Det er mye rart man skal høre før ørene svikter. Det kan vel hende at Åslaug Hagas etterlysning av levende utenrikspolitisk debatt kan henge sammen med at hun ikke fant leilighet til å være til stede i den debatten vi hadde under sak nr. 1 i dag, og enda mindre fant leilighet til å delta i den. Da er det litt sært å etterlyse utenrikspolitisk debatt. Den kløften som åpenbarte seg i debatten om norsk deltakelse i EUs innsatsstyrker tidligere i dag, er enda dypere når det gjelder den saken vi her behandler. Representanten Rise gav uttrykk for undring over at det forekommer kollbøtter fra SVs side, men jeg må jo si at den merknaden som SV har skrevet inn i komiteinnstillingen, er en eneste sammenhengende serie av kollbøtter. Vi er jo vant til at SV motsier andre i utenrikspolitikken, fordi de har en helt spesiell virkelighetsoppfatning, som ikke deles av andre partier i denne sal. Men at de også motsier seg selv så iøynefallende og dramatisk som i denne innstilling, det er forbløffende. På den ene siden slår man fast at SVs standpunkt er at NATO-alliansen burde ha vært nedlagt i samme øyeblikk som Warszawapakt-alliansen ble nedlagt. I neste øyeblikk kritiserer man USA fordi USA velger å improvisere samarbeid med andre land i stedet for å holde seg til NATO-alliansen, som altså burde ha vært nedlagt. Hadde man fulgt SVs standpunkt, som for øvrig er sammenfallende med Krusjtsjovs standpunkt i sin tid når det gjelder å nedlegge NATO-alliansen, ja så hadde jo verken USA eller noen annen i dagens verden hatt noen annen opsjon enn koalisjoner av de villige. Hvis jeg har forstått det riktig, er det også koalisjoner av de villige SV antyder som Norges resept, og på dette punkt forbausende nok med støtte fra Senterpartiet i en underlig fellesmerknad. Norge bør også til enhver tid føre en uavhengig linje, dvs. slå seg sammen med dem man i øyeblikket er enig med, og glemme forpliktende og varige allianser. Men hvordan kan det være kritikkverdig når USA gjør det, mens det derimot er forbilledlig dersom Norge gjør akkurat det samme, nemlig å demonstrere at man ikke er interessert i varige og stabile allianseforhold? Og hvordan kan det være et bidrag til en mer stabil verden, det være seg i vår egen verdensdel eller i andre verdensdeler, at land skal begynne å opptre på den måten? Så sier Sosialistisk Venstreparti videre at de er tilhengere av NATOs partnerskapssamarbeid med andre land. Og i neste setning sier de at det er de allikevel ikke, for det samarbeidet burde foregå helt andre steder, og ikke i forhold til NATO. På godt folkelig norsk er jo dette utsagn som ikke henger på greip, for det ene utsagnet slår det andre i hjel. Til sist sier man at ønsket om økt partnerskap med nordiske naboland er velkomment. Det er vel derfor SV har argumentert intenst for at det ønsket som den svenske og den finske regjering har rettet til den norske, burde vi ha sagt nei til. Det er en litt spesiell måte å ønske initiativ velkommen på. Man må vel kunne konstatere etter dagens to debatter, den vi hadde i sak nr. 1, og den vi har i denne saken, at SV mentalt fremdeles lever et sted på 1960-tallet når det gjelder sikkerhets- og utenrikspolitikk, med noen sporadiske visitter i dette årtusen – før man drar tilbake igjen. Men la meg få lov til å bore lite grann mer i det som utenriksministeren med rette pekte på som bemerkelsesverdig, nemlig den mindretallsuttalelsen som Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti er felles om. For der leser man følgende: «Komiteens medlemmer fra Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet mener at det er et blindspor for Norge å knytte seg nærmere til dette samarbeidet.» – Altså samarbeidet mellom NATO og EU – «Det er ikke ønskelig å stille styrker eller materiell til disposisjon for en union vi ikke er medlem av. Disse medlemmer mener at framveksten av en europeisk sikkerhetsblokk i tillegg til NATO viser behovet for utenrikspolitiske aktører med en mer uavhengig linje.» Ut fra sammenhengen må jo «uavhengig» i dette avsnitt bety uavhengig av så vel NATO som av EU. Fordi NATO og EU har gått sammen hele veien i EUs utarbeidelse av et felles europeisk sikkerhetskonsept, har dette fra EUs side skjedd i avtalefestet samarbeid med NATO. Og da må det vitterlig være relevant å spørre, som utenriksministeren gjorde: Hva er det for et alternativ som skjuler seg under denne retorikken om uavhengighet? Hvem er det Norge skal knytte seg til dersom disse to partiene får anledning til å styre norsk utenrikspolitikk i neste fireårsperiode?