Jeg er enig i at deler av denne debatten har vært bra. Deler av denne debatten har vært preget av en blanding av hva brukervalg, valgfrihet og konkurranseutsetting dreier seg om. Jeg oppfatter av og til at det enten er kunnskapsløshet eller bevisste forsøk på å mistyde hva dette dreier seg om, når det er spørsmål om å gi større grad av valgfrihet. Noen baserer seg på fordommer om hva som foregår. Jeg har den fordelen at jeg har besøkt noen av de brukerne som har fått brukervalg, og de forteller ikke om stoppeklokkevask. Nei, de forteller om at de innenfor den godkjente tiden de har fått disponert, har mulighet til å styre etter hva de føler er viktigst, nettopp fordi man gjennom dette brukervalget først har definert hvor mye tid hver enkelt får. Ingen politikere i denne salen, intet politisk parti, har vel egentlig tenkt å si at man bare skal velge hvor mange timer man skal få, og at man så skal trekke de pengene ut av kommunekassen. Selv Karin Andersens parti må ha noen som bestemmer hva som er behovet til hver enkelt bruker. Men med brukervalg får man altså frihet innenfor det, fordi kontrollen ligger hos den enkelte brukeren. Hvis det blir for firkantet, er det også slik at man velger noe annet. Jeg synes til blir litt påtakelig når representanten Reidar Sandal sier at valgfrihet er for de rike. Ja, det er den valgfriheten Arbeiderpartiet tillater, som er for de rike. Den valgfriheten Arbeiderpartiet står for, er nemlig at alle de som har nok penger, kan kjøpe seg utenom de offentlige ordningene. Det vi foreslår, er ordninger hvor alle får valgfrihet fordi de er innenfor i de offentlige finansielle ordningene. Særlig tatt i betraktning det alternative statsbudsjettet som Arbeiderpartiet la frem, hvor de altså kuttet en halv milliard kroner i bevilgningene til de eksisterende friskolene, har man vist hvem man mener skal ha valgfrihet. Det ville doblet foreldrebetalingen på Steinerskolen og St. Paul skole og alle de andre katolske skolene. Da hadde man gitt valgfrihet bare for de rike. Så selv om partiet heter Arbeiderpartiet, betyr det ikke at de er for valgfrihet for alle. Åpenbart synes de det er bekvemt at man skal styre det meste. Hva er egentlig kjernen i dette? Vanligvis liker ikke jeg å mistenke motivene til andre partier. Men etter å ha hørt representanten Karin Andersens spørsmål i forrige spørretime og måten hun argumenterer på i den politiske debatten i forhold til hvem som gir bidrag til hvem, må jeg stille det grunnleggende spørsmålet: Er det slik at man er imot grunnleggende reformer her fordi man har definert seg som interessepartier for fagorganisasjonene i offentlig sektor? Det er grunn til å si det, for særlig andre argumenter mot at når noe er godkjent, kan man få lov til å velge, har jeg ikke hørt i løpet av denne debatten.