Det fødes 30 000 jentebarn i Norge hvert eneste år. Det er godt mulig at man på den vanlige fireårskontrollen kan kontrollere om det er skader på kjønnsorgan eller annet, men det er ikke mulig på bakgrunn av en klinisk observasjon av kjønnsorgan å avdekke f.eks. overgrep. Sannsynligheten for at man begår overgrep mot mange familier hvis man setter i gang den prosessen, er veldig stor. Det andre som er vesentlig, er at hvis dette er et tiltak mot kjønnslemlestelse, er det absolutt de færreste kulturer som praktiserer kjønnslemlestelse før fireårskontrollen – de praktiserer det senere. De kommer selvfølgelig til å vente til etter fireårskontrollen med å gjennomføre kjønnslemlestelse, hvis de vet at det blir kontrollert – eller de møter ikke på fireårskontrollen. Da er spørsmålene: Hvor mange ganger skal norske jenter få sjekket underlivet på obligatoriske kontroller for at det skal være et effektivt tiltak mot kjønnslemlestelse? Og hvilke sanksjoner skal man sette i verk? Noen foreldre synes ikke det er riktig at det offentlige skal gjøre dette, og bare forskyver tidspunktet og gjør det litt senere. Er det hver gang man er på skolekontroll? Skal alle skolekontrollene være obligatoriske? Hvor mye ressurser skal vi bruke på det? Når jeg stiller disse spørsmålene, er det fordi Regjeringen hadde denne runden før vi laget handlingsplanen mot kjønnslemlestelse. Vi fant ut at dette var et tiltak som vi ikke ville tilrå. Og da snakket vi ikke engang om alle, vi snakket om de utsatte jentene, fordi de i tillegg ville bli stigmatisert. Tror man egentlig at man ikke bare kommer i en situasjon hvor flere – f.eks. somaliske jenter, fordi dette oppfattes som et voldsomt trykk mot dem – dumpes i hjemlandet som et svar på den typen holdninger? Jeg tror at vi bekjemper disse tingene gjennom flere andre tiltak. Men jeg tror også det er en grense for hvor mange tiltak man kan sette i gang for absolutt alle i vår befolkning – på bekostning av bluferdigheten og integriteten til hvert enkelt barn, ikke minst jo lenger opp i tenårene de kommer – for å regulere og forhindre lemlestelse utøvd i enkelte kulturer. Jeg har lyst til bare å si én ting om tvangsekteskap. Det er godt mulig man skal henge seg opp i et par enkelttiltak, som kollektivet i Oslo. Det tiltaket som vi har etablert på bosiden, er et samarbeid mellom de store byene innenfor boligtiltakene våre, med akutthjelp, og hvor vi i samarbeid med politiet og hjelpeorganisasjonene flytter på folk. Det fungerer. Vi har litt problemer i Oslo, men det fungerer de andre stedene. En del av de frivillige organisasjonene har faktisk sagt at dette kollektivet kan de ikke bruke, fordi det rent sikkerhetsmessig ikke lenger fungerer. Alle visste hvor det var, og da hadde de et sikkerhetsmessig problem knyttet til bruken av det kollektivet. Det er ikke alltid at det å lese avisene og lage politikk på det – istedenfor kanskje å spørre om hva annet man gjør – er den riktige innfallsvinkelen til dette. Vi gjør mye på området tvangsekteskap. Vi har fortsatt noe igjen, og sikkert mye å oppdage og lære, men det er ikke slik at det står og faller med et kollektiv i Oslo.