Senterpartiet takker utenriksministeren for redegjørelsen. Det var en brei redegjørelse, som var innom mange temaer. Jeg vil i lys av tida bare konsentrere meg om noen av dem. Jeg begynner i Sudan. Regjeringa skal definitivt ha honnør for sine bidrag til fredsprosessen i Sudan. Tålmodig og langsiktig arbeid kombinert med klok alliansebygging med enkeltpersoner, med grupper og organisasjoner har vært nøkkelen til Norges konstruktive bidrag. Til tross for at det fortsatt kommer bekymringsfulle meldinger fra Darfur, må vi glede oss over fredsavtalen som ble undertegnet i Nairobi 9. januar, og at det ligger an til at Sikkerhetsrådet snart vil vedta en resolusjon om etablering av en fredsstøttende operasjon i landet. Desto mer skuffende er det at Regjeringa kun legger opp til at Norge skal delta med et militært bidrag på 30 personer. At man i tillegg vurderer et mindre antall politirådgivere til operasjonen, hjelper lite. Stortinget har tidligere vært opptatt av at Norge skulle bidra med noe som var substansielt i forhold til situasjonen i Sudan. Det som det her legges opp til fra norsk side, kan knapt sies å være substansielt. Vi forventer faktisk at det i løpet av dagen blir klarlagt at Norge skal stille med betydelig større innsats. Norge har bidratt på en meget god måte i Sudan. Vi er langt inne i fredsprosessen. Det vil derfor ikke bli forstått, verken i Sudan eller i givermiljøet totalt sett, hvis ikke Norge følger opp gjennomføringen av den avtalen som faktisk er vedtatt. Et bidrag på 30 personell vil etter vår vurdering være pinlig for Norge, som casher inn mye oppmerksomhet på sitt politiske bidrag til prosessen. Regjeringas forslag om at vi kun skal delta med 30 personell i Sudan kan ikke ses på på noen annen måte enn at det er en klar nedprioritering av Afrika og definitivt av FN. Det er meget betegnende at Regjeringa foreslår et nytt bidrag til den amerikanskledede operasjonen «Enduring Freedom» i Afghanistan i samme åndedrag som en avspiser Sudan med 30 personer til en operasjon som totalt sett skal bestå av over 10 000. Det framstår nærmest som et déjà vu det som nå skjer, når vi husker at Regjeringa avslo å stille med personell i Kongo etter en forespørsel fra FNs generalsekretær, samtidig som man besluttet å sende militære styrker til Irak. Norge har for tida en regjering som systematisk nedprioriterer FNs fredsbevarende arbeid. Det er grunn til å spørre om Regjeringa fortsatt mener at FN skal være en hjørnestein i norsk utenrikspolitikk, eller om vi også på dette området har fått en ny uheldig kurs for Norge. Grunnlaget for spørsmålet underbygges ved utenriksministerens – jeg tillater meg å si – viljeløse gjennomgang av Regjeringas syn på reformforslagene til FNs høynivåpanel. Er det virkelig slik at Regjeringa ikke har noen tanker om eller forslag til operasjonalisering av de svært generelle betraktningene som framstilles som Norges holdning i redegjørelsen? Jeg utfordrer virkelig utenriksministeren til å utdype f.eks. hvordan Norge mener at man skal bidra til å styrke FNs innsats for statsbygging, hvordan man skal bidra til å operasjonalisere en styrking av FNs innsats for konfliktløsning. Når man sier at FN skal gripe tidligere inn i konflikter, må vi da vitterlig også kunne forvente at man har noen tanker og planer om hvordan dette skal gjøres. Jeg er forundret over at det ikke nevnes i redegjørelsen. Jeg utfordrer utenriksministeren til å si noe om det, for FN plages konsekvent av festtaler og generaliseringer. FN trenger land som går i spiss, ikke minst nå i forhold til å få på plass den viktige reformprosessen