Representanten Nistad var inne på en beskjeftigelse som heter bærtur. Det er i og for seg en morsom og hederlig beskjeftigelse, men jeg vil jo for min del mene at den med fordel kan foretas andre steder fra enn fra Stortingets talerstol. Det er sjelden å høre innlegg i denne sal som er så fullkomment blottet for perspektiv, som ikke vil noen ting politisk, og som egentlig røper en fullstendig desinteresse for politikk i det hele tatt. Hvis man ikke er interessert i politikk, er det jo naturlig at man heller ikke er interessert i nordisk samarbeid og i de mulighetene som ligger der. Jeg synes det er grunn til å gjenta det som jeg sa i mitt hovedinnlegg i sted, at selvfølgelig er det slik med alle organiserte samarbeidsstrukturer i denne verden at det kommer aldri mer ut enn man er villig til å putte inn. Den som ikke er interessert i å bruke dem til noe som helst, har veldig liten grunn til å kritisere at det heller ikke kommer noe ut. Det eneste lille lyspunkt jeg kunne høre i representanten Nistads innlegg, var at han antydet at han hadde fått den idé at kanskje kunne det gå an å fremme forslag i Nordisk Råd. Det er jo bra at man, etter å ha vært der en del år, oppdager at det er mulig. Så til et element som representanten Dørum var inne på, og som jeg synes det er ganske viktig å hente frem en gang til, fordi det etter mitt skjønn illustrerer at det nordiske samarbeidet har et dagsaktuelt potensial som vi har en forpliktelse til å utnytte. Vi er i gang med et arbeid i en arbeidsgruppe i Nordisk Råd om temaet internasjonal terrorisme og hva som kan gjøres når det gjelder lovgivningsarbeid og praktisk rettspolitikk i det perspektiv. En av de aller mest brennende globale utfordringer i dagens verden er å finne den nødvendige balanse mellom behovet for å slå tilbake mot grupperinger som av ideologiske eller andre grunner ønsker å rasere alle organiserte, siviliserte samfunn i dagens verden, å finne effektive mottiltak uten å gå i den grøften at man samtidig gir slipp på de prinsippene som vår egen sivilisasjon møysommelig gjennom generasjoner er bygd opp på, når det gjelder respekten for den enkelte borgers integritet. Det er en av de største utfordringer også for dette parlament, for Norges vedkommende, å finne det riktige balansepunkt. Nå er vi i den situasjonen at alle de nordiske land har gjennomført ganske omfattende politiske utredninger av dette saksfelt. Vi har felles tradisjoner. Vi har samtidig ulike erfaringer. Da vil jeg jo si at det ville nærme seg politisk hjernedød hvis vi ikke var i stand til å se at det å samarbeide mellom de nordiske land for å finne veier til å løse disse tingene er en ressurs. Det er selvfølgelig grunn til å være nøktern når det gjelder å snakke om den nordiske modell. Jeg er ikke sikker på om det er så veldig god dekning for å forutsette at det finnes én nordisk modell, hverken når det gjelder sosial velferdspolitikk eller andre områder. Man skal være nøktern, men samtidig har man jo en forpliktelse til å bygge videre på det som er bygget, og som beviselig har gjort at de nordiske land relativt sett fungerer svært mye bedre for sine borgere enn de aller fleste andre land, både i Europa og i verden for øvrig. Når FNs årlige sammenligninger når det gjelder utviklingen i alle verdens land, viser at de nordiske land i de fleste sammenhenger skårer høyt, er det ikke noe grunnlag for å briske seg eller skryte av det, men det er jo en utfordring til hvorledes vi kan komme enda lenger, nettopp fordi det som er gjort, forplikter oss som lever i dag, til å gjøre en like vesentlig innsats som generasjonene før oss gjorde. Politikk er en alvorlig sak!