Jordskjelv- og flodbølgekatastrofen som rammet Sør-Asia annen juledag 2004, viste med all tydelighet at norske myndigheter i forbindelse med en katastrofe utenfor landets grenser ikke behersket situasjonen. Riktignok var det en av de mest omfattende katastrofer som har rammet oss i nyere tid, men selv ved en langt mindre ulykke hvor norske myndigheter hadde måttet ta ansvar, ville nok ikke myndighetenes reaksjon ha vært tilstrekkelig. Reinås-utvalgets knusende kritikk mener jeg bekrefter dette. Ansvaret for myndighetenes håndtering av flodbølgekatastrofen lå hos Regjeringen. Hjelpen til de overlevende og informasjonen til de pårørende burde ha vært langt bedre. Unødige og feilaktige oversikter over savnede personer påførte dessuten mange unødige belastninger. Hovedformålet med denne meldingen skal være å gjøre rede for de tiltak Regjeringen vil foreslå for å stå bedre rustet til å håndtere ulike krisesituasjoner i framtiden. La oss håpe vi har lært av dette. La oss håpe at de bebudede tiltak til forbedringer Regjeringen gjennom denne meldingen har pekt på, vil være forbedringer. Riktignok peker Regjeringen på de tiltak som er beskrevet i St.meld. nr. 17 for 2001-2002, i St.meld. nr. 39 for 2003-2004 og i St.meld. nr. 14 for 2004-2005. Men dette er ikke nok. Forsvarets rolle har fått liten omtale. Forsvaret kunne nok i denne situasjonen ikke ha ytt annet enn det som var naturlig: sanitet og transport. Saniteten fungerte utmerket, ut fra det jeg har forstått. Men transporten viste tydelige svakheter grunnet materiellets beskaffenhet, noe Fremskrittspartiet har vist til og redegjort for gjennom flere år. Det ene av de to Hercules transportflyene kollapset som kjent underveis. Det kom ikke som noen stor overraskelse, men er av den grunn ikke mindre tragisk og kunne i en gitt situasjon fått tragiske følger. Jeg vil her peke på Fremskrittspartiets utallige forslag om å gå til innkjøp av nye transportfly, forslag vi for øvrig aldri har fått noen som helst tilslutning til. Det oppnevnte evalueringsutvalget tar for seg mange temaer og mange temaer til forandring ved en eventuell ny katastrofe. Samtidig retter det en knusende kritikk mot Regjeringens handlemåte, da spesielt Utenriksdepartementets. Det sier bl.a.: «Etter utvalgets oppfatning mangler man i UD grunnleggende forståelse for beredskapsarbeid.» Dette begrunnes bl.a. med mangel på telefonkapasitet, bemanningssystemer, system for registrering, ledelsesoppfølging, informasjon mv. La meg med én gang påpeke at utvalget roser den enkelte ansatte og de mange frivillige, som gjorde en meget stor innsats. Alle disse fortjener en stor takk. Rapportens vurdering og konklusjoner innebærer på ingen måte en nedvurdering av den enkeltes innsats. Det var systemene og de ansvarlige myndigheter som sviktet. Utvalget stiller også spørsmål ved hvorfor ikke Statsministerens kontor på et tidlig tidspunkt tok initiativ til å få overført deler av arbeidet med katastrofen fra Utenriksdepartementet til andre departementer og etater. Dette viser altså at Statsministerens kontor ikke hadde klare planer. Er det etter Fremskrittspartiets mening noe sted planene og oversikten må være til stede, så er det ved Statsministerens kontor. Dette mener Fremskrittspartiet er fundamentalt viktig. Dette har etter vår mening statsministeren ikke tatt inn over seg. Snarere tvert imot vil han etter vår mening fraskrive seg ansvar ved å legge ansvarsfordeling ut i de ulike departementer. Det bekreftet han senest sist uke under høringene i forbindelse med meldingen. Etter min mening er det klart at en oppsplitting av ansvarsforholdet i en gitt situasjon ikke fungerer. Hele denne tragedien viser etter min mening dette. Derfor ønsker Fremskrittspartiet og Senterpartiet å få slått klart fast at ansvaret i en krisesituasjon må tilligge Statsministerens kontor. Dette ønsker ikke Regjeringen og statsministeren. Jeg forstår ikke hvorfor. Jeg oppfatter dette som en pulverisering av ansvar. Regjeringen ønsker å innføre et system hvor lederansvaret i kriserådet skal variere etter hva slags krise det er snakk om. Dette framgår etter Fremskrittspartiets og Senterpartiets syn som et lite egnet system. Et skiftende lederskap plasserer ikke ansvaret godt nok. Ansvaret må tilligge Statsministerens kontor. På den måten sikres rådet én ledelse, som kan reagere raskt uansett hva slag katastrofe det er. Fagstaben bør hentes inn fra de ulike berørte departementer for å sikre faglig kompetanse og ressurser. Regjeringens forslag om delt ledelse vil kunne skape interessekonflikter mellom departementene. Vi mener altså at det er viktig å sørge for en klar ansvarsfordeling styrt av Statsministerens kontor og ikke å dele ansvaret mellom flere ulike departementer. Det kan her være viktig å peke på at Sårbarhetsutvalget, ledet av tidligere statsminister Kåre Willoch, nettopp foreslo at ansvaret for kriseberedskap skulle samles på ett sted. Det mest naturlige er da Statsministerens kontor. For øvrig ser Fremskrittspartiet med bekymring på at denne meldingen ble behandlet over et så kort tidsrom. Det hadde den ikke fortjent. Det er derfor viktig for Fremskrittspartiet å understreke at vi fremmet forslag i forsvarskomiteen om å utsette behandlingen av deler av meldingen til høsten 2005. Til slutt vil jeg ta opp forslaget fra Fremskrittspartiet og Senterpartiet, som er inntatt i innstillingen, og som lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å samle kriserådets ledelse under Statsministerens kontor.»