: Det er ingen kulturer som har blitt store av bare å dyrke seg sjøl. Stort sett har alle de kulturene som er store, og som har blitt toneangivende kulturer og kulturnasjoner, blitt det i møte med andre kulturer. Den amerikanske kulturen har så stor gjennomslagskraft og så sterke livsvilkår hos oss i dag nettopp på grunn av den smeltedigelen Amerika har vært for ulike kulturer. Opp gjennom historien har man sett imperier komme og gå kulturelt ut fra sin styrke som smeltedigel for ulike kulturer. Det eneste store riket vi har sett på vårt kontinent som prøvde å vokse opp bare ved å dyrke seg sjøl, varte ikke så veldig lenge – fem–seks år – og det er ikke en historie vi er stolte av. Derfor er det i smeltedigelen, i møtet, i det at kunstnere og de som lager kulturuttrykk, kan møtes og utvikle nye ting, at styrken i en kultur ligger. Det er der spenningen i en by ligger. Berlin har den posisjonen den har i Europa i dag, fordi byen suger til seg kunstnere fra hele Europa som ønsker å utvikle sine kunstuttrykk der. Derfor er mangfoldsår et fint og offensivt svar fra Regjeringa når det gjelder den debatten som egentlig var knyttet til Muhammed-tegningene. Det er viktig at et slikt mangfoldsår blir brukt nettopp til å møte de ulike kunst- og kulturuttrykkene og for å utvikle møteplassene. Men jeg har to engstelser og en utfordring. Den ene engstelsen jeg har, er nok den samme som Høyres, at dette skal bli et topptungt lite prosjekt, med et sekretariat der man stort sett skal lage ting for at noen skal kunne klippe over fine silkesløyfer og åpne. Jeg vil ikke ha det. Jeg vil først og fremst at man bruker denne anledningen til å løfte de institusjonene vi allerede har. For min andre bekymring er at vi har en del institusjoner som er etablert nettopp for å være det møtet mellom ulike kulturuttrykk som er intensjonen med Mangfoldsåret, slik jeg ser det, men som har vært dårlig behandlet av partier av alle politiske avskygninger og av alle regjeringer, og som nå egentlig trenger et løft for å kunne komme seg opp på det samme nivået som de nasjonale institusjonene. De aller fleste som har vært her på talerstolen, har nevnt disse institusjonene med navn, så det trenger ikke jeg. Men det er i hvert fall en engstelse for meg at man ikke bruker denne anledningen til å bruke de nettverkene man allerede har, men at man absolutt skal prøve å etablere nye. Det ligger en god del spennende tiltak også utenfor disse institusjonene, der det er tatt en del spennende grep som man nå kanskje har muligheten til å følge opp videre. Ett av dem er visjonen om Snelda, som jeg håper kanskje statsråden kan si noe om, og som partiet hans har vært pådriver for sammen med Venstre i Oslo bystyre. Også det å bruke arenaer som f.eks. Mela-festivalen som viktige spydspisser for å gjennomføre et slikt mangfoldsår, håper jeg at statsråden tar inn over seg. Det siste området, som er like viktig, og som vi ofte glemmer når det gjelder kulturelt mangfold, er litteraturområdet. Hvis man ser på de konfliktene som finnes i verden i dag, og ser hvilke kulturer som stilles opp mot hverandre, og så sammenlikner det med hvor mye litteratur som oversettes mellom de kulturene, gir det noen skremmende perspektiv. Det er ikke mange arabiske forfattere som blir oversatt til norsk. Det er heller ikke mange norske forfattere som blir oversatt til arabisk, selv om det er flere den veien enn den andre. Det å bidra til den kulturelle dialogen som ligger i litteraturen, mener jeg er en ekstra utfordring her. Kanskje det å ha et mangfoldsår åpner for den dialogen. Det at noen byer i Norge har valgt å være friby for forfulgte forfattere, har åpnet dialogen på en veldig spennende måte. Det å kunne la fribytankegangen også gjelde andre kunstuttrykk og samtidig la flere byer være friby for forfulgte forfattere tror jeg har åpnet en dialog knyttet til litteratur som er spennende, spesielt når det gjelder å skjønne andre kulturer.