Innledningsvis vil jeg ta opp de forslagene i innstillingen som Fremskrittspartiet står bak. Vi har nå lagt bak oss vårens dyreste eventyr – jordbruksoppgjøret. Regjeringen og Norges Bondelag markedsfører årets jordbruksavtale som en stor seier og en ny kurs og vending innen jordbrukspolitikken. For andre enn disse to partene er det svært vanskelig å se hva denne nye kursen innebærer, og hvorfor det i år er grunn til å heise flagg og bruke hornmusikk og fanfarer for å feire. Selv ved bruk av lupe kan man ikke finne noen større endringer. Når dette skrytet av en avtale kommer uten at det nære samarbeidet mellom Norges Bondelag og Senterpartiet nevnes i det hele tatt, bør noen varselklokker ringe. Det ville være helt utenkelig at Norges Bondelag skulle bryte årets forhandlinger, slik Småbrukarlaget har gjort. Det ville ha stilt Senterpartiet i en helt uholdbar situasjon og vært et stort prestisjenederlag. Landbruksministerens nære relasjoner til ledelsen i Norges Bondelag illustrerer dette godt. Fremskrittspartiet stiller seg sterkt kritisk til den jordbrukspolitikken som har vært ført i etterkrigstiden, og som fortsatt ønskes videreført av den sittende regjeringen. Vi kan derfor ikke på noen måte stille oss bak den fremforhandlede jordbruksavtalen, fordi den ikke bærer bud om noen ny innretning i landbrukspolitikken – til tross for at både landbruksnæringen og andre aktører som er knyttet til landbruket, har bedt om en kursomlegging av landbrukspolitikken. Den politikken som har vært ført mot landbruket gjennom mange år, er et sosialistisk eksperiment, som har bidratt til at den norske bonden har blitt fanget inn i et nett og i et system som det nå er tilnærmet umulig å komme ut av. Landbrukspolitikken er preget av en sterk iver etter å regulere landbruksnæringen helt ned til den minste detalj, og hvor offentlige byråkrater og et særdeles detaljert regelverk har tatt over styringen av hvordan utviklingen i landbruket skal skje. Den styringen som den enkelte bonde skal ha over sin egen eiendom og arbeidsplass, har blitt borte. Bøndene er i dag mer å anse som offentlig ansatte og utøvere av en offentlig politikk enn selvstendig næringsdrivende innenfor matproduksjonsbransjen, som de burde ha vært. Dette har ført til at kreativitet, satsingsevne og ønske om å ta risiko nærmest har blitt fraværende i store deler av landbruket. Det er også grunn til å påpeke at landbruksavtalesystemet har blitt så innviklet og komplisert at få utenom det sentrale byråkratiet i Landbruks- og matdepartementet har mulighet til å sette seg inn i alle systemets sider og forstå det fullt ut. Det bør være bekymringsfullt. Det er også verdt å merke seg at det ikke er noe annet land innen OECD-området – eller i hele verden – som har funnet det formålstjenlig å praktisere et system med en landbruksavtale. Det er god grunn til å anta at det omfattende regelverket i landbruket skaper et enormt byråkrati – både i offentlig forvaltning og hos aktørene i næringen – som legger bånd på store ressurser, som heller kunne ha vært benyttet til verdiskaping i landbruket og tilflytt aktørene i næringen som inntekt heller enn som offentlige overføringer, som i dag. Jeg har stilt statsråden spørsmål om hvor mange byråkrater som jobber med jordbruksrelaterte spørsmål. Det er vanskelig å få noe klart svar på det. Jeg synes det er merkelig at statsråden ikke ønsker å svare på hvor mange offentlig ansatte som er knyttet til landbruket i statlig, fylkeskommunal og kommunal forvaltning. Det er god grunn til å anta at antallet ansatte landbruksbyråkrater er svært høyt, og at lite gjøres for å redusere antallet. Fremskrittspartiet mener at dette har avdekket en svakhet i offentlig forvaltning ved at man ikke har oversikt over hvilke arbeidsoppgaver de ansatte i offentlig sektor har. Dagens oppslag i media rundt WTO viser at det vil bli et sterkt redusert importvern i kjølvannet av den internasjonale utvikling gjennom WTO-forhandlingene. Dette er en utvikling som Norge ikke styrer alene. Utviklingen bærer bud om en gradvis økt konkurranse for norske landbruksprodukter. Til tross for et høyt tollvern har ikke norske myndigheter lagt noen plan for hvordan det norske landbruket skal møte en slik utvikling. Dette er svært kritikkverdig. Resultatet kan bli at det norske landbruket får seg en