Til Odd Einar Dørum har jeg lyst til å si at alle land ikke kan delta i alle operasjoner alle steder i verden samtidig, men vi kan kanskje gjøre litt forskjellig. Det gjør vi også når det gjelder Irak. Vi går inn med mer humanitær støtte. For øvrig har bredde, kontinuitet og samsvar mellom våre utenrikspolitiske prioriteringer og deltakelse i internasjonale operasjoner vært det som har preget vårt engasjement ute. Da forsvarskomiteen behandlet langtidsplanen for neste fireårsperiode for ett år siden, var det bred enighet om at FN spiller en nøkkelrolle for norsk sikkerhetspolitikk, og at norsk utenrikspolitikk og sikkerhetspolitikk er nært knyttet til eksistensen av velfungerende ordninger for samarbeid i en global ramme. Dette henger altså sammen. Det ble fra et bredt flertall i komiteen – faktisk bestående av alle partier, unntatt Fremskrittspartiet – slått fast at norsk deltakelse i internasjonale operasjoner må baseres både på legalitet og på legitimitet og være folkerettslig forankret. Operasjoner skal ha mandat fra FN, men det er naturligvis opp til FN å ta stilling til hvem som skal utøve kommandoen over styrkene i internasjonal tjeneste. Likevel sa en enstemmig komite faktisk at innenfor de kapasitetsbegrensninger Norge har, bør deltakelse i FN-operasjoner øke. Jeg vet ikke om Morten Høglund har fått med seg at det var enstemmig. Dette var i 2004. Det var Arbeiderpartiet som kjempet for å få disse formuleringene inn, men også Kristelig Folkeparti bidrog. Og jeg synes at det er veldig interessant det som Jon Lilletun har sagt i dag. Han har gått veldig langt i å si at han støtter økt deltakelse i rene FN-operasjoner. Vi ser fram til samarbeid om det her i huset. Høyre har vel ikke akkurat i det året som gikk, vært så opptatt av å følge opp akkurat disse formuleringene i forsvarsforliket. Det var da også Høyre, ved Jan Petersen og Kristin Krohn Devold, som brøt den mangeårige enigheten om at deltakelse i internasjonale operasjoner bør ha så stor bredde i Stortinget som mulig, nettopp fordi det er en integrert del av norsk sikkerhetspolitikk og også norsk utenrikspolitikk. Det er derfor det har vært bred politisk enighet om dette. Men det virker på meg som om det å sikre et par håndfuller stabsoffiserer, og dermed det norske flagget, på bakken i Irak var viktigere for Høyre enn det å sikre en bred enighet om hvordan våre internasjonale operasjoner skal være. I 2006 blir militær deltakelse ute oppretthold på omtrent samme nivå som nå og med en målsetting om å øke vår innsats til FN. Afghanistan forblir vårt hovedsamarbeidsområde når det gjelder internasjonale operasjoner. Jeg vil understreke at også for NATO er ISAF den aller viktigste prioriteringen internasjonalt. Vår satsing i Afghanistan forsterkes ved at Norge også yter betydelig bistand og humanitær hjelp til landet, som også andre har vært inne på her. Den forrige forsvarskomiteen besøkte Afghanistan i mars i år, både Kabul og Meymaneh, der Provincial Reconstruction Team ble ledet av britene. Det er ekstra hyggelig, synes jeg, at Norge nå har tatt over ledelsen av PRT i Meymaneh. Mitt inntrykk av ISAF-styrkene er at det først og fremst er behov for dem. ISAF gjør en god jobb på vegne av FN. De er ikke bare FN-mandaterte, dette er en operasjon som gjøres på vegne av FN, og som bidrar til stabilitet i landet. Afghanerne er trøtte av krig og setter umåtelig stor pris på tilstedeværelsen av stabiliseringsstyrken og politistyrkene. Det som også er spennende i Afghanistan, er at butikker og handel blomstrer opp. Det var kanskje den største overraskelsen for meg. Ja, det var faktisk like mye aktivitet i Meymaneh som det var i Kabul. I Kabul går et økende antall kvinner nå uten burka. Men det betyr ikke at kvinneundertrykkingen er avsluttet. De private organisasjonene som jobbet i Afghanistan, fortalte oss om et samfunn med ekstremt mye vold mot kvinner, og det var tungt å få meldingen i vår om den første kvinnen som var blitt steinet etter Talibans fall. Dette er forhold vi må følge opp, og der vi aktivt må bruke Sikkerhetsrådsresolusjon 1325. Helt til slutt: Etter anmodning fra FN har NATO nå bidratt i Pakistan, og det drøftes også å bruke NATO Response Force. Nok en gang ser vi at ved siden av Røde Kors og FN-systemet er Forsvaret den operative ressurs som faktisk er best trent til å ta denne typen oppdrag i en del gitte situasjoner.