Utenriksministeren tok i sin redegjørelse for Stortinget utgangspunkt i 100-årsmarkeringen, og det er det naturlig å gjøre i 2005 i en utenrikspolitisk redegjørelse, så meget mer som begivenhetene i 1905 eksplisitt hadde med norsk utenrikspolitikk og en selvstendig norsk utenrikspolitikk å gjøre. Derfor kan det også være nyttig å koste på seg et aldri så lite tilbakeblikk på denne 100-årsperioden, for det kan være ganske mye å lære av den, med tanke på de utfordringene vi står foran. Den 23. mai 1905 uttalte representanten Brandt fra Akershus i Lagtingets debatt om de begivenheter man var midt oppe i, følgende: «Thi skal fredssagen vinde sin endelige seier, saa maa folkene lære sig til at se på hverandre med ganske andre øine end nu. Det maa gaa op for menneskene, at de ikke alene er borgere i den enkelte stat; men at de ogsaa er medlemmer af det store internationale civiliserede menneskesamfund» … «Staterne staar der endnu med sine snævre politiske grænser; men de vil ogsaa snart falde, og folkene kommer til at slutte sig sammen i større og større grupper» …«og det er ikke længere en utænkelig tanke, at alle Europas stater kan komme til at slutte sig sammen til et stort statsforbund i lighed med de nordamerikanske fristater.» Dette kommenterte statsminister Christian Michelsen i samme debatt på følgende måte: «Men den første betingelse for, at vi med fuld virkning skal kunne yde vort bidrag til realisationen af den store fremtids drøm om en ny tid, da krig er en umulighed mellem «Europas forenede stater», maa være, at vi først og fremst er blevet et frit folk og herre i vort eget hus.» … «Naar den dag kommer, da Norge har gjennemført sin fulde suverænitet, da tror jeg, at den ærede repræsentant ikke forgjæves skal stille appel til Norges nationalforsamling om at være med i første række, naar det gjælder at støtte denne bevægelse. For saavidt er vort nu paagaaende selvstændighedsarbeide en forudsætning for og et led i det store arbeide, som hr. Brandt saa varmt anbefaler.» Disse fremtidsvyer var dristige, og 100 år etter har vi vel fremdeles problemer med helt å fastholde ambisjonsnivået på vegne av kongeriket Norge. Det som har skjedd i løpet av de 100 år, er at vi i den første delen av forrige århundre satset alt på ett kort i norsk utenrikspolitikk, nemlig nøytralitetslinjen. Og vi var grunnleggende overbevist om at det var den beste måten å ivareta vårt eget sikkerhetsbehov på, og kanskje spøkte der i bakgrunnen noe av den tankegang som Ibsen på typisk norsk manér har nedfelt i «En folkefiende», med sitatet: «Den sterkeste mann i verden, det er han som står mest alene.» Nøytralitetslinjen ble bokstavelig talt torpedert, ja både bokstavelig og i overført betydning, begynnende under den første verdenskrig, med det som da rammet den norske handelsflåte, men for alvor i 1940. Og fra da av har den norske resept vært den militære alliansepolitikk. Vi sluttet oss til NATO fra begynnelsen av, og all norsk tenkning har etter den tid, altså fra slutten av 1940-tallet, vært bundet opp til forestillingen om de to supermaktene, som utgjorde polene i det globale system, Sovjetsamveldet og USA. Denne resept var et adekvat svar, men jeg deler fullt ut utenrikskomiteens leders syn på det som har skjedd i løpet av de siste 15 år. Men det er egentlig først nu i 2005 at det som skjedde ved inngangen til 1990-tallet, manifesteres på en helt dramatisk synlig måte i vår egen verdensdel, Europa. De uttalelsene den tyske forbundskansler lot falle – jeg hadde nær sagt – i det tyngst mulige forum, nemlig den store internasjonale sikkerhetskonferanse som fant sted i forrige uke, er et helt umisforståelig budskap om at Tyskland i dag har en virkelighetsoppfatning