Statsråden snakket om «satsing på bred front» og nevnte at størstedelen av klimatiltakene skal gjøres nasjonalt, ergo vil hun tilsidesette de mekanismene som ligger i Kyoto-protokollen, og som var meningen skulle føre til at utslippsreduksjoner ble gjort der de var billigst, og ikke nødvendigvis innenfor nasjonale grenser. Så nevnes Kårstø-prosjektet spesielt, med 720 mill. kr, men det nevnes ingenting om hva slags virkninger en forventer, hva slags teknologi en forventer skal komme ut av det, og hva slags kost–nytte-effekt det vil ha. Samtidig som statsråden skryter av miljøsatsingen, ser vi at den reelle konsekvensen av politikken til Regjeringen er at det blir brukt 2 milliarder kr på å kjøpe mobile gasskraftverk. Før skulle en leie dem, fordi en trodde det var en kortvarig sekvens. Nå når en kjøper, må det jo være fordi en tror en skal ha bruk for dem veldig lenge. Det er kostnadene ved ikke å gjøre noe, slik som statsråd Bjørnøy var inne på. En kan få mange gode energi- og miljøprosjekter for 2 milliarder kr. Men spørsmålet er: Tror statsråden faktisk at klimaeffekten blir bedre hvis man bruker 720 mill. kr på Kårstø-prosjektet i Norge enn hvis man bruker pengene på internasjonale klimatiltak?