmål i tilknytning til Grunnloven i et spørsmål som er av en rent politisk karakter, og som det norske folk ut fra politiske vurderinger og politiske tilrådninger forhåpentligvis en gang i framtiden skal ta stilling til.