som det er lagt opp til. Men vi har en regjering som tilsynelatende ikke har ambisjoner i forhold til å gå i spiss når det gjelder FN, som ikke har ambisjoner om å bidra til den operasjonaliseringa av de generelle målsettingene som FN nå virkelig trenger. Norge har mulighet til å være en spiss, til å vise vei. Det er trist at Regjeringa velger mulighetene vekk. Når det gjelder nye norske bidrag til Enduring Freedom i Afghanistan, vil vi komme tilbake til en del konkrete spørsmål knyttet til den operasjonen seinere i dag, både når det gjelder oppgaver, engasjementsregler og kommandostrukturer. La meg nå bare understreke det opplagte, nemlig at det internasjonale samfunn har et betydelig ansvar for å få Afghanistan på fote igjen. Det er svært langt fram til vi har en situasjon i Afghanistan som er tilfredsstillende, og vi må bare erkjenne at her er det snakk om en meget langsiktig innsats. Sett fra Senterpartiets side ville det vært langt enklere å støtte et nytt bidrag til funksjonene som Enduring Freedom har, dersom operasjonen hadde vært under NATO-kontroll. Vi har tidligere fått forståelsen av at det lå i løypa at også Enduring Freedom skulle under NATO-kontroll, og jeg vil utfordre utenriksministeren til å si litt mer enn det som ble sagt i redegjørelsen, om hvordan han ser for seg framtida til Enduring Freedom i forhold til NATO. Det ville også vært interessant å få en nærmere utdyping av hvorfor Regjeringa nå prioriterer Enduring Freedom og ikke ISAF. Jeg ser fram til å få en nærmere utdyping av disse tingene. Når det er sagt, er det sjølsagt helt riktig, som lederen av utenrikskomiteen sa, at Enduring Freedom og ISAF er avhengige av hverandre. Og jeg stiller akkurat de samme spørsmålene ved SVs prinsipielle linje i forhold til dette som det lederen i utenrikskomiteen stilte. Det er et faktum at det på bakken i praktisk politikk er slik at ISAF og Enduring Freedom henger i hop. Over til et helt annet punkt, og det gjelder WTO. Handelspolitikken er en viktig del av utenriksministerens portefølje, og det blir ofte liten tid til å diskutere det. Regjeringa har tatt laksekonflikten med EU til WTO. Det er bra. Spørsmålet er bare om det ble gjort for seint. Det er ikke noen tvil om at oppdrettssektoren er viktig for Norge allment, det er viktig for Distrikts-Norge, og det er helt nødvendig at næringa og myndighetene finner løsninger sammen. Vi har endt opp i en uheldig situasjon i forhold til EU på dette punktet. Det skyldes ikke minst at Regjeringa har ført en meget uklok politikk i forhold til oppdrettsnæringa. Og det har ikke manglet på advarsler, verken fra det politiske miljøet eller fra næringa sjøl. Regjeringa har opphevet fôrkvotene, noe som gjør at man da ikke evner å begrense produksjonen, som tidligere forutsatt. Man har lagt ut 50 nye konsesjoner. Dette har ført til en frykt i EU for at markedet vil oversvømmes av norsk laks, og skottene sier rett ut at det var nettopp denne frykten som var grunnlaget for den aksjonen som en nå satte i gang. Dette understreker et viktig poeng, nemlig den sterke og direkte koblinga som det er mellom nasjonal politikk og hvordan dette blir møtt i den internasjonale virkeligheten, og det illustrerer hvor tett det innenrikspolitiske og det utenrikspolitiske er vevd sammen. Jeg hadde forventet at det hadde blitt sagt noe mer om WTO i den redegjørelsen som utenriksministeren hadde for to dager siden. Det foregår viktige forhandlinger i WTO, og jeg vil bare avslutte med å spørre utenriksministeren når Stortinget kan forvente å få en redegjørelse om utviklinga i forhandlingene i WTO.