blåmandag når resultatet fra WTO-forhandlingene blir kjent. Jeg tror også at det er helt uaktuelt for den sittende regjering å legge ned noe veto mot noen WTO-forhandling. Det tror jeg ikke Arbeiderpartiet vil være med på. Fremskrittspartiet er av den oppfatning at utviklingen av en mer robust produksjon basert på markedsøkonomiske kriterier må ha topp prioritet og må utvikles før importvernet faller. Den norske næringsmiddelindustrien er under press fra utlandet, og det er viktig at den norske landbrukspolitikken sikrer at industrien får råvarer til en konkurransedyktig pris. For å oppnå dette er det nødvendig med en strukturrasjonalisering av landbruket, slik at enhetskostnadene går ned. Industrien er konkurransedyktig i forhold til utenlandske aktører på foredling og industriell produksjon. Men råvarekostnadene er for høye i forhold til våre naboland og kan med økt import true viktige arbeidsplasser og verdiskapingen i industrien. Næringsmiddelindustrien står for om lag 20 pst. av sysselsettingen og verdiskapingen i industrien. Et fellestrekk er at produksjonen er relativt arbeidsintensiv til tross for at bedriftene har tatt i bruk svært moderne teknologi. Norge må derfor benytte den tiden som ennå er igjen, til å tilpasse primærproduksjonsleddet til den nye hverdagen som alle ser vil komme i forholdsvis nær fremtid. Regjeringen må derfor ha en aktiv holdning til dette og ikke, som i dag, forholde seg helt passiv til den utvikling som gradvis skjer. Resultatet av en slik politikk vil gjøre stor skade i næringsmiddelindustrien. Jeg viser også til våre merknader hvor vi viser til anbefalingen fra et flertall i det regjeringsoppnevnte Industriutvalget når det gjelder hvilke rammevilkår næringsmiddelindustrien må ha for å overleve i fremtiden. Det er verdt å merke seg at også sentrale representanter fra enkelte av regjeringspartiene er blant det flertallet. Landbrukspolitikken medfører betydelige kostnader i form av offentlige utgifter, høye priser på matvarer og innskrenket næringsfrihet for bøndene. Alle de begrensningene og hindringene som er satt gjennom konsesjonsbegrensninger, administrative priser, produksjonskvoter og selektive støtteordninger, har vært ødeleggende for bøndene. Fremskrittspartiet vil derfor prioritere en kraftfull omlegging der deregulering, avbyråkratisering og konkurranse settes i høysetet. Analyseselskapet ECON utarbeidet i 2004 en rapport på vegne av Landbruks- og matdepartementet. Denne rapporten konkluderer med at de mange reguleringene i landbruket med fordel kan oppheves, da de først og fremst legger en begrensning på utviklingen av næringen og virker negative i forhold til verdiskapingen i landbruket. De konklusjoner som fremkommer i ECON-rapporten, må snarest gjennomføres, slik at ny vekst og optimisme i landbruket kan sikres. Det vil jo være oppsiktsvekkende dersom Landbruks- og matdepartementet ikke vil gjennomføre konklusjonene i en rapport som de selv har bestilt, så derfor regner jeg med at denne rapporten er godt lest i departementet, og at vi her i Stortinget vil kunne se resultatet av den ganske snart. Jeg vil også kommentere et forhold i denne innstillingen som er svært interessant. Innstillingen viser at Fremskrittspartiet, Høyre og Venstre ser svært likt på landbrukspolitikken. Det lover godt for et samarbeid også om landbrukspolitikken, og jeg mener at alt bør ligge til rette for at disse partiene i innstillingen neste år kan utarbeide en rekke felles merknader som kan vise ny vei og ny kurs i landbrukspolitikken. Dette står i kontrast til hva enkelte har uttalt i mediene om Fremskrittspartiets landbrukspolitikk. Representanten Ivar Kristiansen fra Høyre sa til Stavanger Aftenblad den 19. mai at det er «lysår» mellom Fremskrittspartiets og Høyres landbrukspolitikk, og at Høyre nå skal ha en ny kurs i landbrukspolitikken. Det er godt å konstatere at representanten Ivar Kristiansen ikke har fått gjennomslag for sitt syn i Høyre, men at Høyre ønsker å føre en mer offensiv landbrukspolitikk. Jeg kan også i stor grad slutte meg til mange av de merknadene som også Venstre har i innstillingen. Nå er det viktig å fokusere på utviklingen videre i landbruket, skape optimisme, stanse den ensidige problemfokuseringen som er i norsk landbruk, gi bonden friheten tilbake og stimulere til nytenkning.