Jeg er glad for at vi har fått til behandling denne rapporten fra Riksrevisjonen om fiskeriene. Den legges jo fram av en tidligere fiskeriminister som leder for Riksrevisjonen, og da går jeg ut fra at den er kvalitetssikret nok. Når man driver strukturering eller strukturrasjonalisering, så gjør man det med ett for øye: Man ønsker økt lønnsomhet i næringen eller bedriften. Denne realiteten er også bakgrunnen for struktureringen i fiskerinæringen. Men i fiskerinæringen skal man også ta et annet hensyn, et politisk hensyn. Man skal bruke fiskerinæringen til å skape en lønnsom og bærekraftig næring som gir grunnlag for bosetting, sysselsetting og utvikling langs kysten. Stortinget har understreket at fiskerinæringen er viktig i mange samfunn langs kysten, og at dette må ligge til grunn når virkemidlene utformes. Min påstand er at Stortingets målsetting er oversett i den struktureringen som foregår i næringen. Det er gått så langt at man langs kysten kaller Bondevik-regjeringen og dens støttespillere for «ressurspirater». Det foregår en gigantisk privatisering av det norske folks eiendom. Vi i Stortinget kan ikke tillate dette. Vi kan ikke tillate at man overfører samfunnets eiendom gratis til staten, for så å tildele den til stadig færre aktører som blir både millionærer og milliardærer. Kystpartiet vil ikke tillate dette! Fiskeriminister Svein Ludvigsen har vakt sterke reaksjoner ved å hevde at han ikke har privatisert fiskeressursene, og heller ikke har gjort kvotene evigvarende for stadig færre og større fiskebåteiere. De fleste andre i næringen, deriblant jeg, oppfatter det litt annerledes. Både forskere, fiskere, forvaltere og økonomer mener at fiskeriministeren og resten av Bondevik-regjeringen har privatisert fiskeriallmenningen, som alltid i tidligere tider har vært folks eiendom. Førstehåndsverdien av fangstene som blir tatt, er på ca. 10 milliarder kr i året. Det er enorme verdier vi snakker om. Det er enorme verdier som ifølge Stortinget skal forvaltes på en slik måte at det skaper aktivitet, inntekter og bosetting langs kysten. Vil den struktureringen som nå foregår, skape bosetting og aktivitet langs kysten i Nordland, i kystområdene i Troms og langs Finnmarkskysten? Nei, etter min mening vil den ikke det. Og jeg vil begrunne det med tall. Ifølge Riksrevisjonens rapport er fiskerne gjennom enhetskvoteordningen og fartøykvoteordningen som ble innført for å redusere kapasiteten, invitert til å betale for retten til å fiske. Disse investeringene kommer på toppen av investeringer i fartøy og redskap. Den totale gjelden i den norske fiskeflåten har økt fra 9 milliarder kr i 1986 til 16 milliarder kr i 2002, mens samlet fangstverdi har økt med 5 pst. Det er viktig for meg å påpeke at hele forandringen i flåtestrukturen er gjort for å øke lønnsomheten og for å øke inntektene til fiskerne. I dag, med den lave renten, kan man si at det har skjedd. Men renten vil ikke holde seg på et lavt nivå i en årrekke. Hva vil da skje? Det er ikke riktig å hevde at bosettingen og arbeidsplassene langs kysten er styrket av denne politikken. Langt ifra! Industrien som ligger ved kysten av Barentshavet - dette enorme matfatet i nord - ligger med brukket rygg. Jeg kan nevne Vardø. Jeg kan nevne Gamvik og Hasvik. At Vardø de siste 15 år har mistet 540 arbeidsplasser, utgjør i forhold det samme som om Oslo hadde tapt 90 000 arbeidsplasser. Vi kan ikke, det norske folk vil ikke, akseptere at Finnmark ikke lenger kan være et fylke med mange trygge og gode fiskeribaserte arbeidsplasser. Det vil være en skamplett for Norge internasjonalt sett hvis disse samfunnene forsvinner! Riksrevisjonen viser til at det har skjedd en forskyvning i retning av større fiskefartøyer, både innen havfiskeflåten og innen kystflåten. Flertallet i kontroll- og konstitusjonskomiteen, som består av Arbeiderpartiet og SV, mener at denne forandringen kan føre til konsentrasjon av fiskerettigheter i enkelte distrikt. Flertallet legger til grunn at Regjeringen gjennom ulike reguleringer og begrensninger skal ivareta distriktsmessige målsettinger fastsatt av Stortinget. Som sagt: Disse målsettingene blir ikke