Interpellanten fokuserer på et emne som det ofte kan være veldig vanskelig å snakke om, som veldig mange ikke liker å prate om. God omsorg ved livets slutt betyr mye for den det gjelder, og ikke minst for dem som er pårørende og som blir igjen. Omsorgen skal gi lindring til begge parter, både fysisk og psykisk. Siden dette er så sammensatt, er det også veldig vanskelig. I Soria Moria-erklæringen nevnes dette også som en utfordring for framtida. Hvordan løser vi det best for dem som er i situasjonen? Hvordan løser vi det best for dem som skal jobbe med dette? Hvordan skal vi gi det beste tilbudet? Dagens pasienter som trenger palliativ behandling, det være seg av kreft eller annen sykdom, har ofte tanker om hvordan man ønsker å leve den siste tida kanskje mye mer enn de generasjonene som har vært før. Mange har veldig bestemte ønsker og meninger, og de bør også oppfylles så langt som mulig. Noen har ikke ork til å tenke i det hele tatt, eller får ikke sjansen til noe valg fordi sykdomsforløpet er så raskt, eller de er alene uten pårørende. Derfor må alt legges til rette best mulig for alle dem som her er nevnt. Det må være kapasitet på sykehus, sykehjem og hospice for dem som ønsker det, og det må skapes trygghet, hjelp og smertelindring godt nok i hjemmet for dem som ønsker det. For å gi trygghet, hjelp og støtte til pårørende er en godt utbygd hjemmesykepleie med bred kompetanse den viktigste aktøren. Det nyåpnede senteret som statsråden nevner i Vestfold, er et av de gode tilbudene som finnes. Det er bygd opp med gode tanker for palliativ behandling. Det viser at det er mye flott som skjer rundt omkring og veldig mye som er godt tilrettelagt for terminalpleie, også rundt om i kommunene. Men dessverre er ikke alt like bra, og tilbudet er ikke like godt i hele landet. Jeg har lyst til å trekke fram lokalsykehusenes rolle i denne saken. Den tror jeg blir viktig i framtida når det gjelder hjemmemiljø, mindre forhold og i forhold til funksjonsfordelingsdebatten – i tråd med NOU 1999:2, der vi ønsker pleie i nærmiljøet. For å få til de gode tilbudene, trenger vi nok fagpersonell. Utdanning og påbygging av kunnskap er nødvendig. Mange plages av sterke smerter, psykiske lidelser, redselen for å dø, redselen for å forlate dem som en har kjær, og av spørsmålet om hvordan de pårørende skal takle det som skjer. Det skal ivaretas av personell som skal være tilgjengelig, oppdatert og til stede, og de skal finne løsninger. Det er også viktig da at det finnes kontinuitet av pleiepersonell fordi det skaper trygghet for dem som er i situasjonen. Det betyr igjen at det må være nok folk i pleie- og omsorgssektoren. Det er også nødvendig med tverrfaglighet. Samarbeid er en viktig og nødvendig del av tiltakskjeden. En av de største utfordringene er, som jeg har nevnt, å sikre at det finnes tilstrekkelig og god kompetanse i det kommunale tjenesteapparatet. En styrket kommuneøkonomi vil gi hjemmesykepleien mer tid, mer personell og mer rom for den viktige delen av pleien. Det er vi i gang med å gjøre noe med. Omgivelsene rundt den syke er også en del av den palliative pleien. Rom som en kan sette preg på, og som innbyr til privatliv, der familien kan være sammen i denne vanskelige tiden, er viktig å ta med seg. Det er gjort flere steder, og det bør utvikles videre. Jeg har i en liten setning lyst til å nevne ernæring, men med en helt annen vinkling enn den vi pleier å ha, der det går på å bli bra. Nei, her gjelder det heller å ha det bra. Tilbud og kunnskap om god tilrettelegging og god mat kan skape de gode stundene der det er nødvendig. Det er viktig, som interpellanten sier, at vi er forberedt på den økende graden av palliativ pleie som vil komme med den stadige utviklingen og forekomsten av kreft. Jeg tror at flere vil ønske å være hjemme i trygge omgivelser den siste tida, men da må vi legge til rette for at kommunene har fagpersonell og kunnskap nok til å klare det. Jeg tror vi må våge å tenke flere alternativer når det gjelder hvordan vi skal ha den palliative pleien, hvor den skal være, og naturliggjøre det å dø som en siste del av livet. Omsorg ved livets slutt er viktig, og jeg tror vi er enige om at det må omhandles med verdighet.