Representanten Trine Skei Grande konstaterte at vi har to skriftspråk her i landet. Det er i og for seg riktig. Det ene av dem heter samisk. Vi har ikke to norske skriftspråk her i landet. Det er en regelrett misforståelse. Vi har av historiske grunner to forgreninger av ett norsk skriftspråk. Derfor er det urimelig å sammenligne med språkkløyvde land som f.eks. Belgia, hvor den ene halvdel av befolkningen kommuniserer på flamsk og den andre på fransk. Der er problemet at de to ikke forstår hverandre gjensidig uten at de lærer hverandres språk. Situasjonen i Norge i dag er at ikke ett eneste menneske har problem med å forstå det de leser, enten det er skrevet i den ene eller den annen språkform. Vi har en mållovgivning som i sine prinsipper ble utformet på slutten av 1800-tallet, altså ikke bare i forrige årtusen, men mer enn hundre år tilbake i forrige årtusen. Etter mitt skjønn er det på høy tid at vi er villige til å stille de grunnleggende prinsipielle spørsmål: Virker denne mållovgivningen i dag etter hensikten? Kan det tenkes at den kvantitative prosentregningstilnærmingen går på bekostning av de kvalitative sidene ved norsk språk, og at det er den egentlige utfordringen? I dagens Vårt Land skriver biskopen i Agder – biskoper må vel regnes som relativt troverdige personer – at man der har vært nødt til å avvise to meget velkvalifiserte søkere med utenlandsk bakgrunn fordi de ikke oppfyller kravet til, i dette tilfellet, utelukkende å skrive nynorsk, fordi mållovens matematikk fører til at i et bispedømme hvor det er 6,8 pst. av befolkningen som har nynorsk som hovedmål, er bispedømmet pålagt, på grunn av antallet kommuner, av alle ting, utelukkende å kommunisere med folk på nynorsk. Jeg synes biskopens uttrykk er ganske treffende: «lovtrelldom», i mer enn en betydning av ordet. Man må jo regne med at biskoper er til for å betjene mennesker og ikke for å betjene kommuner. Når en mållov kan gi så absurde konsekvenser som i dette tilfellet, tror jeg at alle, ikke minst med tanke på den utgaven av norsk som kvantitativt sett er den som brukes minst, er tjent med å spørre seg om vi ikke i dag bør velge en annen tilnærming. Da er min oppfatning at tiden er inne til å legge et helt annet prinsipp til grunn, nemlig at alle norske borgere skal ha frihet til å velge den av språkformene som de mestrer best. Negativt uttrykt: Ingen arbeidsgiver i dette land burde ha rett til å pålegge sine ansatte å skrive en annen utgave av norsk enn den utgaven de selv foretrekker. Det ville også løse det problem som nynorskfolket nå har aksjonert mot i lang tid, nemlig at de viktigste mediene i dette land, de som redigeres i Akersgata, stort sett pålegger alle sine ansatte å bruke utelukkende bokmål. Hvis man mener at det er viktig kulturpolitisk, må også målfolket være villig til å nærme seg saken prinsipielt, og det prinsipielle spørsmål er om man har rett til å pålegge folk å skrive en annen utgave av norsk enn den de mestrer.