Jeg skal ikke utrope meg til fiskeripolitisk ekspert, men: Målene for norsk fiskeri- og havbrukspolitikk er ambisiøse. I tillegg til en lønnsom og bærekraftig utnyttelse av ressursene er det bred politisk enighet om at fiskeripolitikken skal bidra til å sikre arbeidsplasser og bosettinger langs kysten. Arbeiderpartiet er opptatt av at vi forvalter fiskeressursene med sikte på høyest mulig langsiktig ressursuttak innenfor bærekraftige rammer og et mest mulig stabilt uttak fra år til år. Arbeiderpartiet vil opprettholde en differensiert flåte, og går imot at havets ressurser skal privatiseres. Uten at dette er anledningen for den store og brede debatten om fiskeripolitikken, som jeg tror det vil være riktig at næringskomiteen forbereder i sin fulle bredde, har jeg allikevel veldig lyst til å sitere fra gårsdagens Dagbladet. Lederen der hadde som tittel «På feil kurs» og kommenterer Bondevik-regjeringens ønske om å gi evigvarende fiskekvoter til et eksklusivt utvalg av norske fiskere. Dagbladet skriver: «Presangen fra staten til en liten norsk fiskerielite har en verdi på flere titalls milliarder kroner, omregnet i fangstverdi. Og kvotene kan omsettes. Fiskeriministeren tilbakeviser at han gjør nasjonale fiskekvoter til privat eiendom. På samme måte er Ludvigsen den siste i dette landet som benekter at fiskekvoter, retten til å fiske, kan kjøpes og selges. Ham om det. Vi konstaterer at også i fiskeripolitikken bidrar Bondevik & Co. til å gjøre de rike enda rikere.» Så langt Dagbladet. Dette regner jeg med blir et tema i næringskomiteen for en videre oppfølging. Vi behandler jo nå rapporten fra Riksrevisjonen. Som saksordføreren redegjorde for, har Riksrevisjonens undersøkelse tatt utgangspunkt i problemstillinger rundt forvaltningen av fiskeressursene i forhold til målet om å sikre bærekraftige fiskebestander, lønnsomhet og geografisk fordeling av fiskeflåten, myndighetenes kontrollvirksomhet og oppfølging av økonomireglementets forutsetninger om mål og resultatkrav. Jeg synes det er positivt når Riksrevisjonens undersøkelse slår fast at den norske forvaltningen i stor grad har fulgt opp FN-konvensjonens bestemmelser om å utvikle og delta i internasjonale forvaltningsregimer. Når det gjelder spørsmål rundt kapasitetsreduksjon og ressursfordeling, står man overfor veldig vanskelige valg. Det har lenge vært et uttalt mål å redusere kapasiteten i fiskeflåten, mens undersøkelsen fra Riksrevisjonen viser at kapasiteten tvert imot har økt, som også saksordføreren var inne på. Dette bør føre til en systematisk gjennomgang av hvorledes de tiltakene som er iverksatt for å redusere flåten, har virket, kombinert med analyser og forskrifter og reguleringer. Når det gjelder strukturen på fiskeflåten, synes den relative fordelingen mellom havfiskeflåten og kystflåten å ha holdt seg stabil, men slik at fartøyene i begge grupper er blitt større. Det er derfor viktig at Regjeringen følger nøye med og sørger for å følge opp de distriktspolitiske målsettinger som Stortinget har fastsatt. Jeg skal ikke nå gå inn på alle de temaene som er kommentert i våre merknader til saken, men bare vise til disse. Når det gjelder etatsstyringen, finner jeg grunn til å understreke betydningen av at arbeidet med å utarbeide klare resultatindikatorer prioriteres, slik at det blir mulig å vurdere om virksomheten når de mål man kan forvente.