Aller først vil jeg takke komiteen for det gode samarbeidet vi har hatt i arbeidet med politirollemeldingen. Særlig er jeg glad for at en enstemmig komite er enig i at vi skal ha et nært og sterkt politi med tjenestesteder over hele landet, at tryggheten i samfunnet er et velferdsspørsmål og derfor et offentlig ansvar, og at målet er å forebygge bedre, oppklare mer, reagere raskere og rehabilitere bedre. En bred politisk enighet om disse sentrale punktene er viktig for å sikre politiet den legitimitet og tillit som etaten er avhengig av for å kunne utføre sitt virke. Jeg vi også gi honnør til organisasjonene som har bidratt med gode og konstruktive innspill i forbindelse med høringen. Politirollemeldingen, som vi i dag behandler, ble i sin tid lagt fram av regjeringen Bondevik II. Komiteen slutter seg i hovedsak til grunnlinjene i meldingen. Hva slags politi vil vi ha? Det var det sentrale spørsmålet Politirolleutvalget stilte seg da de fikk i mandat å gjennomgå oppgavene til politiet. I 1987 avsluttet utvalget sitt arbeid og definerte ti grunnprinsipper for det norske politiet. Disse prinsippene er først og fremst et uttrykk for hvilke grunnleggende verdier politiet skal forvalte, men de gir også retninger for politiets organisering, hvordan politiet skal opptre og hvilke midler og metoder politiet skal velge å bruke. Dette er gode prinsipper for organisering av det norske politiet, men samfunnsutviklingen og endring i kriminalitetsbildet har utfordret dagens politirolle. Derfor er debatten i dag om hvordan etaten skal utvikle seg videre, viktig. Det første – og kanskje viktigste – grunnprinsippet er at politiet skal avspeile samfunnets idealer. Både proaktivt og reaktivt skal politiet bekjempe overgrep mot andres liv, helse eller eiendom – eller fellesskapet. Dette skal bygge på de demokratiske og humanistiske idealene som vår samfunnsform og vårt styresett er bygd på. Dette stiller store krav til politiet. Jeg velger å tolke den høye tilliten folk i Norge har til politiet, som et uttrykk for at politiet lever opp til disse forventningene. Ved behandlingen av en slik sak som denne, tror jeg det er viktig å erkjenne hvor unik den norske politimodellen er, og hvor høy kunnskap og kompetanse det norske politiet har sammenlignet med politiet i andre land. Vi har en politiutdanning som er i verdensklasse og som blir videre utbygd samt tilpasset de nye kravene et mer komplekst samfunn stiller. Det neste grunnprinsippet er at politiet skal være desentralisert. Vi skal ha et nært og sterkt politi med lensmanns- og tjenestesteder over hele landet, slik at vi sikrer befolkningen et mest mulig tilgjengelig politi. Gjennom en lokal forankring øker vi folks trygghet, og dette var også et av de viktigste hovedmålene med politireformen. Videre heter det at politiet skal være et enhetspoliti, og at politikvinnen skal være en generalist. Det at vi har et enhetspoliti betyr at politioppgavene er samlet innenfor en og samme organisasjon. Dette er en unik organisering av politietaten. Fordelen med den norske modellen er at vi får utnyttet kompetansen i alle ledd av politiet bedre, noe som gir en ressurseffektiv og hensiktsmessig organisering. En viktig forutsetning for at vi både skal ha et desentralisert politi og et enhetspoliti, er at politikvinnen er en generalist. Skal vi sikre at politiutdanningen er en generalistutdanning, må vi også sikre god rekruttering fra hele landet. Det er en viktig forutsetning for å sikre tilstrekkelig tilgang og høy kvalitet på framtidig politipersonell. Politikorpset skal ha god representasjon av begge kjønn, og vi må sikre oss at personer bosatt i Norge, men med en annen kulturell bakgrunn enn norsk, blir en naturlig del av politistyrken. Den sannsynligvis viktigste endringen i kriminalitetsbildet de siste årene er globaliseringen og internasjonaliseringen. En globalisert verden preges av rask og omfattende flyt av varer, kapital, personer, informasjon og følgelig også kriminalitet. Organiserte kriminelle nettverk opererer i flere land og stiller kriminalitetsbekjempelsen lokalt så vel som sentralt overfor nye utfordringer. Prostitusjonen i Tana, eller på Karl Johan, overgrepsbilder av barn på pc-er til pedofile i Tromsø, eller minibanksvindel i Stavanger viser at den organiserte kriminaliteten skjer i våre egne lokalmiljøer. Dette stiller nye krav til at politiets kompetanse, ressurser og metoder må utvikles slik at politiet kan være i forkant av kriminalitetsutviklingen. Politiet må prioritere bekjempelsen av den organiserte kriminaliteten. Store og raske penger er den viktigste