Fremskrittspartiet støtter alle forslag som er framlagt i proposisjonen, med unntak av kap. 634 post 21. Men først vil jeg bemerke at både under årets debatt og under fjorårets debatt om ventelønn og dagpenger raljerte regjeringspartiene med Fremskrittspartiets budsjettforslag. Ja, det var ikke måte på hvor uansvarlige disse forslagene var, og de ville ramme dagpengemottakerne. Jeg går ut fra at regjeringspartiene basert på de uttalelsene de kom med om Fremskrittspartiets budsjett, vil stemme mot reduksjonen i ventelønn og ikke minst mot den kraftige reduksjonen i dagpenger på 1,4 milliarder kr. Denne reduksjonen bringer dagpengebevilgningen ned på det nivået som Fremskrittspartiet foreslo for budsjettet for 2006, og som regjeringspartiene kalte for usolidarisk og det som verre er. Den egentlige grunnen til at jeg tok ordet i denne saken, er kap. 634 med underliggende poster. Der sies det klart fra om at vi ikke har nådd de mål vi hadde satt oss om å få flere med et handikap ut i arbeid, noe som også Regjeringen er misfornøyd med. 1 200 færre enn planlagt fikk plass. Og ikke nok med det, svikten med hensyn til å få flere uføretrygdede ut i arbeid, er betydelig, noe som også Regjeringen beklager. Det er derfor behov for å gjøre noe med dette. Fremskrittspartiet foreslår derfor at det settes i gang en informasjonskampanje, hvor både FFO og Norges Handikapforbund dras aktivt med. For Fremskrittspartiet er det særdeles viktig at de som har et eller annet handikap, får tilrettelegging på arbeidsplassen slik at de får seg ordinært arbeid. Med en kampanje hvor organisasjonene som vet hvor skoen trykker, står med ledelsesansvaret, vil en på en langt mer effektiv måte kunne informere arbeidsgivere om hva som skal til, og hvilke ordninger staten er med på å finansiere. Det samme gjelder de dårlige resultatene som det vises til i proposisjonen når det gjelder at ikke flere uføre kommer tilbake i arbeid, helt eller delvis. Også her må organisasjonene inn. Men det bør også i langt større grad stilles krav til at en prøver ut om en er i stand til å gå tilbake til arbeidslivet, og i hvilken grad. La det være klart at ikke alle kan eller bør ut i arbeid. Men hvis en i større grad klarte å utnytte ressursene som ligger i arbeidskraften hos den delen som mottar uføretrygd, og som kan delta i arbeidslivet, ville en kunne ha gitt dem som ikke har noen mulighet til å delta i arbeidslivet, et bedre liv gjennom et godt løft. I bladet «Velferd», utgave 8, 2006, er det en artikkel om hvor god staten selv er til å ansette funksjonshemmede. Det er dyster lesing. To stykker har de klart å ansette – to stykker – og en av dem i «vårt» departement. Det er både beklagelig og bedrøvelig at Regjeringen ikke klarer bedre enn dette. Det som blir tragikomisk i dette, er at den rød-grønne regjeringen, som stiller alle slags krav til privat næringsliv gjennom lover og forskrifter, selv er den dårligste i klassen. Vi har en komiteleder, som jeg tror har et oppriktig ønske om å hjelpe dem som har en funksjonshemning, som er en av de ivrigste til å stille krav til privat næringsliv og privatpersoner om inkludering. Jeg regner med at komitelederen kommer opp her og kritiserer Regjeringen for det slette arbeidet de har gjort på dette feltet. Dette viser bare at staten ikke er den beste til å gjennomføre slike tiltak. Ofte ligger privat næringsliv milevis foran staten. Samlet sett viser dette det enorme behovet det er for å gjennomføre de kampanjene som vi har foreslått. Jeg vil for ordens skyld gjøre oppmerksom på at posten hvor dette er foreslått, har undertittelen «kan overføres». Det betyr at kampanjen kan videreføres til pengene er brukt opp i 2007. Jeg tar opp Fremskrittspartiets forslag.