La meg først vise til det innlegget som Berit Brørby holdt, og de visjonene hun trakk for det videre nordiske samarbeidet. Jeg vil også innledningsvis gi min støtte til veldig mye av det som Inge Lønning sa, og de analysene han hadde om hvorfor vi trenger et nordisk samarbeid. Jeg vil dessuten vise til den debatten som nå er om nordområdepolitikken vår, og at den diskusjonen vi har her i dag, skjer på et tidspunkt hvor nordområdepolitikken er i fokus. Det aktualiserer etter min oppfatning en debatt om hvordan vi best kan bruke det nordiske samarbeidet også som en ramme for den. Det som var en region preget av kald krig, spente relasjoner mellom øst og vest og lite menneskelig kontakt over grensene, har utviklet seg til en åpnere region. Det er ikke mange år siden det var sikkerhetspolitikken og militær og strategisk styrkebalanse som trengte alle andre tilnærminger til side. Nå har vi helt andre perspektiver for nordområdepolitikken. De er spennende, og de er utfordrende. Det dreier seg om folk-til-folk-samarbeid, om energipolitikk, om verdiskaping, om urbefolkning. Først og fremst snakker vi om en optimisme i nordområdene, en optimisme som det er lenge siden vi så, men for all del også vanskelige hindre, som atomopprensking på Kola, hensynet til det sårbare arktiske miljøet og uavklarte spørsmål i forhold til Russland. Nordisk Råd og Nordisk Ministerråd er blant de viktige møtepunktene for å utvikle en politikk for nordområdene. Visst kan det være nyanser, ja til og med uenighet, mellom de nordiske land om hvor hovedfokuset skal ligge. Norge er naturligvis opptatt av de nordområdene som vi har, Sverige er interessert i Østersjøregionen – for øvrig en region i kraftig vekst, som har endret fokuset i EU i nordøstlig retning – og Finland har fortsatt en prestisje i å få til EUs nordlige dimensjon. Så er det heldigvis også i vår interesse å få konkretisert og materialisert den nordlige dimensjon. Det gjelder ikke minst prosjekter i Nordvest-Russland. Jeg vil vise til en del andre innlegg om de problemene som ligger der. Jeg tror for øvrig at de nyansene vi har mellom de nordiske land i synet på hvor hovedfokuset skal ligge i nordområdene, utfyller hverandre og gjør at vi får sett dette i en sammenheng. Jeg vil også vise til det som Inge Lønning sa om at i dette samarbeidet har vi tre NATO-land og to land som er utenfor NATO, vi har tre EU-land og to land som er utenfor EU. Som et av landene utenfor EU er det i Norges interesse at Nordisk Råd kan spille en rolle, i tillegg til, selvfølgelig, andre samarbeidsorganer, som Østersjørådet, Barentsrådet og Arktisk Råd – organer hvor også bl.a. Russland møter. Innholdet i Nordisk Råd og det arbeidet Nordisk Råd driver, har naturlig nok endret karakter gjennom de over 50 år dette samarbeidet har eksistert. Vi har opplevd helt utrolige endringer i vårt nære grannelag. Et fastfrosset fiendebilde er avløst av mangfold, demokrati, kontakt og samarbeid, men også av usikkerhet og uforutsigbarhet. Men våre utfordringer og muligheter skriver seg fra det fysiske bruddet, eller gjennombruddet, fra Berlin-murens fall. Etter det er store deler av det tidligere Øst-Europa blitt medlemmer av både EU og NATO. Ikke minst gjelder det i forhold til det nordiske samarbeidet. Sverige og Finland er blitt medlemmer av EU, og det nordiske samarbeidet bærer naturlig nok preg også av det. Ikke minst derfor har det vært en debatt om utviklingen av Nordisk Råd. Vår vurdering er at det fortsatt er behov for å opprettholde og ikke minst videreutvikle det nordiske parlamentarikersamarbeidet. Men det må bli mer dynamisk og tilpasses de utfordringene og oppgavene som må løses i og mellom de nordiske landene og ikke minst også mellom Norden og EU og mellom Norden og øvrige nærområder. I den videre utviklingen av det nordiske samarbeidet mener komiteflertallet at også Stortingets fagkomiteer bør trekkes sterkere inn i det nordiske parlamentarikersamarbeidet, ikke minst i oppfølgingen av det nordiske formannskapsprogrammet for 2006. I tillegg til dette bør vi etter min oppfatning få til en bedre samordning av norsk deltakelse i de ulike parlamentarikerforsamlingene, som jo representanter for dette stortinget sitter i, og som delvis også er overlappende når det gjelder spørsmål og temaer som blir tatt opp. Hvis vi tar NATOs parlamentarikerforsamling, og hvis vi tar Europarådet, vil dette være fora som også gjerne diskuterer forhold til Østersjøregionen, til nordområdene, til urbefolkning, til miljøutvikling, til atomavfall. Dermed er også den stafettpinnen sendt: Det er viktig at vi tar en diskusjon mellom de enkelte delegasjonene i ulike parlamentarikerforsamlinger og ser litt på hvor vi overlapper, og ser litt på mulig samarbeid. Norge har altså formannskapet i Nordisk Ministerråd i 2006 og har meislet ut følgende hovedprioriteringer: samarbeidet i nordområdeneden nordiske velferdsmodellen – som for øvrig også for øyeblikket er i fokus i EU, og det er veldig spennende det som skjer derkunnskap, fornyelse og verdiskaping For nordområdepolitikken understrekes bl.a. dialog med russiske partnere, arktisk samarbeid, en nordisk strategi for klima og miljøgifter i Arktis, et aktivt samarbeid på energiområdet og en aktiv nordisk medvirkning i utviklingen av den nordlige dimensjon. Dette er et program som står godt til de oppgaver som er meislet ut for norsk nordområdepolitikk.