Det sa presidenten med et sukk om hjertet. Noen helt korte betraktninger i forbindelse med dagens debatt. I debatten om kredittmeldingen tidligere denne uken kom jeg inn på den økonomiske politikken til vår fremste motstander, Fremskrittspartiet, og uttrykket «at de tør» var vel egentlig det som gikk igjen hos flere av talerne. Og det fortsetter egentlig å surre rundt i hodet mitt jo mer jeg tenker på det, når man argumenterer stikk i strid med et nærmest samlet politisk miljø knyttet til hva slags råd man skal gi i den økonomiske politikken. Dette uttrykket mener jeg i dag får fornyet tyngde også når det gjelder budsjettpolitikken. Fra denne talerstolen har vi i dag hørt Fremskrittspartiets fremste finanspolitiske talsmann, Ulf Leirstein, på egen hånd sette fingeren på den rette knappen, når han omtaler de manglende inndekningene for sine Dokument nr. 8-forslag, som det har vært en helt bråte av i Stortinget gjennom hele vinteren. Han sier at han ikke ser noen grunn til å finne inndekning for de ulike forslagene de har fremmet, fordi de ikke har fått flertall for dem i Stortinget. Mange av oss har jo skrudd rundt i hodet på oss selv for å finne FrP-koden og slike ting, men her har vi kanskje et gyllent eksempel på hvordan dette egentlig foregår i praksis. Jeg har ikke tall på hvor mange debatter jeg har vært i det siste året og foregående år, med lokale og sentrale fremskrittspartipolitikere som strør rundt seg med forslag de har fremmet i Stortinget om store og små saker. Det viftes i været: Hør nå her, vi har foreslått det, vi har foreslått det. Og så ser vi da tingenes realiteter når vi kommer til de årlige budsjettrundene, enten det gjelder alternative budsjetter eller revidert nasjonalbudsjett. For i Fremskrittspartiets verden er det åpenbart ingen grunn til å dra med seg forslagene til de punktene hvor man ikke har fått flertall – nei, da bruker man pengene om igjen til å fremme andre forslag. Jeg har da tatt med meg et par eksempler. Forslaget om å slette gjelden til bompengefinansierte samferdselsprosjekter, som vel er anslått til mellom 10 og 13 milliarder kr, er det ikke foreslått inndekning for verken i revidert nasjonalbudsjett eller i alternativt budsjett. Tiltakspakke for etterslep i vedlikehold av fylkesveier i størrelsesordenen 10 milliarder kr, kanskje – ja, noe er inne, det er det også fra regjeringspartiene, men det er ikke i nærheten av å være de beløpene som var anslått. Et annet forslag: Tiltaksplan for bygging av gasskraftverk i Norge samt statlig ansvar for CO2-verdikjeden – ja, 3–4 milliarder, minst, vil de som har greie på det, anslå at det koster – ikke inne med dekning. Vi kan ikke holde på på denne måten. Hva skal folk tro om dette? Hvilke forslag kan Fremskrittspartiet senere i debatten bekrefte vil bli gjennomført hvis de kommer i regjering, og kan Fremskrittspartiet garantere at samtlige av de forslagene som blir fremmet i denne salen, vil bli gjennomført hvis de får hånden på roret og ikke blir stemt ned i salen? Jeg er helt enig med representanten Holmås, som tidligere i debatten sa at dette rett og slett ikke holder mål. Jeg kunne holde et langt foredrag om alle systemfeil og om alt jeg vil gjøre gjennom denne stortingsperioden for å forandre Norge, men jeg ville aldri finne på å fly rundt og kaste blår i øynene på folk med å fremme ting jeg vet ikke får flertall, for så å bruke pengene på nytt. Det mener jeg er – ja, jeg skal ikke si det ordet jeg hadde tenkt å si ...