Først vil jeg gjerne si til representanten Høybråten at jeg mener det er veldig bra at han legger slik vekt på inkluderende arbeidsliv. Det er et område der vi gjerne vil forsøke å komme fram til felles løsninger. Så er det flere representanter som har tatt opp spørsmålet om lekkasjer, eller saker fra budsjettet som er presentert/omtalt i media. Da tror jeg det er lurt å tenke litt tilbake på hva som har vært situasjonen. Vi har faktisk veldig god dokumentasjon, lange interessante lister, bl.a. fra august i fjor. Da hadde daværende statsminister Kjell Magne Bondevik en presentasjon angående økte fradragsrettigheter for gaver til frivillige organisasjoner, med et beløp og et omfang som langt overskygger det jeg har vært i nærheten av å nevne i mine kommentarer til statsbudsjettet før det er lagt fram. Daværende finansminister Per-Kristian Foss presenterte like godt skatteopplegget, store flotte oppslag om toppskattesatser, skattelettelser og det hele – milliarder av kroner. Jeg kan altså peke på en etter en av tidligere regjeringsmedlemmer i denne sal som på en lang rekke områder og i en lang rekke saker, inklusiv så sentrale temaer som skatteopplegget, har presentert det enten i full offentlighet eller i mer redusert offentlighet, men det har hatt samme funksjon. Derfor må jeg si at når representanter fra de samme partiene står her og har en veldig høy profil, og nærmest på prinsipielt grunnlag mener at det er galt å presentere ting på forhånd, kan ikke jeg begripe at det å snakke om 43 mill. kr til satsing på bomiljøtiltak i Groruddalen skal være noe verre enn lekkasjene om milliarder av kroner i skatteopplegget fra daværende statsminister og finansminister i regjeringen i fjor. Det er punkt 1. Punkt 2 er spørsmålet om hvor mye bedre det er blitt i Norge. Det har blitt bedre. Så kan man diskutere hvilke ord man skal bruke, og jeg har vært blant dem som alltid har understreket at det har vært en styrke og en fordel ved Norge at det ikke er natt og dag, og ikke himmel eller det motsatte, man opplever hvis man skifter regjering. Det avgjørende ved valg i Norge er jo retningen, samfunnsutviklingen, forandringen over tid. Det er som to skip som forlater samme havn: Hvis de har ulik kurs, ender de på svært forskjellige steder, selv om avstanden den første tiden ikke er så stor. Nå er det en annen retning for samfunnsutviklingen, det er fellesskap og en rettferdig fordeling, istedenfor privatisering og skattelette. For de over 200 000 familier som har opplevd billigere barnehager, for alle de arbeidsløse som har opplevd økt ledighetstrygd, for de menneskene som opplever at vi fjerner egenandeler, og for de som opplever at det nå ansettes tusenvis av nye lærere og ansatte i eldreomsorgen, er det faktisk en vesentlig forskjell allerede.