Det antok jeg. Dette forslaget kommer jo fra Fremskrittspartiet. Jeg har nå sittet her fire–fem måneder og fulgt den nasjonale energidebatten, og det er med en viss forundring jeg registrerer at dette partiet har fremmet et slikt forslag. Det man har som hovedlinje ellers, er at all utbygging er god utbygging, enten det kommer fra den ene eller den andre energikilden. Man lufter til og med muligheten for atomkraft i Norge. Det andre er at det overordnede målet, uavhengig av miljøkostnader, er balanse i energisektoren, altså kraftbalanse. Det er viktig nok, men jeg synes av og til at man doserer galt når man f.eks. sier at man er usikker på om CO2-utslipp som en følge av gasskraftproduksjon overhodet har negative effekter. Den andre hovedlinjen man på en måte har fulgt, ikke bare her, men ellers også, er kampen mot byråkratisering, kampen mot skjemavelde, og det at man skal stilles friest mulig til å foreta de utbyggingene det er mulig å foreta. Når man så kommer til vindkraft, finner Fremskrittspartiet det nødvendig å fremme forslag om en samlet plan om vindkraftutbygging, som etter alt å dømme kommer til å stoppe opp det som er av utbyggingspotensial på kort sikt innenfor denne sektoren i Norge. Det finner jeg veldig rart. Det er i hvert fall et spørsmål som jeg ikke får til å høre i hop med det som har vært partiets innstilling ellers. Jeg har lyst til å sitere litt fra komiteens innstilling, i forhold til hvorfor vi ikke synes at en samlet plan for vindkraft er en god idé. Det står: «Flertallet viser til at det under komitéhøringer kom fram at en samlet plan for vindkraft på den ene siden vil medføre en kraftig økning i utredningspålegg for utbygger, samtidig som at en samlet plan umulig kunne gå dypt nok til å avdekke alle nødvendige problemstillinger og faktorer som kan påvirke den enkelte vindkraftlokalitet, og at en slik plan dermed ville få liten reell verdi. Det ble hevdet at en først gjennom konsekvensutredninger for det enkelte prosjekt kunne trekke de nødvendige konklusjonene med hensyn til konfliktpotensiale og egnethet.» De som har greie på dette, sier at en samlet plan er unødvendig og sannsynligvis vil være et lite egnet virkemiddel for styringen av denne sektoren. Senterpartiet er av den oppfatning at vi har styringsmekanismer i det norske samfunnet som er mer enn godt nok egnet til å ta unna de konfliktene som ligger rundt det enkelte vindkraftprosjekt. Noen hevder at det er et norsk vindkraftpotensial på mellom 20 og 30 TWh. Jeg er ikke av den oppfatning. Vi har nå realisert i underkant av 1 TWh. Det foreligger gitte konsesjoner på rundt 3 TWh. Konfliktnivået er stigende. Jeg tror at når man ser fasiten om noen år, vil den samlede norske vindkraftutbyggingen ligge betydelig under både 20 og 30 TWh. Til det vil konfliktnivået være altfor høyt. Den eneste muligheten til å få til det vil i så fall være at teknologien utvikler seg på en slik måte at man flytter vindkraftanleggene ut på sjøen – ut i åpent hav. Det er heller ingen tvil om at vindkraft vil kunne være et betydelig og godt supplement til den norske energiforsyningen. Det er miljøvennlig. Det gir oss muligheter for å komme med ny teknologi, og da vil det være galt at man på det tidspunktet man er på nå, går inn og fatter et eller annet byråkratiserende vedtak i Stortinget i Norge som kommer til å stoppe opp den videre utviklingen på dette området. Jeg har lyst til å avslutte med å si: Solvik-Olsen sa vi hadde stemt ned forslaget om en samlet energiplan. Dét tror jeg derimot var et forslag man burde ha gått videre på. Jeg tror at man med god grunn kunne gått inn og nasjonalt sett på hvordan man kunne avklare strategier, ambisjonsnivå og virkemiddel for å få balanse i den norske energiproduksjonen. Det kunne også kanskje – med fordel – roet debatten som preger landet i dag.