Dette første halvåret med ny regjering har avfødt en del interessante debatter på finansområdet. Mange av dem har hatt det til felles at det er blitt understreket hvordan formue er ujevnt fordelt i dette landet. Vi har hørt om hvordan de ti rikeste eier en stor del av formuen, og det har vært uttrykt som et problem. Jeg kan være enig i at det er et problem, for det representerer ikke en spredning av makt, som en kunne ønske etter Venstres syn. Da burde jo et godt tiltak mot dette være å snakke veldig godt for å spre denne eiermakten. Det er også et bidrag til maktspredning og demokrati i et land. Det er et verdistandpunkt som jeg faktisk hadde forventet at det var ganske bred enighet om – at det er bra at formue og eiermakt er spredt til mange. Så kan man ha ulikt syn på virkemidler osv. Denne innstillingen og debatten har egentlig gitt grunnlag for å stille spørsmål ved om det er et felles syn at det er bra at eiermakt er spredt. Representanten Klungland fra Arbeiderpartiet hadde til de grader, slik jeg oppfatter innlegget, et negativt syn på at eiermakt bør være spredt, og at det er bra at folk eier litt i bedrifter. Det er et helt oppsiktsvekkende standpunkt på en litt søvnig 16. mai, må jeg få lov til å si. Jeg vil også si at det litt tekniske svaret fra Regjeringen gjennom finansministeren også bærer preg av at man er litt uklar på om det er verdimessig ønskelig med spredt eiermakt. Man kan være uenig når det gjelder skatter osv. Jeg husker et gammelt godt SV-slagord: «Del godene». Jeg forstår at SV i Finansdepartementet har byttet det ut med «Beregn godene», hvilket jeg også synes er veldig bra at man gjør. Men det å spre eiermakt er faktisk å dele godene og kanskje også et bidrag til å skape godene – som er en forutsetning for å kunne dele godene. Med denne innledningen sier jeg vel ganske klart at Venstre er for å spre eiermakt. Det er et demokratisk ærend og et viktig verdistandpunkt uansett hvilke virkemidler man måtte ønske. Det er kanskje mulig å mene at det allerede i dag er gode virkemidler, men likevel være veldig for det. Vi har gjennom rapporter og lignende fått dokumentert hvordan det er. Vi har en del gode eksempler i Norge i dag, f.eks. det nye flyselskapet Norwegian, Mamut og Veidekke, hvor dette med hell er blitt brukt i betydelig grad. Når man reflekterer over hva som egentlig er regjeringspartienes og Regjeringens standpunkt, går det an å se litt tilbake på hva partiene mente i opposisjon om akkurat dette, for det har vært tilsvarende forslag tidligere. Jeg har lyst til å referere fra Innst. S. nr. 49 for 1996-97 for å vise at det er en litt forvirrende debatt. Arbeiderpartiet skrev følgende til et tilsvarende forslag: «Disse medlemmer vil be Regjeringen gå gjennom regelverket med ordningene som fremmer de ansattes muligheter for å kjøpe aksjer i egen bedrift, som et ledd i arbeidet med å fremme et langsiktig og aktivt eierskap.» Det er altså hva partiet til representanten Klungland, som holdt et innlegg tidligere i dag, gav uttrykk for i forrige periode. Og det er ganske identisk med forslag nr. 1. Senterpartiet gav uttrykk for noe liknende i den samme innstillingen. De fulgte opp slik: «Disse medlemmer mener det er viktig at ansatte kan være medeiere i egen bedrift, både av hensyn til bedriftens virksomhet og dels også som et bidrag til å sikre norsk eierskap i næringslivet. Disse medlemmer mener derfor at Regjeringen bør gjennomgå eksisterende regler som stimulerer til eller begrenser muligheten for ansattes medeierskap i egen bedrift.» Altså identisk med forslag nr. 1 i dag. Så ser man hvordan man i regjering og i et regjeringssamarbeid påvirker hverandre i retning av å skape stor usikkerhet om det man tydeligvis har ment. Senterpartiet og representanten Lundteigen velger å holde fast ved at det enten skal være et personlig aleneeierskap, hvilket jeg også synes er veldig bra, ikke minst i landbruket er det brukt mye, og det vitner om hvor viktig det personlige eierskapet er, eierskap med sjelen, med langsiktighet osv. Eller så skal det være samvirkeeierskap, som er noe helt annet. Men det er ingen motsetning mellom det å være for noe av dette og det å være for at eierskap i alle andre selskaper – store aksjeselskaper, små aksjeselskaper – bør være spredt på så mange som mulig, som et demokratisk ærend. Så la meg få gi uttrykk for det klare standpunkt at Venstre først og fremst deler verdiene i betydningen å dele eierskap med de ansatte. Vi ønsker å stimulere det aktivt gjennom virkemidler, som det kommer fram i forslagene i dag. Og jeg stiller meg noe undrende til de signaler, både verdimessige og annet, som kommer fra regjeringspartiene i denne debatten.