Interpellanten Hans Frode Kielland Asmyhr fra Fremskrittspartiet er bekymret. Han frykter at Norge, som tradisjonelt har vært en av verdens største maritime nasjoner, nå sakker akterut, for å bruke terminologien som passer godt med dagens tema. Jeg synes det er grunn til å tone interpellantens bekymring noe ned. For det første fordi vi har ei regjering som allerede gir denne næringa betydelig oppmerksomhet. I Soria Moria står det at Regjeringa skal utvikle nasjonale strategier på de næringsområdene som Norge har kompetanse eller særlige fortrinn. Maritim sektor er nevnt som et slikt område, og statsråden har nettopp slått fast at det er iverksatt en rekke tiltak som vil styrke og videreutvikle den maritime næringa, bl.a. ved en betydelig satsing på forskning og utvikling. Det er en politikk som SV fullstendig stiller seg bak. For det andre er interpellantens bekymring verdt å tone ned fordi man vet at den norske skipsfarten allerede er en av de mest subsidierte næringene vi har. Sammenliknet med andre, har skipsfarten helt spesielle rammeforhold. Legger vi sammen skatterabattene med utbetalingene over statsbudsjettet, var hver arbeidsplass i næringen subsidiert med rundt 180 000 kr, med utgangspunkt i en beregning som Dagens Næringsliv gjorde i 2004. Der ser vi listet opp at skipsfarten sparer 1 200 mill. kr fordi de betaler tonnasjeavgift i stedet for ordinær skatt. De sparer 800 mill. kr på unntak fra miljøavgifter for CO2 og SO2, de sparer 340 mill. kr via sjømannsfradraget, og 1 330 mill. kr som følge av nettolønn og ulike refusjonsordninger for ansatte på ferger og offshorefartøy. Det gir til sammen mellom 3 og 4 milliarder kr på 17 000 sjøfolk. I tillegg har de arbeidsplasser på land. Tar vi det med i regnestykket, er hver arbeidsplass i denne næringa subsidiert med rundt 160 000 kr, og da har vi holdt taxfree-salget og fordelene det gir, utenfor. Jeg mener at den rød-grønne regjeringa har vært forutsigbar og fornuftig i sin håndtering av den maritime sektoren. Sakker næringa akterut nå, kan man spørre seg om det skyldes mangel på velvilje og subsidier, eller om det skyldes mangel på grensesetting. Det må være tillatt å spørre interpellanten om hva som begrunner hans partis store engasjement for enda flere offentlige kroner inn i en sektor som allerede får stor støtte. I Fremskrittspartiets alternative budsjett for 2007, foreslår de å øke støtten til norske rederier med 60 mill. kr utover det Regjeringen allerede gjør. Støtten til maritim sektor er allerede i dag høyere enn støtten til landbruket, som Fremskrittspartiet stadig passer på og kommer med forslag om å kutte i. Da tillater jeg meg å spørre: Hva er det interpellanten mener vi får igjen av den maritime næringa, som er dobbelt så verdifullt som det det norske landbruket utgjør? Eller hva gjør den maritime sektoren mer spiselig for Fremskrittspartiet enn det landbrukets produksjon gjør? Hvor mener interpellanten grensen går for hva næringa sjøl har ansvaret for å få til, opp mot hva staten har ansvar for å ordne opp i? Kort sagt: Hva mener interpellanten deltakelsen i dette verdensmesterskapet, som han sjøl brukte som betegnelse, skal koste oss? Hva skal det norske folk betale for å beholde rederienes lojalitet til det norske flagget? Til slutt: Jeg blir nesten rørt over å se den varme omtanken fra Fremskrittspartiet for norske rederier, og klapp på skulderen som deles ut til noen som tjener betydelige summer – det er vel kanskje de som har de største formuene. Jeg mener det går en grense mellom klapp på skulderen og det å være i hverandres lommer. Jeg vil derfor be interpellanten bekrefte at Fremskrittspartiets varme og langvarige engasjement for maritim sektor, som bl.a. er framkommet i debatten i dag, overhodet ikke har noe å gjøre med det faktum at Fremskrittspartiet sist år mottok hundretusener av kroner i partistøtte fra norske rederier, at norsk maritim sektor er Fremskrittspartiets største private bidragsyter, og at av de fire største finansielle støttespillere, er tre rederier.