La meg først få slutte meg til de hovedsynspunkter som saksordføreren, stortingspresident Jørgen Kosmo, fremførte når det gjaldt hvorledes Regjeringen bør komme tilbake til Stortinget med svar eller oppfølging av anmodningsvedtakene spesielt. Jeg synes også det er blitt en tendens til at istedenfor at det gis konkret informasjon, kommer det ofte henvisninger til andre dokumenter. Det betyr at man ønsker at stortingsrepresentantene omtrent skal drive detektivvirksomhet for å finne ut hvordan Regjeringen følger opp vedtak. Det bør i den årlige St. meld. nr. 4 stå konkret for hvert eneste anmodningsvedtak hvordan man har fulgt opp. At man i tillegg kan vise til andre dokumenter, er helt greit. Så synes jeg det fremdeles er altfor mange eksempler på at anmodningsvedtak som er relativt konkrete, enkle og greie i formen, og enkle å forstå, egentlig ikke blir fulgt opp slik som vedtaket lyder – det blir heller ikke kommentert og besvart. Så jeg synes klarere tale ville være greit. Dersom Regjeringen mener at dette er det umulig å gjennomføre fordi man ikke har hatt konsekvensene helt klart for seg, enten det er kostnader eller praktiske konsekvenser, så er det greiere å si det rett ut. Det er klart at Regjeringen har full adgang til å komme tilbake mye tidligere enn i St. meld. nr. 4 hvis man mener at vedtak ikke lar seg gjennomføre, eller man er så uenig at man ikke vil gjennomføre dem. De kan da komme som egne saker, istedenfor at man venter et halvt år eller et år på å samle dem i St.meld. nr. 4. Dette er viktig, for det er en del av anmodningsvedtakene som ofte, kanskje av forslagsstiller og andre, blir markedsført slik overfor berørte grupper, organisasjoner eller bedrifter at Stortinget nå har fattet et vedtak, så nå blir det sånn. Så forventer man at noe skjer, men det skjer ingen ting. Så har Regjeringen kommet til at dette ikke kan gjennomføres – det kan være av plausible grunner, politiske grunner – og så driver det unna istedenfor. Da er det bedre at Regjeringen kommer raskere tilbake til Stortinget, slik at ikke mange der ute i samfunnet forventer ting som det så viser seg ikke å bli noe av. Så er det selvsagt slik at det også ligger et ansvar på alle representanter og partigrupper for å lage klarere og tydeligere vedtak, ikke fullt så runde formuleringer som enkelte av vedtakene har. Men det er noe man får arbeide med i de ulike grupper. Når det gjelder behovet for å følge opp vedtakene, vil jeg også slutte meg til saksordføreren. Det har vist seg etter hvert – og det er vel sannsynligvis som følge av en økning i antall anmodningsvedtak – at det er blitt en betydelig endring av det vi kan kalle praksis i det utøvende apparat, og det er uavhengig av hvem som sitter i regjering. De første årene jeg var i dette hus, var det ingen som kontrollerte at anmodningsvedtak ble gjennomført. Det tok man som en ren selvfølge. Det var ikke behov for Stortinget eventuelt å undersøke om vedtak ble gjennomført. Bare tanken på at vedtak ikke ble gjennomført, streifet ingen. Vi får si at samfunnsutviklingen og den politiske utviklingen har endret dette. Når vi nå har fått i gang systemet med St.meld. nr. 4, som forteller hvordan Regjeringen følger opp vedtak, har det vist seg at hele Stortingets, alle komiteenes, oppmerksomhet om oppfølging etter voteringer i denne sal er noe som partigruppene må ta mye mer alvorlig enn de gjør. Det er altså ikke slik man tror det er, i hvert fall ikke slik det var i gamle dager, at når Stortinget har fattet et vedtak, blir det bare gjennomført. Det er faktisk slik at det nå fattes så mange vedtak som ikke blir gjennomført, at man ikke lenger har noen grunn til å løpe ropende og seirende ut av stortingssalen etter en votering om et anmodningsvedtak. Det er først når man har fått dokumentert at det de facto er gjennomført – enten at lovendringen er vedtatt av Odelstinget og Lagtinget og sanksjonert, eller at en organisatorisk endring er gjennomført – at man har grunn til å juble. Derfor tror jeg også at alle stortingsrepresentanter må ta mer innover seg det arbeidet som følger etter at et anmodningsvedtak er fattet. Det har også vist seg – det er for så vidt en rett som Regjeringen har, og som den sittende regjering er flink til å benytte – at man stort sett omtrent overser anmodningsvedtak som har budsjettvirkninger for det kommende budsjett. Det hender Stortinget fatter anmodningsvedtak om at regjeringen i det kommende budsjett skal foreta den og den bevilgning eller den og den avgiftsendring eller den og den skatteendring. Stort sett