som er tilbake der hvor Tyskland tradisjonelt har hatt sin egen virkelighetsoppfatning, nemlig at Tyskland er en sentraleuropeisk stat som er like opptatt av å tenke på sine forhold i retning den østlige del av Europa og helt til Moskva, som man er av å orientere seg over Atlanterhavet og opprettholde nære forbindelser med den amerikanske regjering. Samtidig vet vi jo at når det gjelder det bilaterale stat til stat-forhold, er Norge mer avhengig av sitt forhold til Tyskland enn noe annet europeisk land. Det gjelder økonomisk og handelsmessig – det vet vi alle – men det gjelder også hver gang Norge har egne, vitale interesser å ivareta, f.eks. innad i Den europeiske union. Hver eneste gang Norge har hatt behov for å fremme sine synspunkter, har Tyskland vært den viktigste støttespiller for Norge. Vi er nødt til å forholde oss til at både verden og vår egen verdensdel har gjennomgått en ganske dramatisk endring i løpet av de siste 15 år. Det innebærer at det norske NATO-medlemskap, sett fra norsk synspunkt, selvfølgelig fremdeles er viktig, og det er fremdeles det svaret vi har på spørsmålet om hvordan vi ivaretar vår egen nasjonale sikkerhet. Men vi må se i øynene at det svaret blir mer og mer utilstrekkelig. Det er fremdeles et gyldig svar, men det har en meget begrenset gyldighet, simpelthen fordi færre og færre grunnleggende beslutninger treffes i NATOs organer. De aller fleste beslutninger som har konsekvenser også for vårt NATO-medlemskap, treffes andre steder, og beslutningene er lagt ferdig før Norge får anledning til i det hele tatt å gi uttrykk for sitt syn når saken behandles i NATOs formelle organer. Det innebærer at vi står overfor en formidabel utfordring når det gjelder å tenke på vår egen sikkerhetssituasjon på ny. Og la meg legge til for at dette ikke skal bli oppfattet som om vi i anledning 100-årsmarkeringen bare er opptatt av oss selv og våre egne sikkerhetsbehov: For meg å se til er det ingen motsetning mellom det at vi tenker våre egne sikkerhetsbehov igjennom og har oppdaterte, fremtidsrettede, adekvate svar, og det at vi har en forpliktelse til å delta i løsninger av regionale konflikter i vår egen verdensdel og i hele verdenssamfunnet. Det er i dagens verden to sider av samme sak. Det er ikke et enten – eller, det er et både – og. Jeg er overbevist om at hvis vi finner det adekvate svar på vår egen plassering i dette bildet og ivaretakelsen av våre egne sikkerhetsbehov, finner vi også de adekvate svar på hva som er Norges mulige innsats i det internasjonale samfunn. Utenriksministeren la stor vekt i sin redegjørelse på det som skjer i FN når det gjelder å reformere og oppdatere FN-systemet, og det er det all mulig grunn til. Det er fundamentalt viktig at ikke minst Sikkerhetsrådet blir satt i stand til å løse sin oppgave i verdenssamfunnet på en bedre, en mer effektiv og ikke minst en raskere måte enn tilfellet er i dag. Vi kan ikke vente på en endelig reform av sammensetningen av Sikkerhetsrådet, men vi må se i øynene at også på dette punkt konvergerer linjene. For hvis FN og FNs sikkerhetsråd skal være i stand til å løse sin oppgave, er det grunnleggende i FNs interesse både at NATO har den tilstrekkelige kapasitet og organisering til å løse militære oppgaver på vegne av FN, og – det er ikke minst viktig – at Den europeiske union lykkes i å skape en situasjon for Den europeiske union som gjør at den også i økende grad kan påta seg denne forpliktelsen på vegne av FN. Derfor ser jeg på den debatten vi hadde i Stortinget like før jul om norsk deltakelse i en felles innsatsstyrke med Sverige og Finland, som kanskje det aller mest fremtidsrettede vi har vært med på av utenrikspolitiske debatter det siste året.