Mandag kveld var jeg i Lærdal sammen med to andre representanter her i Stortinget. Det var et folkemøte der, og unge og gamle var opptatt av at Lærdal sykehus skulle være et sykehus der de kunne kjenne seg trygge når sykdommen rammet, eller når tiden kom og man skulle føde. Innbyggerne i Lærdal, innbyggerne på Stord, i Odda eller på Røros som slåss for sykehuset sitt, uttrykker forhold som nærhet og trygghet som viktige grunner for å beholde sykehuset. Senterpartiets helsepolitikk tar konsekvensen av vårt motto «Med hjerte for hele landet». Vi slår fast i vårt program, og vi befester det i Soria Moria-erklæringen, at vi vil opprettholde et desentralisert sykehustilbud, som bl.a. sikrer nærhet til akuttfunksjoner og fødetilbud. Ingen lokalsykehus skal legges ned. Arbeidsdeling mellom sykehusene er nødvendig. Alle skal ikke stelle med alt. Men den demonteringen av lokalsykehusene som vi har sett mange steder, må stanses. Et viktig arbeid framover blir derfor å gjøre klart hva et lokalsykehus skal inneholde. Lokalsykehusene skal sikre nærhet og trygghet når sykdom rammer. Helseforetaksmodellen har fungert i fire år. Senterpartiet var en klar og tydelig motstander av foretaksmodellen da den ble innført. Vi er imidlertid tilfredse med at Regjeringen allerede nå har grepet fatt i styresammensetningen og bestemt at de regionale helseforetakene skal få ny sammensetning i januar, med fire politikere – fem, der det er flere enn tre fylker – foreslått av kommuner og fylkeskommuner. Det finnes mye godt folkevett hos erfarne politikere lokalt. De evner å se helhet. Derfor tror vi at dette er et viktig bidrag til en god og sunn utvikling av spesialisthelsetjenestene i regionene, til beste for befolkningen. Regjeringen har foreslått å styrke helseforetakene med om lag 0,5 milliarder kr. Det er nødvendig for å opprettholde et høyt behandlingsnivå og for å redusere de omstillingsutfordringene som de regionale helseforetakene står overfor i 2006, i forhold til det som lå til grunn i Bondevik II-regjeringens budsjettforslag. Den økningen som Regjeringen legger opp til, vil føre til at 20 000 flere pasienter vil kunne få behandling enn med forslaget fra den forrige regjeringen. Når det gjelder skjevfordeling mellom helseforetakene, vil flertallsregjeringen vurdere en reduksjon i overgangsperioden i forbindelse med budsjettforslaget i 2007. Dette er viktig med tanke på likeverdige helsetjenester. Det er én viktig sak som Bondevik II-regjeringen ikke grep fatt i. Det gjelder avskrivningsreglene og investeringsregimet for helseforetakene. Senterpartiet og de andre regjeringspartiene vet at dette er en utfordrende oppgave å gå inn i, fordi det vil innebære store økonomiske løft. Samtidig vet vi at det er en rekke store byggeprosjekter som er under planlegging rundt omkring i helseforetakene. Rammen til investeringer i basistilskuddet gir mulighet til å gjenskaffe om lag 60 pst. av verdien av bygninger og utstyr. Det er ikke tilstrekkelig til å løse investeringsoppgavene. Som det står i tilleggsproposisjonen, vil departementet gjennomgå både omfanget av og innretningen på helseforetakenes investeringer, i samarbeid med helseforetakene. Dette arbeidet skal sikre at det innenfor det samlede investeringsnivået etableres framtidsrettede og gode løsninger. Videre vil departementet ta opp til vurdering måten investeringer blir finansiert på, med sikte på å finne bedre og mer fleksible løsninger. Senterpartiet er glad for at flertallsregjeringen griper fatt i denne store utfordringen. Vi har nå bak oss fire år med en Høyre-dominert regjering. Innenfor helse har det satt sine tydelige spor. Private kommersielle sykehus har hatt gode kår i disse årene. Flertallsregjeringen understreker i sin politiske plattform at slike avtaler skal begrenses, og at ledig kapasitet hos det offentlige skal utnyttes. Jeg kan vise til flere eksempler der kommersielle private sykehus har inngått avtaler med helseforetak, med den konsekvens at pasientgrunnlaget for offentlige sykehus undergraves. Dermed settes også lokalsykehusfunksjonen i fare mange steder. En slik utvikling ønsker ikke flertallsregjeringen. Det er nok av eksempler der private kommersielle sykehusaktører har tjent svært mye i et marked som helseforetaksdirektørene har åpnet. Flertallsregjeringen er ikke mot private sykehus eller helseinstitusjoner – tvert imot. Jeg vil vise til Soria Moria-erklæringen som understreker at sykehus og andre helseinstitusjoner eid og drevet av ideelle frivillige organisasjoner, skal sikres gode vilkår gjennom avtaler med det offentlige. Disse sykehusene inngår i de offentlige helseplanene for spesialisthelsetjenesten og er nødvendige og viktige deler av det helhetlige tilbudet til befolkningen. Jeg registrerer at Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre med tillegg av Fremskrittspartiet ser med bekymring på omleggingen av finansieringsordningen for opptreningsinstitusjoner. Jeg vil minne om at det var nettopp disse tre partiene – de tre gamle regjeringspartiene, med subsidiær støtte av Fremskrittspartiet – som støttet den omleggingen, som nå innebærer at hele det finansielle ansvaret for opptreningsinstitusjonene ble lagt på de regionale helseforetakene. Anbudsprinsippet har faktisk ekskludert institusjoner som har tapt på pris, selv om kvaliteten er god. Det er selvfølgelig kvaliteten som skal være avgjørende. Jeg synes det er positivt at organisasjoner som f.eks. Landsforeningen for hjerte- og lungesyke arbeider med å realisere nye prosjekter innenfor rehabilitering og opptrening. Det er viktig at institusjoner med høy kvalitet som blir drevet av ideelle organisasjoner, kan sikres langsiktighet innenfor dette regimet. Regjeringspartiene understreker at brukerorganisasjonene må tas med når departementet skal utarbeide en nasjonal plan for utvikling på rehabiliteringsområdet. Vi lever lenger, og antall mennesker som trenger hjelp og omsorg, stiger. Det er viktig at vi tar disse utfordringene, og at Stortinget tar et overordnet ansvar, slik at kommunene settes i stand til å gi en god og verdig eldreomsorg. 5,7 milliarder kr til kommunene er ett steg på veien. Regjeringen vil starte arbeidet med omsorgsmeldingen, som på bred basis vil gripe fatt i utfordringer på omsorgssiden. Både kvalitet og kvantitet, tettere samhandling – som flere har nevnt i innlegg tidligere i dag – mellom sykehusene og kommunehelsetjenesten, og ikke minst økonomiske rammer som muliggjør en omsorg basert på den enkeltes behov og ikke på et strengt stoppeklokkeregime, skal sikres.