Jeg synes det var svært befriende å høre representanten Huitfeldt, for hun beskrev direkte noe jeg har sans for som politiker, at det er inngått et realpolitisk kompromiss mellom de tre regjeringspartiene. Det synes jeg er realt. Det synes jeg er greit. Men jeg har lyst til å tegne en kontrast. Jeg har for det første den visjon og den drøm at kunnskap er makt. Jeg er også av den oppfatning at i det som Francis Sejersted har kalt sosialdemokratiets gylne øyeblikk, hvor alle partier i Norge stilte opp – ja, Sejersted sier sågar: som den lojale opposisjon – var det nettopp for å løfte temaet «kunnskap er makt». Så vet vi at etter 1970, slik representanten Reikvam trakk opp de skolehistoriske linjer, utvidet vi dette. Der skolen før hadde vært autoritær og smal for noen, skulle nå flere være med. Så har vi vært inne i en ganske utfordrende periode, hvor det nærmest har virket som om pedagogikken var det aller viktigste og kunnskapen ikke like viktig. Nå står i hvert fall jeg og Venstre for det syn at kunnskap er makt, og at pedagogikken er en verktøykasse som gir en mulighet til å møte mennesker, elever, i svært ulike sosiale situasjoner og sørge for at de kan ha nettopp mestringens glede. Det har også vært slik etter vårt syn at en lærer som er trygg i sitt fag, som har hele denne verktøykassen, og som samtidig er en tydelig voksen, øker sjansen betydelig for at elevene skal kunne være med. På denne bakgrunn, hvor situasjonen har vært at pedagogikken nærmest har vært overordnet kunnskapen – i stedet for at kunnskapen er avgjørende og pedagogikken verktøyet – får man altså forslag om et obligatorisk 2. fremmedspråk. Jeg tror fortsatt at kunnskap er makt i en verden hvor vi har brede internasjonale kontakter, og ikke minst min egen referansebakgrunn i denne byen, med 35 pst. fremmedspråklige elever i grunnskolen, forteller meg nettopp at det å se elever, anerkjenne dem, gi dem rett i at det språket de kommer hit med, også er et morsmål som er verdt noe i en undervisning, er viktig. I denne situasjonen velger altså regjeringspartiene seg bort fra en drøm og en visjon om at kunnskap er makt. Man velger seg inn på en vei som nærmest blir slik fordi noe er sosialt vanskelig. I stedet for å prøve å løse det, gå inn på det, bruke hele den pedagogiske verktøykassen og se hvordan fagene innrettes, så velger man å legge seg flat. Man velger å trekke seg tilbake. Det er et kunnskapssyn og en ambisjon på vegne av skolen, som nettopp skal dyrke at kunnskap er makt, som forbauser meg, og som får meg til å tenke at her har regjeringspartiene faktisk forlatt det som Sejersted kalte sosialdemokratiets gylne øyeblikk i norsk skolehistorie. Så kommer det andre poenget, og det som forbauser meg enda mer med Regjeringen som helhet – og jeg velger å ta partiene og deres programmer på alvor. I en situasjon hvor det er helt avgjørende å fremme integrering og vise respekt, hvor det 2. fremmedspråket kunne vært f.eks. urdu eller et annet språk som snakkes i denne byen, opplever jeg som representant på talerstolen og etter å ha hørt alle innleggene at det er et perspektiv som nesten ingen har med seg. Det forbauser meg ikke, for skolen i Oslo har nesten aldri vært tema i stortingssalen. Den norske skolen, slik den har vært drøftet i stortingssalen, har ligget et sted på landet med mellom 10 000 og 15 000 innbyggere. Ja, det er bra med kommuner med mellom 10 000 og 15 000 innbyggere eller færre, men det blir helt galt hvis man ikke vil løfte med seg utfordringer som er annerledes. Og det er på den bakgrunn jeg har en følelse av at denne virkeligheten, hvordan skolene er i stand til å takle dette, ikke engang ses i stortingssalen. Jeg blir enda mer forbauset over at det ikke ses av regjeringspartier som er opptatt av at integrering er svært viktig for å skape likeverd, og som burde forstå at skolen er helt avgjørende for å fremme integrering. I den sammenheng er nettopp et 2. fremmedspråk som blir obligatorisk, som blir bra, helt avgjørende. Så avslutningsvis: Mange har sagt at man ikke har tatt nok hensyn til skoleforskningen – mange har ment at man ikke har tatt nok hensyn til den i lærerutdanningen og i grunnskolen. Etter dagen i dag må vi i hvert fall kunne tilføye at det ser ut til at skoleforskningen heller ikke synes å være et datagrunnlag som vil gjøre synderlig inntrykk på regjeringspartiene når man utformer sin politikk. Det virker nærmest som om skoledebatten i dag har en sosialpolitisk innretning – ikke en innretning basert på at kunnskap er makt, og at en bred pedagogisk verktøykasse gir mestringsmulighet for alle.