Så lenge det finnes krig og diktatorer i verden, vil det finnes flyktninger. Og denne regjeringen har altså – til Kari Lise Holmbergs informasjon – halvert antallet flyktninger fra 1 500 til 750, for deretter å øke antallet i år til 1 000 stykker. Kari Lise Holmberg etterlyser større forutsigbarhet. Budsjettet er det stedet der man virkelig får tatt gode og helhetlige diskusjoner om flyktningpolitikken, etter hennes oppfatning. Vel, hun om det. La oss gi oss selv bare ett sekund til å dvele ved tallene fra FNs høykommissær, som viser at det er over 9 mill. flyktninger i verden. Det trengs fredsbygging og utviklingshjelp for å gjøre det mulig for folk å vende tilbake. Men i tillegg må vi støtte FNs arbeid med å finne nye hjem til dem som har flyktet fra konflikter, og som trolig ikke kommer til å kunne reise tilbake. I SV mener vi det må gjøres ved å øke flyktningkvoten med 500 i året, som vi har hatt i budsjettene våre, til vi når målet om å ta imot 3 000 FN-flyktninger i året. I tillegg må vi bidra bedre til å gjenforene familier som har fått status som FN-flyktninger. I dag bor det mennesker i Norge, noen av dem norske statsborgere, som har nære familiemedlemmer i flyktningleirer. Prøvelsene ved selv å leve i fred og rikdom, men med nære og kjære i nød, tror jeg er så store at vi ikke kan forestille oss det. Derfor mener jeg og SV at vi bør åpne for at folk skal kunne appellere til UDI om å få valgt ut sine nære familiemedlemmer – søsken, foreldre, barn – som en del av flyktningkvoten dersom de er FN-flyktninger fra før. Vi har allerede i dag politisk styring på hvem vi tar imot, gjennom gruppering av flyktningkvoten i undergrupper. Departementet bestemmer etter anbefaling fra UDI. Flertallet i komiteen mener dette fungerer bra i dag. Det er jeg ikke enig i, og jeg mener jeg vet hva jeg snakker om etter selv å ha fulgt opp et par konkrete saker. Følgende skjer: Fra UDI får man beskjed om å kontakte UNHCR, og UNHCR sier de følger opp de henvendelser de får fra UDI. Ingen griper med andre ord tak i sakene. Det mener jeg at UDI burde gjøre. Derfor mener jeg at vi bør avsette en del av flyktningkvoten til folk i Norge som har nære slektninger i flyktningleirer, slik at de kan få vurdert av UDI og UNHCR om deres familie skal kunne få komme til Norge. På den måten hjelper vi en FN-flyktning, og vi fjerner bekymringer i livet for en førstegenerasjons nordmann, med de positive effektene det har. Så er det ett spørsmål som alltid dukker opp, og her ber jeg statsråden lytte. Når det gjelder flyktninger som flyktet fra Al-Tash, og som nå sitter i «ingenmannsland» mellom Jordan og Irak i Al-Karame-leiren, vil ikke statsråden ta imot disse, og det skyldes «erfaringen med at tidligere uttatte fra denne gruppen i mindre grad enn ønskelig er blitt aktive deltakere i det norske samfunnet». Det er det hun skriver i brev til komiteen. Jeg synes ikke det holder som argument, av flere grunner, men jeg legger det til side nå, og sier istedenfor følgende: Både Finland og Sverige har fulgt opp UNHCRs anbefaling om å ta imot flyktninger fra denne leiren, mens Danmark har vegret seg av samme grunn som Erna Solberg. Der har imidlertid Flygtningehjælpen funnet ut at påstanden om at de ikke integreres godt i Danmark, ikke er riktig, og Utlendingsstyrelsen anbefaler nå mottak av 80 fra denne flyktninggruppen. Jeg vil utfordre statsråden til å gjennomgå denne informasjonen, sjekke ut forholdene i Norge og se om ikke også vi skal følge opp forespørselen fra UNHCR om å ta imot flyktningene i «ingenmannsland». Så har vi en sak som burde hjemsøke alles dårlige samvittighet, og som vi fremmer forslag om i dag. Det gjelder barn som har sittet lenge i asylmottak. For et år siden vedtok vi enstemmig, etter anbefaling fra Kirken og Redd Barna, at barn som hadde vært her som asylsøkere i tre år eller mer, skulle få sakene sine behandlet på følgende premisser: «Komiteen vil understreke at en ny behandling må bygge på en generøs vurdering med utgangspunkt i barnas konkrete situasjon, menneskelige hensyn og FNs barnekonvensjon art. 3 der det slås fast at «barnets beste skal være et grunnleggende hensyn».» Dette førte til at like over 234 barn og deres foreldre fikk bli. Men vi gav oss ikke med det fra komiteens side. Både den enstemmige komiteen og saksordføreren, fra regjeringspartiene, understreket at vi forventet handling fra Regjeringen for å unngå at barn havnet i samme fortvilte situasjon igjen. Anita Apelthun Sæle, som var saksordfører, sa den gang: «Likevel ser vi at problemstillinga ikkje er enkel, heller ikkje eineståande for Noreg, og komiteen ber derfor Regjeringa om å greia ut problemstillinga og så komma tilbake til Stortinget med ei utgreiing i eigna sak.» Her har ikke Regjeringen gjort det Stortinget bad om, og dermed har det gått mindre enn et år før vi igjen havnet i samme situasjon. Informasjon fra UDI viser at pr. 1. mai 2005 bodde det totalt 254 barn i norske asylmottak som hadde søkt om asyl for mer enn tre år siden. Vår forpliktelse etter Barnekonvensjonen er overfor barna, helt uavhengig av hva foreldrene deres gjør eller tenker. Jeg synes det er skuffende at dette, der det var en enstemmig komite for et år siden da oppmerksomheten var stor, og tårene trillet, nå er redusert til et forslag som kun støttes av SV og Senterpartiet. Jeg tar opp våre forslag i innstillingen og det forslaget som er omdelt.