Jeg konstaterer at interpellantens evne til å tolke mine standpunkter ikke har bedret seg særlig fra interpellasjonen ble skrevet til den ble fremført. Det tror jeg at jeg har lært meg å leve med gjennom disse månedene. Jeg vil bare minne om at vi fra Regjeringens side – både landbruksministeren og jeg – en rekke ganger har redegjort for hvor vi har stått, hvor langt vi har gått, hvor langt vi har kunnet gå. Jeg har også lyst til å si at vi har håndtert disse forhandlingene på en sånn måte at Norge nå er blant de land som bl.a. inviteres til ministermøter. Det betyr at hva Norge mener om disse tingene, det betyr noe, det betyr en del. Jeg vil gjenta at jeg vil meget gjerne ganske ofte drøfte med Stortinget hvor vi står og hvordan vi bør rykke frem. Men jeg må også konstatere at når vi har hatt disse samtalene, her eller i andre fora, føler jeg at jeg har trygg grunn i Stortinget for den tilnærmingen vi har. Norge har en dagsorden som ikke alle deler, for å si det på den måten. Dette må derfor håndteres på en sånn måte at vi anses som en interessant samarbeids- og samtalepartner, og det gjør vi. Unntaket i den blå boksen kommer nettopp inn fordi Norge har forhandlet på den måten vi har gjort. Den kalles da også den norske klausulen, og det tror jeg er et uttrykk for at vi her har håndtert dette på en riktig måte. Jeg tror fortsatt ikke det er noen god idé at jeg i åpne stortingsmøter definerer hvor langt vi er villige til å gå – eller sagt på annen måte: hvor mye vi er villige til å gi opp før grensen er nådd. Det tror jeg ikke er noen spesielt god idé. Ellers har jeg lyst til å si til Jacobsen at vi selvsagt har en god og omfattende kontakt med landbruksministeren. Dette er en viktig del av forhandlingene, selv om det ikke er hele forhandlingene. Jeg tror vi kan si at vi er godt og bra samkjørt, og har vært det i hele prosessen – og det skal jeg sørge for at vi fortsatt vil være.