drivkraften for all organisert kriminell virksomhet. Derfor er det avgjørende å gå etter pengene som finansierer og driver virksomheten fram. En samlet komite understreker at innsatsen mot økonomisk kriminalitet må intensiveres, og det etterforsknings- og forvaltningsmessige arbeidet for å avdekke svart økonomi, bl.a. hvitvasking, må styrkes. Politiet må i større grad få anledning til å samarbeide på tvers av landegrensene, og det må arbeides for å begrense virkninger av hindringer for internasjonal kriminalitetsbekjempelse, som forskjeller i rettssystem, lovgivning og manglende utleveringsavtaler. En politi- og lensmannsetat med et sivilt preg løser sine oppgaver med minimal bruk av makt. Samtidig må det være rom for tydeligere maktbruk når dette trengs, stilt overfor råere og bedre organisert kriminelle. Derfor har Stortinget understreket at politiet skal ha mulighet for å ha våpen tilgjengelig i gitte situasjoner, såkalt framskutt lagring. Politidirektoratet må også følge opp politidistriktene knyttet til investering i verneutstyr og siktemidler for å sørge for trygghet for politipersonell i skarpe oppdrag. Ved siden av å bekjempe den organiserte kriminaliteten skal politiet også redusere hverdagskriminaliteten. Dette er utfordringer som krever ulik tilnærming, men som skal løses innenfor samme organisasjon. Komiteen understreker at politiet må prioritere det forebyggende arbeidet. Politiet må møte ungdom på skolen og i fritiden, politiet skal være til stede i bysentrene på en helgekveld, og samarbeidet med barnevernet må bedres. I Oslo er det opprettet en egen gatepatrulje som konkret arbeider opp mot unge misbrukere og unge kriminelle. Målet er å stoppe en begynnende kriminell løpebane, og enheten samarbeider nært bl.a. med Barnevernsvakten. De to første månedene i 2006 ble det fra gatepatruljen utarbeidet i overkant av hundre bekymringsmeldinger til barnevernet. Dette er et godt eksempel på politiets viktige forebyggende arbeid. Komiteen ønsker også at det skal utvikles nye metoder og målkriterier for det kriminalitetsforebyggende arbeidet, slik at dette arbeidet får høyere prioritet. Kriminaliteten har ofte en lokal forankring, og politiets forebygging, etterforskning, påtale og iretteføring skjer i hovedsak lokalt. Derfor ønsker komiteen at kommunene i samarbeid med politiet skal etablere politiråd, slik at kommunene og politiet i fellesskap kan lage forebyggingsstrategier og reagere aktivt dersom de mener det er behov for det. Dette er også en oppfølging av et forslag som er fremmet av Politiets Fellesforbund i forbindelse med arbeidet med meldingen. Jeg startet innlegget mitt med å vise til det viktige og prinsipielle arbeidet som Politirolleutvalget gjorde i forhold til å definere hva slags politi vi skal ha i Norge. Det var daværende justisminister Inger Louise Valle som nedsatte Politirolleutvalget og gav det dets mandatet. Derfor synes jeg det er på sin plass å vie noen ord nettopp til Inger Louise Valle – på en dag som i dag, i en debatt som denne. Det var med sorg vi i helgen mottok budskapet om at Valle har gått bort. Det viktigste hun etterlot seg i justispolitikken, var evnen til å se at kriminalitet som oftest har en årsak, og at den beste måten å bekjempe kriminalitet på er gjennom forebygging. Det samfunnet vi skaper, skaper også den kriminaliteten vi får. Derfor tok hun initiativet til Det kriminalitetsforebyggende råd, som i sin tur er forløperen til SLT-prosjektene og nå politirådene, som vi i dag vedtar skal etableres i kommunene. Hun var en foregangskvinne når det gjaldt forståelsen av at skal man komme kriminaliteten til livs, holder det ikke bare å fengsle folk, man må rehabilitere dem og gi livene deres et annet innhold. «Hvor er det blitt av Inger Louise Valle?» spør dikteren Odd Børretzen i sin vise «Anorakkene», og synger om justisministeren som trodde at det fantes andre midler mot kriminalitet enn å bure folk inne i firkantet armert betong. Inger Louise Valle satte kriminalpolitikken inn i en større sosial sammenheng. Det var nytenkende, og det var omstridt. Hun møtte sterke motkrefter, men i dag ser vi at ideene hennes er gjennomført i norsk justispolitikk. Hun var også opptatt av at det måtte være helhet i straffesakskjeden, og at de tiltakene vi iverksetter for å bekjempe kriminalitet, må bunne i kunnskap og humanisme, prinsippene som vi bygger demokrati og rettssikkerhet på. Derfor vil jeg avslutte med et dikt av Arne Garborg, som Inger Louise Valle siterer i sin selvbiografi: «Men vita skal me og vone visst,at ånd må vinne på troll til sist,og vit på den varge villskap.»