Finansministeren og hans regjering har lagt fram en perspektivmelding som klart synliggjør at det vi kaller generasjonsregnskapet, er i kraftig ubalanse, og vi har hørt at Høyres talsmann i finanspolitikken i dag har omdøpt dette til «generasjonsansvaret». I finansministerens innlegg i salen her nå var kanskje det mest gledelige – hvis jeg skal lete etter noe hyggelig og positivt – hans vektlegging av arbeidsmarkedet, et inkluderende arbeidsmarked, og at finansministeren la stor vekt på at vi måtte løse de framtidige utfordringene med å sikre at folk faktisk kan være i jobb. Finansministeren sa også at Regjeringens svar på de utfordringene som meldingen beskriver, er den daglige politikken. Det er det som synliggjøres gjennom alle de sakene som denne regjeringen faktisk har fremmet for Stortinget, og den løpende politikk. Da er mitt spørsmål: Når konsekvensen av Regjeringens politikk er at 100 000 til er støtt ut av arbeidsmarkedet, er finansministeren, i lys av dette, fornøyd med den utviklingen han ser i arbeidsmarkedet?