Jeg registrerer gjennom denne debatten at regjeringspartiene og statsråden rett og slett er redde for at folk skal få bestemme selv. De har aversjon mot private tilbud. Men offentlige hender er ikke varmere enn de private hendene. Det er det mange eksempler på. Det er selvsagt ikke bare det offentlige som kan gi gode tjenester av høy kvalitet. Dette er tydeligvis et problematisk område for Regjeringen og for statsråden. De ønsker valgfrihet. De proklamerer valgfrihet for den enkelte, men bare innenfor det de selv definerer og mener er de viktige valgene. TV 2 hadde den 8. februar en sterk reportasje om en familie med et funksjonshemmet barn som ønsket en brukerstyrt personlig assistent. De hadde imidlertid fått avslag på dette hjelpetilbudet fra kommunen. De som er avhengige av hjelp fra andre til å klare dagliglivets gjøremål, opplever veldig ofte en avmaktsposisjon. Men brukerstyrt personlig assistanse gir brukerne kontroll over eget liv. Brukeren kan bestemme selv hvem som skal være assistent, hva assistenten skal gjøre, og når og hvor assistanse skal gis. Denne valgfriheten handler om å ha innflytelse over eget liv. Dette er en frihet vi som funksjonsfriske tar som en selvfølge. De som er avhengige av hjelp fra andre, har selvsagt behov for den samme friheten, en frihet som gir kontroll over eget liv. Denne valgfriheten bør alle ha, også eldre. Hvis det var slik at det var et privat omsorgsfirma som kunne tilby denne assistansen, skulle altså regjeringspartiene og statsråden være imot. Assistansen må liksom være offentlig. Det forstår jeg rett og slett ikke. Men dette betyr utrolig mye for den enkelte bruker. En dame som heter Laila Bakke fra Trondheim beskriver sin erfaring med bruk av personlig assistanse slik: «BPA har betydd at jeg kan leve livet mitt på mine egne premisser. Jeg kan prioritere de aktivitetene som er viktig for meg, og få overskudd til å leve. Kort sagt har det betydd muligheten til å ha et meningsfylt liv, med en selvstendighet de fleste tar som en selvfølge.» En annen bruker forteller at hun fortsatt kan jobbe takket være denne ordningen. Samarbeidsregjeringen og Erna Solberg la våren 2005 fram et forslag om å utvide målgruppen for brukerstyrt personlig assistanse slik at den også kan omfatte personer som ikke alene kan ivareta arbeidslederrollen. Dette innebærer at f.eks. familier med funksjonshemmede og utviklingshemmede barn kan få en brukerstyrt personlig assistent. Samtidig fastslo Samarbeidsregjeringen at personer som mottar praktisk bistand og opplæring etter sosialtjenesteloven utover et visst omfang, bør gis rett til å få hele eller deler av tjenesten organisert som brukerstyrt personlig assistanse. Dette er en ny måte å organisere det på praktisk, samtidig som det vil bety større valgfrihet og økt brukermedvirkning. Det er mange kvasiløsninger med brukerstyrt personlig assistanse ute i kommunene. Årsakene er ofte at kommunene ikke kjenner selve fundamentet for denne ordningen, og at kommunene ikke ønsker å slippe taket. Kommunene har ofte en holdning som gir uttrykk for at de vet hva som er best for andre ut fra en faglig vurdering, men jeg registrerer at det også er ut fra en ideologisk vurdering, en vurdering vi jo bare får bekreftet her i dag at også regjeringspartiene og statsråden står for. En slik holdning kan faktisk bidra til å undergrave folks evne til å vite hva som er best for dem selv, for deres barn eller andre familiemedlemmer. Det er å ta ansvaret fra mennesker for deres eget liv. Brukerstyrt personlig assistanse er et frigjøringsverktøy til et ikke-diskriminerende selvstyrt liv. Jeg tror omsorgen vil være like god om denne ordningen blir utført av private hender eller offentlige hender. Det er valgfriheten jeg ser at Arbeiderpartiet er imot. De er for en valgfrihet som de kan styre selv, som de selv kan bestemme hva skal inneholde, men i det øyeblikket den enkelte skal bestemme, da er de imot.