De fleste overgrep mot eldre skjer i eget hjem og av personer som står vedkommende nær. Vi har vanskelig for å tallfeste omfanget, men vi vet at det er et omfattende problem. Sykehusene, primærhelsetjenesten, politiet, sosialkontorene og den kommunale omsorgstjenesten kan alle fortelle om tilfeller hvor eldre har vært utsatt for vold, men hvor offeret vegrer seg for å fortelle hva som har hendt. «Ei mor strekker seg langt, vet du» kalte Kommuneforlaget sitt opplysningsmateriell om mishandling av eldre. Det er fra så langt tilbake som i 1988. Tre år senere, i 1991, startet Vern for eldre i Manglerud bydel i Oslo. I dag, 15 år senere, er det etablert Vern for eldre i tre kommuner – Bærum, Oslo og Trondheim. Jeg håper selvsagt og tror vel at også andre kommuner har fokus på problemet, men mye tyder på at de aller, aller fleste ikke har en tiltakskjede som gir et godt nok melde- og oppfølgingsapparat for de altfor mange voldsutsatte eldre. Jeg besøkte Vern for eldre i Bærum tidligere denne uken. Denne tjenesten er etablert som en del av kommunens forebyggende team, bestående av oppsøkende team, Vern for eldre og sosionomtjenesten. Anslagsvis to årsverk er knyttet til Vern for eldre. Det er altså ingen enormt ressurskrevende satsing i en kommune med mer enn 100 000 innbyggere. Likevel er det en effektiv tjeneste for innbyggerne i denne kommunen. Vern for eldre i Bærum er ganske nyetablert og arbeider fortsatt med å gjøre seg kjent blant innbyggerne. Oppsøkende team kontakter alle innbyggere over 75 år som ikke allerede er omfattet av kommunale omsorgstjenester, for bl.a. å orientere om Vern for eldre. Det er laget en enkel brosjyre som er tilgjengelig på seniorsentre, legekontor m.m. Kontoret forteller at de allerede har mer enn nok å gjøre, og at de regner med økt pågang, siden tjenesten fortsatt ikke er særlig godt kjent. Vern for eldre i Bærum forteller om et godt samarbeid med sykehuset, politiet og primærhelsetjenesten. Politiet i denne kommunen har opprettet en egen funksjon som familievoldkoordinator, og også sykehusets sosionomtjeneste er en viktig samarbeidspartner. Men disse funksjonene har sin begrensning ved at de som oftest kommer inn etter at grove overgrep har funnet sted. De har heller ikke gjennom sine organisasjoner et apparat som på en tilfredsstillende måte kan følge opp sakene, i enda mindre grad virke forebyggende. Så langt jeg kjenner det arbeidet som skjer i Oslo og Trondheim, er mitt inntrykk at Vern for eldre arbeider etter samme modell som i Bærum. De tre kommunene arbeider etter en modell utviklet i samarbeid med Nasjonalt kunnskapssenter om vold og traumatisk stress. Mitt inntrykk er at det er et svært konstruktivt samspill mellom Vern for eldre-kontorene og dette kunnskapssenteret i utviklingen av tjenesten. Vi har altså et godt fungerende nasjonalt rådgiverapparat som besitter stor kunnskap, og som jeg forutsetter står til disposisjon også for resten av landets kommuner. Kommunenes omsorgstjeneste kan virke både forebyggende og rehabiliterende. Derfor er det avgjørende både for politi og for helsevesen at det i kommunene er etablert en tiltakskjede som kan være ledende i arbeidet med å bistå ofre for hjemmebasert vold. Den viktigste grunnen til å satse på kommunene, er å forebygge at overgrep utvikler seg til så dramatiske situasjoner at sakene havner hos politi eller helsevesen. Da er det egentlig for sent. Mange har levd flere år med psykiske og fysiske overgrep før overgrepene blir åpenbare for omgivelsene og for dette oppfølgingsapparatet. Jeg spør i min interpellasjon om helse- og omsorgsministeren deler min bekymring for at det ikke er et definert ansvar i dagens lovverk for å etablere et hjelpeapparat for overgrep mot eldre. Selvsagt fanges overgrepene opp av lovverket som er knyttet til utøvelse av politimyndighet. Men ofrene i denne type saker går ikke så lett til anmeldelse av overgriperne. De henvender seg ikke til helse- og omsorgsvesenet for å be om hjelp. Ofrene er redd for konsekvensene for overgriperen – sønnen eller datteren med store rusproblemer, den demente ektefellen e.l. Ofte er offeret selv i en helsemessig situasjon som gjør at en har problemer med å søke bistand. Lovforankret ansvar for å ha et tiltaksapparat for forebygging og oppfølging av vold mot eldre er selvsagt ingen garanti for at 15 års prøvetid, som jeg viste til tidligere, avløses av ett eller to års handlingstid. Mange kommuner rundt om i landet vil dessuten sikkert også ha oppmerksomhet om voldsutsatte eldres situasjon, uten at det ender opp i et Vern for eldre-kontor. Jeg mener likevel det vil være naturlig å lovforankre kommunenes ansvar for å etablere et tiltaksapparat overfor denne gruppen, på samme måte som vi gjør det for så mange andre grupper. Samhandlingen med statlige etater, som politi og sykehus, vil f.eks. være tjent med at det etableres en ansvarskjede som er kjent og forutsigbar. Eksemplene vi kjenner fra de kommunene som har etablert Vern for eldre, viser at det ikke er veldig kostbare og personellkrevende tjenester som trengs. Dette handler ikke om å pålegge kommunene nytt ansvar av omfattende karakter. Det handler mer om å systematisere en ansvarskjede som kommunene allerede er den vesentligste del av. I min kontakt med ressurspersoner som har arbeidet med hjelp til eldre som utsettes for overgrep, har jeg registrert at det er en entydig oppfatning at ansvaret for etablering at et tiltaksapparat må lovforankres sterkere. Det er vanskelig å overse den anbefalingen når en ser hvor lite som har skjedd i alle de årene det har vært fokusert på og arbeidet med denne saken. Jeg håper statsråden vil bidra til å bringe arbeidet for et bedre vern av voldsutsatte eldre framover, gjennom at Helse- og omsorgsdepartementet følger opp saken og kommer tilbake til Stortinget med forslag til konkrete tiltak. Det er på tide å handle.