registreres det jo i regjeringsapparatet, men regjeringsapparatet vet utmerket godt at det nye budsjettsystemet er slik at det forhandles om 15–20–30, kanskje 40, eksplisitte saker for å få subsidiær tilslutning fra et opposisjonsparti. Resten av de hundrevis av ting som står i budsjettet, glir da igjennom. For dem som er veldig ivrige etter å få gjort et anmodningsvedtak om en budsjettendring, betyr det at de opplever å se at det drukner i den prosessen som skjer om høsten når budsjettet skal vedtas. Det betyr igjen at vi i Stortinget må bli flinkere til ikke å ta det som en seier at vi har fått til et vedtak om at Stortinget ber Regjeringen i det kommende budsjett ta inn slik og slik post, eller foreta slik og slik bevilgning. Det er ingen seier. Det er først når det står i det endelig vedtatte budsjettet, at det eventuelt blir gjennomført. Det er en konsekvens av det nye systemet, et system som vi ikke har gitt vår tilslutning til, noe flertallet har, og som alle da selvsagt må forholde seg til. Dette var noen ord litt generelt. Så er det ett vedtak jeg spesielt har lyst til å ta for meg. Det er vedtak nr. 4, 6. oktober 2003. Det står på side 4 i innstillingen, og dreier seg om noe som står i 2.5.1, under Helse- og omsorgsdepartementet. Vedtaket lyder: «Stortinget ber Regjeringen utrede fordeler og ulemper ved at utgiftene til eldreomsorgstjenester finansieres av Folketrygden på linje med uførepensjon, sykepenger, arbeidsledighetstrygd og alderspensjon som et system der pengene følger brukeren som selv velger leverandør av de godkjente omsorgstjenester og legge frem dette sakskomplekset for Stortinget før utgangen av 2004.» Dette er altså et typisk vedtak med en klar tidsfrist – «før utgangen av 2004». Vedtaket er altså fra oktober 2003. På elleve måneder skjer det ingenting. Så uttaler Sosialdepartementet i brev av 13. september 2004 til Statsministerens kontor: «En omlegging som skissert i forslaget er kompleks og vil representere en omfattende omlegging av finansieringsordningene for de kommunale pleie- og omsorgstjenestene.» Det visste alle sammen da forslaget ble vedtatt. Det var ikke noe nytt. Dette har vært gjenstand for debatt i årevis. Videre står det: «Saken reiser også grunnleggende prinsipielle spørsmål knyttet til ansvarsdelingen mellom stat og kommune.» Det er helt korrekt – og videre: «Departementet har på denne bakgrunn igangsatt utredninger for å belyse de problemstillinger en slik finansieringsform gir og det er gitt støtte til kommunale utviklingsprosjekt for alternative lokale ressursfordelingsmodeller. Regjeringen tar sikte på å følge opp Stortingets anmodning i en ny stortingsmelding om pleie- og omsorg i et aldrende samfunn som fremmes i løpet av høsten 2005.» – altså et år etter den fristen som stortingsvedtaket inneholder. Så vidt man kan skjønne, er det ikke gjort noe på de elleve månedene som har gått fra brevet ble skrevet i departement, til vedtaket i realiteten ble fattet. Videre står det i brevet: «Regjeringen tar i denne meldingen sikte på å legge frem et samlet forslag til ny ordning for finansiering og brukerbetaling i pleie- og omsorgstjenestene.» Jeg har tillatt meg å skrive i en merknad fra Fremskrittspartiet: «Fremskrittspartiet konstaterer at Regjeringen har hatt god tid til å følge vedtaket i Stortinget med fremleggelse av en egen sak om dette våren 2005 og stiller seg meget undrende til årsaken til at Regjeringen har valgt å skyve saken til etter stortingsvalget 2005.» At man først gir et svar elleve måneder etterpå, og så sier at man kommer tilbake til det etter valget, synes jeg viser manglende respekt for Stortinget. Når Stortinget fatter et slikt vedtak, er det nettopp for å prøve å få til at man får løst kompliserte, omfattende og prinsipielle problemstillinger. Dette er et kjempespørsmål – det er vi fullt klar over – om staten skal stykkprisfinansiere eldreomsorgen eller om det skal være en rammebevilgning til kommunene, hvor man mangler midler til å ha en rettighetsbasert eldreomsorgstjeneste, slik som man har. Jeg synes det er leit at Regjeringen ikke har fulgt dette opp. Vi burde i hvert fall ha fått denne meldingen før valget, slik at et av de områdene som vil bli diskutert i den kommende valgkamp, kunne vært basert på noe mer kunnskap og noen flere synspunkter og utredninger fra Regjeringen. Istedenfor vil det nå totalt mangle. Jeg vil bare få gi uttrykk for skuffelse over at ikke Regjeringen greide å følge opp dette vedtaket. Den har hatt god tid til å legge dette frem før stortingsvalget til høsten.