Etter å ha fulgt debatten i dag om barn og unge i fengsel er det greit at vi i noen saker kan ta det litt med ro også når det gjelder prosess, uten at jeg skal begi meg inn i hestesporten av den grunn. Men det er jo et aktuelt forslag sett opp mot den vurderingen som har ligget en stund i Justisdepartementet, hos den tidligere regjering og også hos den nåværende regjering. Det er åpenbart at hele erstatningslovgivningen har behov for en gjennomgang, og det er det som er motivet også når det gjelder den varslede vurdering av et erstatningslovutvalg. Jeg må jo si at dette Dokument nr. 8-forslaget i hvert fall gir viktige innspill i tilknytning til det arbeidet som nå foretas av departementet, om det er en trøst. Representanten Thore A. Nistad vil gjerne være best i klassen. Da må jeg si: Selv om ikke Norge er best i klassen når det gjelder utbetalinger av erstatning og for så vidt også størrelsen på erstatning, og det kanskje skulle være slik at f.eks. USA er best i klassen, ville jeg nok foretrekke å sitte ganske langt bak i klasserommet i så måte. Det dreier seg jo i stor grad om hva slags samfunn vi skal ha, og hva slags sosialt sikkerhetsnett vi skal ha når folk får problemer av en eller annen art eller en utfordring som de ikke har hatt tidligere. Jeg registrerer at komiteens flertall ikke støtter disse forslagene i Dokument nr. 8-forslaget, men jeg tar med meg de signalene som nå kommer i debatten. Forslagsstillerne og mindretallet i komiteen synes å mene at det erstatningsrettslige vernet ved personskader som skyldes forbruksvarer, er for dårlig – ja nærmest ikke-eksisterende. Etter mitt syn er det ikke riktig. Jeg finner grunn til å presisere det. Forbrukere kan her, som på andre områder, få erstatning for påførte utgifter, tapte inntekter, tap i framtidig erverv og tap som følge av framtidige merutgifter. Ikke sjelden vil slike tap kunne påløpe, og forbrukeren har da krav på å få dette erstattet av den som har voldt skaden. Dette er i samsvar med tradisjonell norsk erstatningsrett, at det er det økonomiske tapet til den skadelidte som skal kunne kreves erstattet. I noen tilfeller har man imidlertid fraveket utgangspunktet om at det kreves et økonomisk tap for å få erstatning. For eksempel gjelder det allerede i dag regler om menerstatning, som flere har vært inne på. Dersom skadelidte er påført varig medisinsk skade med en invaliditetsgrad på 15 pst., har skadelidte krav på menerstatning. Menerstatning er erstatning for ikke-økonomisk tap og er ment å kompensere for plager og ulemper som en medisinsk skade kan føre med seg. Forslagsstillerne, som mindretallet viser til, ønsker – slik jeg forstår forslaget – at man skal gå enda lenger og kompensere ikke-økonomisk tap. For det første ønsker mindretallet at terskelen for menerstatning skal være lavere enn i dag. Som nevnt ovenfor er det i dag krav om 15 pst. invaliditet. Men som mindretallet peker på, er terskelen i Danmark på 5 pst., og så vidt jeg vet, har man i Finland og Island ikke noen grense i det hele tatt. Slik jeg forstår det, ønsker mindretallet også en regel om tort og svie, som den man har i Danmark, eller svie og smerte, som det heter i den danske loven. Slik svie og smerte-erstatning skal kompensere for ubehag under selve sykdomsforløpet, uavhengig av om det oppstår noen varig skade. Regjeringa er åpen for at man bør se nærmere på de ordningene som mindretallet viser til, selv om jeg mener at det også kan pekes på mothensyn. Det er ikke opplagt at erstatningsretten gir de mest treffende virkemidlene dersom man er opptatt av forebyggende produktsikkerhet. Uansett mener jeg at de ordningene som mindretallet peker på, bør ses i en mye bredere sammenheng. Etter min mening bør det ikke skje noen særskilt utredning av et styrket erstatningsrettlig vern knyttet til skader forårsaket av forbruksvarer. Jeg er glad for at flertallet i komiteen slutter seg til en slik vurdering. Og som sagt innledningsvis: Vi har likevel anledning til å foreta disse vurderingene i en mye bredere sammenheng i forbindelse med et eventuelt framtidig erstatningslovutvalg.