Jeg tolker vel representanten Høglunds innlegg slik at selv heller ikke han er veldig sterk i troen på at det forslaget som er fremsatt, er midt i blinken, for å si det med et understatement. Det synes jeg er redelig og greit. Det var imidlertid fra Høglunds side en beskrivelse av det som er tilstanden når det gjelder behandlingen av utenrikspolitikken i Stortinget, som jeg synes var så ufullstendig at den må korrigeres. Høglund sa at det er riktig at vi har generelle utenrikspolitiske redegjørelser fra statsrådens side med jevne mellomrom, og det er vel og bra. Og det er riktig at det finnes et konsultasjonsorgan, og det er vel og bra. Og vi har en rekke enkeltsaker, og det er vel og bra. Men det han da glemmer, er at Stortinget bare i løpet av det siste halvåret har fått presentert flere meget betydningsfulle stortingsmeldinger med tilhørende grunnlagsarbeid. Senest har vi brukt storparten av dagen i dag på å behandle en slik melding, som er utarbeidet på grunnlag av ekspertise, kompetanse og vanlig politisk bearbeidelse hvor Regjeringen flagger nettopp sine prioriteringer og sine synspunkter – i dette tilfellet på nordområdepolitikken. En tilsvarende enda mer bred og omfattende debatt har vi hatt om hele utviklings- og bistandspolitikken, som er et annet helt sentralt saksfelt innenfor norsk utenrikspolitikk. Hvis man overser dette, blir bildet direkte misvisende, og da blir begrunnelsen for det fremsatte forslag også tilsvarende svak. Så hadde jeg et øyeblikk under representanten Hagas innlegg en viss tvil om hvorvidt Senterpartiet egentlig hørte hjemme i flertallet i komiteinnstillingen eller egentlig støttet mindretallet i komiteen. Jeg forstod jo at man til sist landet på at man vedstår seg at man er en del av flertallet i innstillingen, men med en rent formalistisk begrunnelse. Det overrasker meg litt, må jeg si, for det kan jo hende når man etterlyser grunnleggende debatter om utenrikspolitiske veivalg og prioriteringer, som representanten Haga gjorde, at grunnen til etterlysningen er at man simpelthen ikke selv har deltatt i de viktige debatter vi har hatt i salen om veivalg, senest den meget omfattende debatten om Regjeringens avtale med Sverige og Finland om en felles innsatsstyrke under EU. Så vidt jeg husker, befant representanten Haga seg ikke i salen i det hele tatt da man behandlet det viktige veivalget. Så til sist: Grunnen til at jeg for min del synes at tanken om et offentlig utvalg, nedsatt av enten regjering eller storting, med det formålet som forslagsstillerne ønsker seg, blir feil, er at dette nettopp ikke dreier seg om en delutredning. Det dreier seg ikke om spesialkompetanse, men det dreier seg om det mest omfattende av alt, nemlig den totale profil på norsk utenrikspolitikk. Der er det selvfølgelig riktig at man skal lytte til alle røster, også de røstene som representanten Høglund siterte – det skulle bare mangle, det er jo derfor vi har en offentlig debatt – men det er ingen rimelig grunn til at man skulle invitere deltakerne i den offentlige debatt til å sitte sammen i et utvalg som skal foreta prioriteringer. Det er og blir de politiske partienes – jeg hadde nær sagt – forbannede plikt. Man kan jo f.eks. begynne med å bestemme seg for å ha en oppfatning av norsk medlemskap i EU. Det ville være en god begynnelse.