Fellesmerknaden fra Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet er en oppsummering av bred enighet på viktige områder. Den kunne blitt mye lenger, uten å kreve forhandlinger om ny enighet som ikke tidligere er kjent. Dette er ingen regjeringserklæring, det kommer senere, men plattformen for en slik erklæring er bred. Til forskjell fra Regjeringens melding og analyser som er preget av dystre spådommer og passiv forlengelse av enkelte utvalgte trender for å vise hvor galt mye kan gå, viser fellesmerknaden en annen vei. Nasjonen Norge har flotte muligheter. Gode velferdsordninger kan sikres uten å øke skattetrykket. Det krever at det slås inn på en annen politisk kurs, som bare et regjeringsskifte kan få til. Det er bred enighet i hele komiteen om at arbeidskraften er landets suverent viktigste ressurs. Den er tidligere beregnet til 85 pst. av den totale formuen, og det er tolv ganger mer enn den samlede oljeformuen. Arbeidsstyrken på 2,4 millioner personer kan utvides med flere hundre tusen hvis vi setter inn målrettede tiltak, f.eks. som å hindre utstøting av seniorer, unngå at langtidsledige gjemmes bort som uføretrygdede, tilrettelegge slik at yrkeshemmede og innvandrere kan bidra like mye som andre, og la deltidsarbeidende få full jobb når de ønsker det. Den aller største sløsingen på dette feltet mener jeg ligger i den dårlige utnyttelsen av kvinners arbeidskraft og kunnskap, og videre at arbeidsplasser sentraliseres bort fra der den mest stabile og rimelige arbeidskraften finnes. Det er underlig at ingen andre i komiteen støtter Senterpartiets forslag om en bredere og tydeligere omtale i hvert statsbudsjett av hvordan den store reserven kan utnyttes bedre. Senterpartiet vil gi norsk arbeidskraft muligheten framfor å importere billig arbeidskraft. De mange arbeidsplassene som trengs for at alle skal få bidra, vil vi skaffe med en langt mer aktiv og målrettet nærings- og distriktspolitikk. Vi vil bruke noe mer oljepenger til investeringer i veger og annen infrastruktur. Det gir langt bedre avkastning enn dagens utenlandsinvesteringer. Vi vil bruke vår kapitalstyrke til å hjelpe dem som vil skape nye næringer eller utvikle eksisterende. Den statlige risikokapitalen må bli lettere tilgjengelig og med like låge avkastningskrav som til det som vi plasserer i utlandet. Vår nye rikdom har ikke kommet av seg selv. Dagens største bidragsytere – olje og gass, havbruk og moderne teknologi – var ukjente for dem som prøvde å se framover for 30 år siden. I framtiden vil utviklingen og endringene skje raskt. Behovet for en aktiv stat som hjelper næringslivet, vil ikke bli mindre. Et av Norges store fortrinn er en solid kapitalstyrke. Klokskapen i å investere så mye ute må vurderes jevnlig. Jeg ser store muligheter til at staten kan bidra til strategiske oppkjøp, bl.a. ved å få flere hovedkontor hit i stedet for å være passive tilskuere til at banker, nøkkelbedrifter og fiskeressurser kjøpes opp av andre. Utlendingers utbytte i Norge er mye bedre enn det oljefondet oppnår ute. En fortsatt strategi med utsalg av f.eks. Statoil-aksjer er etter Senterpartiets mening bare dumt. Jeg skal ikke ta på meg å plukke ut framtidens vinnernæringer. Men jeg tror folk vil bruke mer penger på helse, fritid og sunn mat. Jeg tror vi kan få mye mer ut av sjøområdene våre – ved å dyrke den blå åkeren både på dypet og nær fjæra. Nanoteknologien åpner for nye muligheter, for dem som vil, kan og tør satse. Det er både i denne meldingen og i pensjonsmeldingen formuleringer som skaper usikkerhet om hvorvidt vi kan dekke framtidens forpliktelser på en god måte og samtidig ivareta andre velferdsoppgaver. Den usikkerheten er uheldig for alle andre enn dem som selger private pensjoner. Senterpartiet mener at den kaka som skal deles, kan gjøres mye større enn i dag ved for det første å øke arbeidsstyrken gjennom en aktiv, målrettet og forutsigbar næringspolitikk, noe som gir større skatteinngang fra personer og selskaper og lågere utgifter til uførhet og ledighet, for det andre ved å drive mer forebyggende arbeid for å redusere sykefravær, trafikkulykker og kriminalitet, for det tredje ved å trappe opp kampen mot svart økonomi, og for det fjerde ved å legge forholdene bedre til rette for frivillig arbeid, bl.a. slik at sprekere og rikere eldre får anledning til å bidra mer. Et godt samarbeid om inntektspolitikken vil være avgjørende. En felles moderasjonslinje som også omfatter dem med høge inntekter, har vist seg å være en suksess. Det har særlig vist seg de årene da sterk vekst i lederlønner, opsjoner og utbytter har provosert fram dyre lønnsoppgjør. Denne regjeringen har ingen heldig hånd med dette samarbeidet. Oppfølgingen av Arbeidslivslovutvalget nylig, frislipp av lederlønninger og pensjoner i statlige selskap og slapp kontroll med innvandring av billig arbeidskraft kan nå bidra til et kostbart lønnsoppgjør. Mens en middels årslønn i fjor var på 239 000 kr og fikk et tillegg på 6 500 kr, fikk lederne i de største selskapene et tillegg på 312 000 kr på toppen av 2,3 mill. kr. Slikt provoserer, og slikt kan ødelegge et moderat lønnsoppgjør. Jeg vil sette fram Senterpartiets forslag.