ivaretatt med dagens politikk. I dag blir det ført en politikk som vil føre til en forsering av avfolkningen av kysten i Finnmark! Representanten Ivar Kristiansen sier at overkapasitet kan føre til overbeskatning. Det er helt feil. Overkapasitet i fiskeflåten kan ikke føre til overbeskatning. Man beskatter etter en totalkvote som fastsettes i forhandlinger. Overkapasiteten blir lønnsomheten for den enkelte fisker. Det har ingenting med overbeskatning å gjøre. Så sier han videre at Stortinget ikke har engasjert seg i fiskeripolitikken. Det kan jeg si meg enig i. Men vi har vært flinke til å gi fullmakter til Regjeringen og til de departementer som behandler dette. Professor Rögnvaldur Hannesson ved Norges Handelshøyskole er ideologen bak Høyres og Bondevik-regjeringens privatiseringspolitikk. Han gir i Bergens Tidende Ludvigsen sin fulle støtte for forslaget om at eierne av den havgående fiskeflåten skal få samle seg større kvoter ved å kjøpe fra andre og eie de ekstra kvotene til evig tid. Han sier det er flott at Ludvigsen vil lovfeste dette allerede i vår. Så er spørsmålet: Hvem er det som eier fisken? Er det det norske folk, eller er den privatisert? Er det private som eier fisken, eller er det vi? I innlegg i aviser hevder fiskeriminister Ludvigsen at fordelingen mellom kystfiskeflåten og havfiskeflåten skal ligge fast. Fordelingen har i flere år vært at ca. 70 pst. av kvoteandelene i torskefiskeriene har gått til kystflåten og ca. 30 pst. til havfiskeflåten. Riksrevisjonen konkluderer med at havfiskeflåten i perioden 1990-2002 utgjorde 2-3 pst. av den norske fiskeflåten. Havfiskeflåten tok opp i underkant av 80 pst. av landets samlede fangst, mens kystflåten tok opp vel 20 pst. Totalfangsten økte med 72 pst. i samme periode. Riksrevisjonen slår også fast at undersøkelsen viser at kapasiteten har økt til tross for at det har skjedd strukturforandringer. Selv om det er innført kvoter som begrenser fangsten, har fartøyeierne likevel valgt å bygge ut fangstkapasiteten. Riksrevisjonen påpeker at virkemidlene for å redusere antall fartøyer og begrense fartøyutbyggingen enten ikke har vært tilstrekkelig eller har vært praktisert på en slik måte at målet om redusert kapasitet ikke er oppnådd. Havfiskeflåtens årlige totale fangstmengde på 80 pst. av landets fiskeressurser har selvsagt sammenheng med at de pelagiske fiskeriene utgjør enorme verdier i norsk fiskerinæring. Professor Rögnvaldur Hannesson ved Norges Handelshøyskole var ideologen bak struktureringen av den islandske fiskeflåten. Jeg kjenner en stor islandsk fiskebåtreder som er medeier i et større fiskebåtrederi. Han forbanner den utviklingen som han selv måtte bestemme seg for å være med på, hvis han fortsatt skulle være i de islandske fiskeriene. Kvotene er dyre. Små fiskerisamfunn er forsvunnet. Samfunnsansvaret i de islandske fiskeriene er borte. Næringen er blitt en gjennomført kapitalistisk næring. Jeg vil påpeke at Riksrevisjonens rapport påpeker at vi ikke skal ha en slik utvikling i Norge. Jeg vil be om at vi folkevalgte tar innover oss dette alvorlige budskapet. Jeg har allerede bedt om at det blir nedsatt et utvalg som skal gå igjennom dagens fiskeripolitikk. Det kommer en melding til høsten. La oss være kritiske til hva vi har tillatt. Vi har sjansen til å rette det opp igjen. Ingolfur Arnarson heter en islandsk forsker som er ansatt ved Økonomisk institutt ved Universitetet på Island. Han sier: Jeg er ingen motstander av omsettelige kvoter i fiskeriene, men forutsetningen for å innføre det islandske kvotesystemet var å øke lønnsomheten i fiskeriene. Har vi hørt det før? De fleste forskningsrapporter tyder på at det ikke har skjedd. Lønnsomheten under det nye kvotesystemet er ikke bedre enn under det gamle kappfiskesystemet, sier Arnarson. Hva har de så fått ut av den omfattende struktureringen på Island, som hadde samme start som den vi nå har i Norge? I hele den perioden, dvs. de siste 20 år, har det vært politisk uro omkring kvotepolitikken. Fra et økonomisk ståsted synes hele kvotesystemet å være en flopp, i tillegg til at de fleste synes det er urettferdig, sier Arnarson. Det sier jeg også!