Budsjettet vårt er gigantisk, nesten uforståelig stort for noen hver av oss. Det inneholder enormt mye og dekker mange behov og ønsker rundt om i hele landet. Det vi bestemmer her, legger forholdene til rette ikke minst i fylker og kommuner, slik at de igjen kan produsere velferdsgoder for sine innbyggere. Dette er velstand for oss som bor her i landet, og blir av de fleste av oss sett på som en selvfølge. Generelt sett er vi utrolig heldige. Jeg er fullstendig klar over at velstanden ikke er likt fordelt i Norge, og vi må aldri glemme det. Vi må stadig jobbe intenst for at de som ikke har det så bra i Norge, kan få det bedre. Men hvis vi løfter blikket bort fra vår egen navle, får vi fort øye på at vi sitter på den grønne grein, og vi må innse at vi må dele på vår enorme velstand. Det handler om nestekjærlighet. Hvis vi ser utover verden, møter våre blikk mennesker som lider. Noen lider med bakgrunn i konflikter og krig, andre lider med bakgrunn i katastrofer, mens andre igjen lider som følge av tørke og derav sult. Og sist, men ikke minst er det noen som lider på grunn av en kombinasjon av alt dette. Bare i Afrika finner vi katastrofer og konflikter som bør ha vår oppmerksomhet, ikke minst i Darfur i Sudan. Her skriker hundretusener av barn, kvinner og menn etter hjelp. Styresmaktene i Khartoum vil ikke ta imot hjelp fra FN, og mens denne diskusjonen pågår, dør mennesker. Jeg var tidligere i høst i New York, som delegat til FN. På Manhattan, der FN-bygningen ligger, bor det 8 millioner mennesker. I en slik sammenheng blir Norge et lite land. Men når en møter representanter fra de forskjellige programmene i FN, det være seg UNDP, UNFPA eller UNICEF, for å nevne noen, ja da er Norge en kjempestor nasjon, en nasjon som tydelig, konkret og med klare mål bidrar i stort monn til utviklingsfond, barnefond, bekjempelse av fattigdom og ikke minst for å nå tusenårsmålene. Selv om vi er en miniputtstat, blir vi lyttet til, og når vi er i møte med de forskjellige programmene, får vi bekreftet at det nytter. I slutten av perioden min i FN kunne jeg fortelle at Regjeringen ville foreslå overfor Stortinget å øke budsjettet for bistand, noe som selvsagt ble svært godt mottatt. Dette er i grunnen ikke så fantastisk. Heldigvis har de fleste av oss en tradisjon for å tenke slik i Norge, og det skulle bare mangle. Tidligere i dag har mange fra denne talerstolen sagt at vi er i en unik situasjon i dette landet. Inntektene til Pensjonsfondet øker, og næringslivet går så bra at skatteinntektene også øker. Hvis jeg da skulle stå her og forsvare et kutt i vår bistand til de fattige i andre deler av verden, hadde jeg hatt en vond smak i munnen. Heldigvis slipper jeg det. Jeg er stolt av å representere Arbeiderpartiet, som sammen med SV og Senterpartiet kan foreslå en historisk satsing over bistandsbudsjettet.