Palmesøndag gikk utenriksministeren ut med en erklæring om Norges linje i støtten til de palestinske områdene og til den nye Hamas-regjeringen. Gahr Støres erklæring var helt i tråd med det Regjeringen tidligere hadde informert Stortinget om, og den var helt i tråd med de grunnleggende krav som det internasjonale samfunn, FN, EU, USA, Russland og viktige arabiske land, har stilt: Hamas-regjeringen må ta avstand fra vold, de må anerkjenne Israels rett til å eksistere, og de må godta inngåtte avtaler. Bistand er viktig for å sikre utvikling i de palestinske områdene, og Norge må fortsatt gjennom andre kanaler sørge for at hjelpen kommer til dem som trenger den. Men vi kan ikke kanalisere bistand gjennom en regjering som ikke tar klart avstand fra vold og terror, og som har utslettelse av staten Israel som mål. Men så er vi vitne til noe selsomt. Det blir strid i SV om utenriksministerens uttalelse, og en annen statsråd i hans departement kommer med en presisering på departementets egne nettsider i ti fotnoter til utenriksministerens erklæring for å forklare hva Gahr Støre egentlig mente. Statsministerens forsøk på å rydde opp fører bare til økt forvirring. Det settes i gang en underskriftskampanje mot utenriksministeren, der en rekke sentrale tillitsvalgte i regjeringspartiene skriver under. Statsministeren rykker ut på nytt, uten at det hjelper. Utenriksministeren innkalles på teppet, over NRK, av en av Arbeiderpartiets stortingsrepresentanter. Det hele kulminerer med at de to statsrådene går ut med en felles pressemelding om hva de egentlig har ment og mener. Det er visst ikke slutt ennå, skal vi tro dagens nyhetssendinger. Det er gruppemøter i dag. Den regjeringsvennlige Dagsavisen oppsummerte det slik i går: «De siste ukene har det hersket kaos og politisk strid mellom regjeringspartiene rundt Norges støtte til palestinerne.» Dette tror jeg dessverre er en treffende beskrivelse, men det er ille. Verre er det at det skjer på utenrikspolitikkens område, der det er viktig at vi framstår med en klar linje. Det verste er at det ikke er første gang SV setter Regjeringen i forlegenhet på dette området. Vi husker Afghanistan. Vi husker boikott av Israel, og nå har det skjedd igjen. Mitt spørsmål til statsministeren er: Hvordan vil statsministeren utøve sitt lederskap framover for å innfri valgløftet om at det skulle bli slutt på spill, spetakkel, omkamper og alt det tøvet, som han sa i en NRK-debatt den 16. august i fjor? Hvordan vil han innfri dette på utenrikspolitikkens område?