Vi skal i hvert fall ikke lage oss organisatoriske løsninger som gir aktørene inntrykk av at man har taushetspliktsregler som forhindrer dialog mellom bl.a. politi og helsevesen. Det vi ofte ser, er at taushetspliktsreglene, som mange påberoper seg, faktisk ikke er der, slik at man har lagd seg en skranke som kanskje kan være en god unnskyldning å ha for ikke å gjøre den jobben man faktisk skal gjøre. Et veldig viktig element i oppfølgingen av disse rapportene og disse arbeidsgruppene er at vi har en organisering av dette som bidrar til at de som skal ha informasjon, faktisk får informasjon. Og jeg har ikke opplevd mange ganger at de som står i en slik vanskelig situasjon, har noe særlig imot at politiet også får informasjonen. Problemstillingen har heller gått på hvordan politiet og justissektoren har kommet inn i sakene, sjøl om vi heller ikke skal overdramatisere det forholdet. Mange foreldre som står i en vanskelig situasjon, føler at det egentlig handler om hvordan politiet møter dem, og ikke eventuelt når.