Dette er et veldig, veldig godt – og vanskelig – spørsmål. Jeg tror det er to viktige svar på det. Det ene er at en konfliktløsning i nesten ethvert land står mye, mye sterkere hvis det i utgangspunktet er basert på aktørene i landet selv. Nesten aldri er det gode eksempler – kanskje bortsett fra Bosnia – på at det internasjonale samfunn, og FN, så å si kan påtvinge et land en løsning, med mindre den gror ut av historiske erfaringer og tradisjoner i samfunnet selv. Så det er positivt hvis aktørene i et land selv virkelig tar ansvaret for det. I tillegg kommer at FN må samordne og gi mandat og internasjonal legitimitet. Når vi deltar i ISAF-styrken i Afghanistan, er det jo bl.a. fordi FN har legitimert denne styrken og dermed gitt den den uomtvistelige internasjonale legitimiteten som en slik styrke må ha. Og hvis jeg bare kan få nevne en akutt situasjon de siste dagene: Regjeringen i Sudan har sagt at FNs utsending til Sudan, Jan Pronk, ikke lenger er ønsket i landet. Vi har sammen med det internasjonale samfunn reagert meget sterkt på dette, fordi vi ser det som et utslag av Sudans motvilje mot det internasjonale samfunns forsøk på reelt å finne en løsning i Darfur og på andre vanskelige problemer i Sudan.