Det er ei kjensgjerning at mange oppfattar møtet med det offentlege hjelpeapparatet som svært tungt. Vi kjenner alle eksempel på at personar har opplevd at trygdekontoret, sosialkontoret og Aetat har samarbeidd altfor dårleg. Som borgar har dei falle mellom to stolar i ein fase av livet kor hjelp og bistand kanskje var heilt avgjerande. Mange har i tillegg følt sterk stigmatisering når dei har måtta oppsøkja f.eks. sosialkontoret. Skal samfunnet møta borgarane med oversiktlege og gode velferdstiltak, må det reformer til. Tida har vore overmoden for at det skulle bli teke grep rundt dette. Regjeringa sitt forslag om å etablera ei førstelinjeteneste for heile tenestespekteret i arbeids- og velferdsforvaltninga med eitt kontor i kvar kommune, er eit viktig og riktig skritt på vegen mot eit betre velferdssamfunn. At det blir lagt til grunn eit nært og forpliktande samarbeid mellom stat og kommune, er svært positivt, og kanskje avgjerande for kor vellukka denne reforma blir. Er det noko vi alle kjenner til, er det tilfelle der dårleg samarbeid mellom statlege og kommunale etatar har medført ei dårlegare oppfølging av den enkelte. Slik kan vi ikkje ha det! Vi veit alle at tilknyting til og meistring av arbeidslivet er avgjerande for svært mange som er i ein vanskeleg situasjon. For å gjera vegen inn i eller tilbake til arbeidslivet lettast mogleg er det heilt avgjerande med eit tettare samarbeid mellom sosialetaten, trygdeetaten og Aetat. Derfor er ei samlokalisering så viktig. For å sikra brukarmedverknad og for å synleggjera rettar og plikter for både borgar og tenesteapparat er ein aktiv og god bruk av individuell plan eit kjernepunkt. At ein slik borgarkontrakt også skal kunne knytast opp mot utbetaling av både sosialhjelp og stønad, med m.a. krav om arbeidsyting, er svært positivt. Eit neste skritt, sett med Venstre-augo, blir m.a. å fokusera ytterlegare på kva inntektssikringssystem som skal bli tilbydd dei som ikkje er knytte til lønna arbeidsliv. Dagens velferdsstat står overfor store og tunge utfordringar. Demografiske forhold understrekar at det er naudsynt å tenkja nytt når velferdsstaten skal rustast for framtida. Svakheiter ved dagens system har med all mogleg klårleik vist oss at enkeltmenneske ofte fell mellom to stolar når dei treng hjelp frå det offentlege. Ein uoversiktleg og fragmentert velferdsstat gjer det komplisert å få nødvendig hjelp og å kjenna sine rettar. Skal velferdsstaten sine løysingar kunna fungera i forhold til det enkelte individet, må individet setjast i sentrum. Samlokalisering, samordning og samanslåing av ulike velferdstenester har vist seg å vera ein premiss for å få dette til. Bruk av individuell plan og etablering av ei form for borgarkontrakt vil bli nyttige verktøy for den nye etaten i åra framover. Eit godt velferdssamfunn har ordningar som er oversiktlege, og som skapar tryggleik og verdigheit. Med Regjeringa sitt forslag har vi teke eit stort sprang i den retninga. Eg håpar at ved gjennomføringa av denne reforma blir det ikkje slik at det blir ei dør inn og mange ulike dører innanfor som brukaren må gjennom. Eg håpar at denne samordninga og samlokaliseringa, der mange ulike arbeidskulturar skal jobba saman, lykkast. Så har eg lyst til å kommentera Sosialistisk Venstreparti sitt forslag om å utgreia ei garantert minsteinntekt. Dette står faktisk i Sem-erklæringa. For Venstre har den aller viktigaste jobben vore å få til denne samordninga og samlokaliseringa av hjelpeapparatet. Det er den viktigaste jobben. Eg reknar med at når Regjeringa no jobbar fram dette, og set trykk på det, følgjer ho opp Sem-erklæringa på neste punktet, fordi ein har prioritert denne jobben først. Vi kjem ikkje til å stemma for Sosialistisk Venstreparti sitt forslag, for dette jobbar faktisk Regjeringa med. Det viktigaste er å få til dette samarbeidet og få éi dør inn. Eg håpar verkeleg at vi lykkast skikkeleg med dette. Det er faktisk veldig viktige vedtak vi gjer i Stortinget i dag. Det er vedtak i ei sak som Venstre har jobba for lenge, og vi er veldig glade for at vi har klart å få gjennomslag for dette.