Det er med en viss oppgitthet at man må konstatere at debatten om kommuneproposisjonen fortsatt blir redusert til en krangel om hvilket parti som er bestemann i klassen når det gjelder å bevilge flest mulig ekstramilliarder til kommunesektoren. Det å konsentrere debatten om kommuneproposisjonen til i hovedsak å bli et økonomisk bevilgningsspørsmål blir etter mitt syn for snevert i forhold til de mange utfordringer som norske kommuner står overfor i framtiden. Man bør derfor bli flinkere til i større grad å fokusere på kommunenes evne til omstilling, fornyelse, modernisering, konkurranseutsetting og sammenslåing. Dette er vel så viktige tema i debatten som antallet overførte milliarder fra staten. Det er beklagelig at den kommunale tjenesteproduksjonen nærmest er stivnet til i en struktur preget av det offentliges monopolstilling, som altså er skjermet fra konkurranse fra privat sektor. De fleste kommuner har fortsatt ikke maktet å tenke noe nytt her. I det å skape et fornuftig konkurranseforhold mellom kommunal tjenesteyting og private aktører når det gjelder produksjon av offentlig finansierte velferdstilbud, er Norge en sinke. Vi vet at de aller fleste produkter vi som forbrukere i dag nyter godt av, har lav pris og høy kvalitet nettopp fordi det er konkurranse i privat sektor om å tilby forbrukerne de beste og billigste produktene. Og så kan man spørre: Hvorfor skal det ikke også være slik i offentlig sektor at forbrukerne kan velge det de mener er best for dem selv? Hvorfor skal forbrukere av offentlig finansierte tjenester bare henvises til en offentlig monopolist, uten noen mulighet til selv å velge hvem de ønsker som leverandør? Det må da være slik at når det gjelder velferdstilbud, må forbrukerne ha valgfrihet for å sikre høy kvalitet og riktige priser på disse. Når det gjelder retten til å kunne velge mellom offentlige eller private omsorgstilbud, offentlige eller private skoler, offentlige eller private sykehjemsplasser, har man i de fleste kommuner liten eller ingen valgfrihet i dag. Dette er en gammelsovjetisk monopolistisk situasjon som burde ha vært forbudt i Norge. Skal vi øke kvaliteten på velferdsytelsene og samtidig tøyle veksten i de offentlige kostnadene, vil det i framtiden ikke være noen som helst vei utenom å åpne opp for en fornuftig grad av konkurranse mellom offentlige og private om å tilby offentlig finansierte velferdsytelser i kommunesektoren. Debatten om kommuneøkonomien har alltid vært et vedvarende politisk stridstema, selv under skiftende regjeringer. Jeg kan ikke huske at kommunene noen gang har uttalt at de har vært annet enn misfornøyde med at de statlige overføringene har vært for små til å utføre de oppgavene kommunene er satt til å løse. Men sannheten er likevel at veksten i kommunal sektor aldri har vært sterkere enn i de siste årene, og aldri noensinne har kommunene hatt flere penger til disposisjon, reelt sett. I fjor lå netto driftsresultat for norske kommuner på 2,4 pst., noe som altså er langt bedre enn på mange år. Dette er et gledelig framskritt, og Fremskrittspartiet er selvsagt fornøyd med at vi også har vært med og bidratt til å gi kommunene en liten ekstrapott med penger. Men så lenge den kommunale tjenesteproduksjonen er i en monopolstilling og ikke er utsatt for den konkurransemessige markedskorreksjonen som motvirker ineffektivitet, tilsier faktisk dette i seg selv at vi må ha stramme budsjettrammer fra statens side som et virkemiddel mot kommunal ineffektivitet. Denne evigvarende politiske striden om kommuneøkonomien taler for at tiden er inne for at vi må innføre et helt nytt og annet finansieringssystem enn dagens rammefinansieringssystem. Dette systemet er utgått på dato. Derfor vil Fremskrittspartiet ha et helt nytt finansieringssystem for de kommunale tjenester som sikrer likeverdige tilbud over hele landet, uansett om man bor i en fattig eller rik kommune. Fremskrittspartiet vil ha et nytt finansieringssystem for de kommunale velferdstilbudene, basert på en statlig stykkprisfinansiering av de grunnleggende kommunale velferdstilbudene, samt at vi vil legge til rette for økt valgfrihet for brukerne av offentlig finansierte tjenester, slik at de kan velge fritt mellom offentlige eller private tjenesteprodusenter. Spørsmålet er ikke om, men når vi må innføre et slikt nytt finansieringssystem, kombinert med valgfrihet og markedsløsninger når det gjelder de kommunale tjenestetilbudene, i tråd med det Fremskrittspartiet har hevdet i alle år.