Selskapsretten er i stadig utvikling. Siden aksjeloven og allmennaksjeloven ble vedtatt i 1997 – forholdsvis nye lover med andre ord – er det foretatt flere endringer i disse lovene, og vi må også forvente nye lovprosjekter framover. Noen av de innspill som er kommet i salen i dag, er verdt å lytte til, og man vil ikke utelukke at det vil komme ytterligere endringer i framtiden. Det er likevel en milepæl at vi med Odelstingets behandling i dag fullfører en viktig etterkontroll av aksjelovene. På bakgrunn av innspill fra brukerne har vi fått lokalisert problemområder i de to lovene, og de lovvedtak som foreslås i komiteinnstillingen, vil innebære praktisk viktige forbedringer. Av andre lovendringer som foreslås, vil jeg særlig framheve forslaget om nye saksbehandlingsregler for lederlønnsfastsettelsen i allmennaksjeselskaper – altså selskaper også utover de børsnoterte. Både komiteinnstillingen og mediedebatten i den siste tiden har vist at det er bred støtte til dette forslaget, og det er viktig og gledelig. De nye reglene vil gi eierne et redskap til å hindre at det utvikler seg grådighetskulturer der ledelsen gis lønnsordninger som folk flest oppfatter som helt urimelige, og som heller ikke tjener selskapenes interesser, og – jeg vil tilføye – som i mange tilfeller heller ikke reflekterer innsatsen i de respektive selskaper. Lovforslaget dreier seg likevel ikke først og fremst om å stanse urimelige opsjoner og andre liknende ordninger. Et hovedformål med lovforslaget er å sørge for større aksjonærinnflytelse – som representanten Dørum bl.a. var inne på – og bedre innsyn i prosessene rundt lederlønnsfastsettelsen. På den måten kan man oppnå mer langsiktige og prinsipielle vurderinger av lederlønnspolitikken i selskapene. Et annet viktig formål er økt åpenhet i samfunnet om lederlønningene, ikke bare for å skape debatt om uheldige ordninger, men også for å skape økt innsikt i hva som er gode ordninger. Hva slags lønn og godtgjørelsesordninger lederne bør ha, må det være opp til aksjeeierne og styrene å vurdere. Det kan jo ikke reguleres i loven. Utviklingen av «beste praksis»-prinsipper – som i Norsk anbefaling for eierstyring og selskapsledelse – har en klar nytteverdi, men etter mitt syn kan de ikke erstatte lovgivning på dette punktet. Lovforslaget Odelstinget har til behandling i dag, går betydelig lenger enn anbefalingene i Norsk anbefaling for eierstyring og selskapsledelse. Jeg vil særlig nevne det forhold at generalforsamlingen etter lovforslaget må godkjenne retningslinjene for opsjoner og liknende ordninger, at det innføres en plikt for styret til å redegjøre hvert år for lederlønnspolitikken som har vært ført, og for virkningene av alle former for tilleggsytelser som har vært avtalt, og at denne redegjørelsen skal være offentlig. En annen viktig sak er kjønnsrepresentasjon i styrer. Det er god næringspolitikk å sørge for at eierne henter fram de meste kompetente personene fra begge kjønn, ikke bare fra det ene. Debatten om kjønn eller kompetanse som har versert i replikkordskifter tidligere i dag, blir jo på mange måter en avsporing. Vi vet alle at det som er utfordringen, er først og fremst at det fins mye kompetanse hos begge kjønn, og det er et problem at man ikke utnytter den kompetansen som fins hos kvinner. Dette forslaget vil etter mitt skjønn nettopp bidra til at man får løftet kompetansen som disse selskapene, og for så vidt også forretningsverdenen, trenger, og som forretningsverdenen vil dra nytte av. Det vil ikke skape noe grunnlag for at selskaper som måtte finne seg i å underlegge seg slike ordninger, ikke blir her i landet og ser at det faktisk er en farbar vei. Jeg mener at politikken i Norge – etter at vi har fått stadig sterkere kvinnelige innslag – nettopp er blitt styrket. Det samme vil skje i forretningsverdenen. Dette øker kompetansenivået og mangfoldet, og begge deler er viktig for gode resultater. I 2002 var kvinneandelen i styrene i allmennaksjeselskapene 5,4 pst. Den 1. juli i år var andelen 21,4 pst. Andelen i de 100 største selskapene er på 30 pst. Det er ingen tvil om at årsaken til økningen er den nye loven og debatten rundt den nye loven. Slik jeg ser det, tar Fremskrittspartiet i innstillingen til orde for et tilbakeskritt på dette punktet, ved at man vil oppheve hele loven. Fremskrittspartiet viser bl.a. til NHOs uttalelser i 2003 – før loven ble vedtatt – om at man fryktet at slike regler kunne virke negativt på aksjemarkedene og innebære en vesentlig ulempe for norske bedrifter. Nå i 2006, tre år senere, kan vi trygt slå fast at disse bekymringene åpenbart ikke har slått til. Saken har også fått betydelig positiv oppmerksomhet fra utlandet. Mange ser det samme som et bredt flertall i Stortinget så i 2003, nemlig at styrevalgene fortsatt er preget av tradisjoner og holdninger der menn kvoterer menn og ikke finner fram til de dyktigste fra begge kjønn. Det er slike mekanismer vi vil til livs.