Det er heldigvis ingen uenighet om at alle elever, uansett funksjonsdyktighet, har krav på et tilpasset opplæringstilbud i samsvar med evner og forutsetninger. Men dessverre er det ikke alltid like stor enighet om hvordan skolen skal gjøre opplæringslovens klare krav til virkelighet for alle elever. Derfor kommer også debatten om integrering eller spesialtiltak opp med mer eller mindre jevne mellomrom, gjerne inspirert av medieoppslag som viser en elev som åpenbart ikke får et tilfredsstillende tilbud. De siste tiårene har vi kunnet se store endringer i hvilken oppfatning som har vært rådende når det gjelder integrering av såkalte spesialelever – fra en epoke der barn med ulike fysiske og psykiske funksjonshemninger ble «gjemt bort» i institusjoner, til en epoke der full integrering betegnes som det riktige. Det er ingen tvil om at dagens situasjon, med integrering som det absolutte utgangspunktet, er riktig, både ut fra et opplærings- og utviklingssynspunkt og, ikke minst, ut fra et menneskeverdssynspunkt. Jeg vil likevel i denne interpellasjonen belyse at pendelen i noen tilfeller kan synes å ha svingt for langt i retning av integrering. Det kan synes – både ut fra de opplevelsene foreldrene til barn med spesielle behov har med skolen, og ut fra den offentlige debatten – som om ønsket om integrering er så sterkt at man i visse tilfeller overser at eleven kan ha andre behov. Sjøl om integrering er det opplagte utgangspunktet, må ikke systemet komme i veien for foreldres og elevers ønske om andre løsninger i de tilfellene der andre løsninger åpenbart er best for barna. Dokumentarfilmen «Jenta fra Oz» viste skjebnen til en utviklingshemmet elev som var plassert i en vanlig klasse, sjøl om hun åpenbart hadde hatt bedre av å få være sammen med elever i samme situasjon. Denne filmen utløste en kraftig debatt med til dels sterke, følelsesladde og ikke minst kategoriske uttalelser om hvilken løsning som hadde vært best. Jeg håper derfor at denne interpellasjonen kan gi grunnlag for en litt mer avbalansert debatt og samtidig gi kunnskapsministeren mulighet til å følge opp og utdype uttalelsene i Aftenposten den 28. mars, der han tok til orde for en større kartlegging av hvordan elever med ulike utviklingshemninger har det på skolen, og hvilke tilbud de får. Høyre har for sin del lenge ønsket en bred utredning av opplæringen for barn, unge og voksne med spesielle behov. Allerede i 1998 foreslo Høyre for første gang at man skulle foreta en slik utredning, på bakgrunn av utviklingen siden spesialskoleloven ble integrert i opplæringsloven i 1975. Siden den gang har problemstillingen vært oppe mange ganger uten at det har vært mulig å få til en skikkelig kartlegging. Ofte er det vanskelig i det hele tatt å få til en diskusjon, fordi motiver trekkes i tvil, eller synspunktene og konsekvensene trekkes ut i det helt ekstreme. Det mest bekvemme er naturligvis å skygge unna hele debatten eller gjemme seg bak ideologiske besvergelser, men da svikter vi det ansvaret vi har overfor de barna og de familiene det gjelder. For å forebygge enhver misforståelse: Høyres utgangspunkt er at integrering i den såkalte normalskolen er normalløsningen for elever med spesielle opplæringsbehov. Målet om tilpasset opplæring gjelder også for disse elevene, og vi er nokså sikre på at gjennomføringen av kunnskapsløftet, med større vekt på lokal handlefrihet og lokale tilpasninger, vil gjøre det lettere enn før å gi elevene gode lokale tilbud. Men det er et like naturlig utgangspunkt for Høyre at det er foreldrene som må få ha det avgjørende ordet når det gjelder om deres barn skal få opplæring i den såkalte normalskolen eller ikke. Det er ingen tvil om at det er foreldrene som kjenner sine barn best, og det er ingen grunn til å tvile på at foreldrene, når de står overfor et valg, vil velge den løsningen de sjøl er overbevist om er den beste for barna. Vi deler fullt ut synet om at alle barn og unge har rett til å få et tilbud om tilrettelagt opplæring i sitt eget nærmiljø. Det er viktig å bygge opp gode, lokale tilbud i elevenes hjemmemiljøer, men samtidig er det nødvendig å åpne for valgmuligheter. De elevene som åpenbart har behov for et spesialtilbud, må kunne få et slikt tilbud. Det er liten tvil om at integreringen har vært og er positiv for de aller, aller fleste. Men samtidig er det viktig å holde fast på at det må være hensynet til den enkelte elev som er det viktigste, og at man derfor må være åpen for å velge den løsningen som gir elevene de beste utviklingsmuligheter, enten dette skjer gjennom integrering i nærskolen eller gjennom et tilbud i en spesialavdeling eller spesialinstitusjon. Hvis det kan gi eleven et bedre og tryggere tilbud enn det eleven ville ha fått i en vanlig skole, skal ikke politikken