Helse- og omsorgssektoren skiller seg ut i dagens norske samfunn ved en usedvanlig lav andel av fullt kompetent arbeidskraft, eller – uttrykt den andre veien – en usedvanlig høy andel av ikke-faglært arbeidskraft. Det er i mange henseender et tankekors, fordi man skulle forvente at om det var noe område hvor samfunnet skulle prioritere det å sørge for kvalifisert arbeidskraft, var det akkurat dette området. Det kan tenkes mange årsaker til at tingene har utviklet seg på denne måten. En nærliggende forklaring er at behovet for arbeidsinnsats har økt raskt og kommer til å øke enda raskere i årene fremover, og at det derfor gjennom utdanning er vanskelig å holde tritt med behovet for kompetent arbeidskraft. En annen mulig forklaring kan være at det er behov for veldig ulike typer kompetanse, at det er mange ulike nivåer av utdanningssystemer som er aktuelle i denne sammenheng, og at det derfor er vanskelig å få til en koordinert innsats for å rekruttere kompetent arbeidskraft. Det kan også tenkes at det har sammenheng med at vi i noen år har vært på vei inn i en situasjon hvor arbeidsmarkedet i sin alminnelighet er presset, og hvor etterspørselen etter arbeidskraft fra andre sektorer virker sterkere enn etterspørselen fra pleie- og omsorgssektoren. Uansett hva forklaringen er, er det forslagsstillernes overbevisning at det haster, og det er derfor vi har fremmet forslaget. Det haster med å skaffe den nødvendige oversikt, og det haster med å utarbeide en overordnet, nasjonal rekrutteringsplan som kan sikre at vi i løpet av overskuelig fremtid får en situasjon som er vesentlig bedre enn den situasjonen vi har i dag. Det vil si at vi får en situasjon hvor andelen av fullt kvalifisert arbeidskraft er på høyde med det som gjelder for de fleste andre sektorer i det norske samfunn. Det er i innstillingen pekt på at komiteen er i gang med arbeidet med stortingsmeldingen om omsorgssektoren, og et flertall i komiteen viser til at det vil være naturlig også å behandle de forslagene som ligger i representantforslaget, i forbindelse med behandlingen av stortingsmeldingen. Det er jeg enig i. Samtidig kan jeg ikke se at det er gitt noen grunner til at ikke komiteen på det nåværende tidspunkt kunne gi Regjeringen det oppdraget som forslaget munner ut i, nemlig oppdraget om å utarbeide en tilfredsstillende, samlet rekrutteringsplan. Det er jo ganske klart at noen slik plan ikke ligger i stortingsmeldingen, og det er ikke rimelig at komiteen – i behandlingen av et omfattende dokument – skal påta seg å gjøre det arbeidet. Det har komiteen ikke noe grunnlag for. Dermed blir man sittende tilbake med spørsmålet. Også når vi kommer dit hen at vi skal behandle stortingsmeldingen, vil det være opp til komiteen å bestemme hvorvidt den ønsker å gi Regjeringen dette oppdraget eller ikke. Skulle man komme til at oppdraget er nødvendig å gi, har man spilt tid ved at man ikke tar standpunkt til det her og nå. Det har vært påpekt gjentatte ganger – og det påpekes også av komiteens flertall i innstillingen – at de 10 000 årsverkene som nå har versert i norsk politisk debatt i halvannet år, ikke er noe svar på denne utfordringen. Så lenge man ikke er villig til å presisere hva slags årsverk, med hvilken kompetanse og hvorledes proporsjonene mellom de ulike kategorier helsearbeidere skal se ut, så er de 10 000 årsverkene ikke svar på noen ting. Det er også påpekt i innstillingen at den veksten som vil være pr. år i den femårsperioden Regjeringen snakker om, med de 10 000 årsverkene, vil, hvis det gjennomføres, være vesentlig lavere – ja betydelig lavere – enn gjennomsnittsveksten har vært de siste ti år, dvs. at heller ikke kvantitativt er de 10 000 årsverkene tilnærmelsesvis noe svar på utfordringen.