stå i veien. Det politiske poenget må være å sette eleven foran systemet og være villig til å ta større individuelle hensyn. Det handler om å se menneskene. I debatten som har fulgt etter visningen av dokumentarfilmen, har bl.a. regjeringspartiet SV vært på banen og ment at integrering er det eneste riktige, uansett. Jeg håper det beror på en misforståelse, eller at standpunktet trekkes litt langt. Man skal også huske på at ganske mange foreldre til elever med spesielle behov ser integreringen fra en annen side, nemlig at deres barn settes «på utstilling» for at samfunnet skal se at det finnes barn som er annerledes enn oss sjøl. Det kan være en ganske grusom opplevelse. Gruppen av elever med spesielle behov er veldig sammensatt, og behovene forandrer seg med barnas alder. For eksempel er forskjellene i barnehagealderen veldig små, mens de i puberteten er veldig store. Elevenes utfordringer spenner over alt fra Downs syndrom til atferdsproblemer av ulik grad og store fysiske eller psykiske handikap. Når det gjelder gruppen med atferdsproblemer, er også den veldig forskjellig. Vi har alt – fra de som lager uro og bråk i timene rett og slett fordi de kjeder seg, til de som har tunge diagnoser. Jeg møtte før helga tre foreldre som har barn med spesielle behov. To hadde barn i barnehage, og en hadde barn i skolen. La meg kort referere noen av de synspunktene som kom fram. For det første: Den største utfordringen er at denne gruppen er så sammensatt, fra barn med Downs syndrom som får lese- og skriveopplæring, til sterkt funksjonshemmede barn hvor den største utfordringen er å få et bleieskift til å fungere. Integrering er viktig i barnehagen hvor andre barn er gode rollemodeller. Integrering er viktigst i ung alder før forskjellene blir for store. Foreldrene trenger muligheten til å velge et akseptabelt tilbud i nærmiljøet og muligheten til å velge forskjellige tilbud etter som barnet vokser. Barn med spesielle behov samlet i grupper i vanlig skole kan gi disse barna en god mestringsfølelse. Foreldrene vil ha valgfrihet til selv å velge det tilbudet som passer best for sitt barn, og en av foreldrene fortalte at hun kommer til å velge et skoletilbud for sin sønn ut fra hvor andre barn han kjenner med Downs syndrom, vil gå, fordi han trenger kamerater. Hun er sikker på at han ikke vil få kamerater på en skole eller i en klasse med bare «vanlige» barn. Ikke minst må skolene ha en verktøykasse de kan bruke, og kompetanse er viktig. Få har den nødvendige kompetansen, og tilbudet blir derfor veldig personavhengig. Hvis ressursene er knappe, blir slitasjen på denne delen av personalet stort. Sykefraværet kan bli høyt, og man kommer inn i en ond sirkel. Det siste poenget som foreldrene nevnte, var at det må være en politisk erkjennelse av at disse elevene og disse barna er svært ressurskrevende, også økonomisk. Kort oppsummert kan man si følgende: 1. Integrering må være hovedgrepet, men ikke for enhver pris. Hensynet til barna må veie tyngst, og foreldrene må ha valgfrihet til å velge det beste tilbudet for sine barn.2. Denne gruppen er så sammensatt at det er behov for differensiering og ulike løsninger.3. Det må finne sted en politisk erkjennelse av at det er ressurskrevende å gi disse barna et godt tilbud.4. Kompetanse må til like mye som penger. Her har f.eks. små kommuner en stor utfordring. Når det gjelder elever med utviklingshemninger eller elever med fysiske funksjonshemninger, er det fristende å si at retten til opplæring i nærskolen er absolutt for foreldrene, dersom de ønsker det. En stor utfordring er imidlertid elever med alvorlige atferdsproblemer. Dessverre er det mye som tyder på at denne typen problemer er økende, samtidig som vi ser eksempler på at denne atferden blir mer voldelig enn tidligere. Mens atferdsproblemer tidligere i betydelig grad var knyttet opp til ungdomsskole og videregående skole, ser vi nå tendenser i retning av at dette problemet sprer seg nedover i alderstrinnene. Det er vanskelig å akseptere at man i en obligatorisk skole ikke kan beskytte elever og lærere mot vold. Det er også vanskelig å kunne akseptere at en eller noen få elever skal kunne ødelegge læringsmiljøet for det store flertallet. Det er derfor nødvendig at kommunene i større grad enn i dag oppretter alternative tilbud for elever med alvorlige atferdsproblemer slik at foreldrene kan ta reelle valg. Atferdsproblemene er altså unntaket fra hovedregelen, og ingen barn med spesielle opplæringsbehov skal tvinges ut av den vanlige skolen hvis foreldrene mener det er best for barna å være der. Men samtidig hadde kanskje dette valget vært lettere hvis det fantes reelle tilbud. Så enkel og så vanskelig er utfordringen, og jeg håper kunnskapsministeren vil ta fatt på den med et åpent sinn.