Gjennomgangen av Regjeringens miljøpolitikk og rikets miljøtilstand gir oss en viktig mulighet til å gjøre opp status på sentrale miljøområder og til å peke ut veien videre for å nå miljøpolitiske målsettinger. Dette er den andre gjennomgangen av rikets miljøtilstand som denne regjeringen legger fram. Både denne og den forrige meldingen om rikets miljøtilstand har vist at vi har en regjering med en mer ambisiøs miljøpolitikk enn vi har sett tidligere. Både denne miljøvernministeren og den forrige har gitt miljøpolitikken en revitalisering. Selv om utfordringene fortsatt er store på en del områder, har over 30 års miljøarbeid gitt resultater. Vi har kommet langt i arbeidet med å redusere og rense utslipp fra industribedrifter og kommunale avløp fra byer og tettsteder. Økonomisk utvikling, teknologisk framgang og økt miljøbevissthet har gjort at mange alvorlige miljøproblemer er overvunnet. Det er ikke tilfeldig at markedsøkonomiens utbredelse har gått parallelt med et bedre miljø. Eller sagt på en annen måte, vi er kommet lengst i å løse miljøutfordringene i land med markedsøkonomi. I de tidligere østblokklandene vet vi så altfor godt hvordan det stod til med miljøet. I dag finner vi de største miljøutfordringene nettopp i disse landene samt i utviklingslandene. Dette betyr på ingen måte at alle miljøproblemer er overvunnet i vår del av verden. Meldingen om rikets miljøtilstand peker på områder hvor vi har hatt miljømessig framgang de siste årene, men den peker også på en rekke områder hvor utviklingen er mer sammensatt. På en del områder slår meldingen fast at vi beveger oss gal vei i forhold til resultatmålene. Dette er utfordringer vi må ta på alvor. Det er derfor behov for økt fokusering på dagens miljøutfordringer, både nasjonalt og internasjonalt. Norge er et rikt land, og vi har evner og ressurser til å sikre vårt eget miljø for framtidige generasjoner. Vi har et særskilt ansvar for å delta aktivt i arbeidet med å redusere globale miljøbelastninger og i kampen mot fattigdom. Både nasjonalt og internasjonalt er en av hovedutfordringene i årene framover å redusere tapet av biologisk mangfold. Regjeringen har en målsetting om å stanse tapet av biologisk mangfold her i landet innen 2010. Dette er en ambisiøs målsetting. Mangfoldet av livsformer er grunnlaget for menneskenes eksistens, livskvalitet og velferd. Det biologiske mangfoldet er utviklet naturlig over lang tid og gjennom kulturpåvirkning. Høyre vil ta vare på dette mangfoldet for kommende generasjoner. Skal vi sikre det biologiske mangfoldet, må vi også sikre områdene der artene lever. Da kommer vi ikke utenom skogvern. Nær halvparten av de rundt 3 000 artene som i dag er oppført på den nasjonale rødlisten over truede arter, lever i skog. Vern av skog er derfor avgjørende for at vi skal bevare det biologiske mangfoldet. All erfaring tilsier at privat eiendomsrett er en forutsetning for å sikre en forsvarlig forvaltning av miljøverdier og ressurser. Privat eiendomsrett og personlig ansvar henger sammen og er nødvendig også for å ta vare på naturen. Respekten for privat eiendomsrett må også gjelde i skogvernet. Vi har dessverre sett uheldige konflikter mellom grunneierne og miljøforvaltningen i nettopp skogvernet. Derfor er jeg glad for at vi ved behandlingen av den forrige stortingsmeldingen om rikets miljøtilstand i samarbeid med skogeiernes organisasjoner fikk til en løsning hvor vi gikk fra konflikt til samarbeid gjennom en ordning med frivillig vern. Dette må være en hovedstrategi for det framtidige skogvernet. Denne regjeringen har gitt miljøarbeidet en ny giv. Et område hvor vi ser dette særlig tydelig, er når det gjelder opprettelse av nasjonalparker. Senest i forrige måned ble landets 25. nasjonalpark opprettet. Det var Folgefonna nasjonalpark i mitt hjemfylke Hordaland. Dette er et av Norges vakreste områder, med hvit bre, grønne lier og blå fjord. Samtidig som Regjeringen har vernet mer, har den gitt større åpninger for kombinasjoner mellom vern og bruk. Selv om et område er vernet, må det fortsatt være mulig å ha en fornuftig holdning til næringsdrift og annen aktivitet som ikke berører verneverdiene. Jeg er derfor glad for at Regjeringen har opphevet forbudet mot kommersiell turisme, som vi hadde i enkelte nasjonalparker. Skal vi få aksept hos lokale grunneiere og lokalbefolkningen for øvrig, er det viktig å finne smidige løsninger som kan kombinere bruk og vern. Samtidig må grunneiere som får den økonomiske verdien av sin eiendom redusert som følge av vern, få en økonomisk kompensasjon for dette verditapet. Friluftsliv, enten det er i uberørt natur eller i mer opparbeidede områder, er viktig for befolkningens trivsel og helse. Friluftslivet står sterkt i Norge, og en grunnpilar her er den norske allemannsretten. Høyre vil slå ring om og bevare allmennhetens rett til fri ferdsel i utmark. Det meste av arealene i Norge er på privat grunn. Derfor vil alltid allemannsretten være det viktigste for å gi befolkningen muligheter til å komme ut i naturen. Men som et supplement til dette er det også viktig at det offentlige legger ut naturperler som har vært i offentlig eie, for allmennheten. Jeg er derfor glad for at i forbindelse med omstillingene i Forsvaret har en rekke tidligere forsvarseiendommer nå blitt tilgjengelige. Allemannsretten må kombineres med respekt for folks privatliv og den private eiendomsrett. Private grunneiere må respektere allmennhetens rett til fri ferdsel i utmark. Samtidig må vi som ferdes ute, vise hensyn til privatlivets fred. En av de mest alvorlige miljøtruslene vi står overfor i dag, er helse- og miljøfarlige kjemikalier. Miljøgifter er tungt nedbrytbare, og de blir værende i naturen i lang tid. De siste årene har vi blitt mer og mer oppmerksom på farene knyttet til miljøgifter som PCB og bromerte flammehemmere. Jeg er glad for at Regjeringen har tatt denne trusselen alvorlig og prioriterer bekjempelsen av nye miljøfarlige utslipp og opprydding i gamle miljøsynder. Det er videre flott at det er en bred tilslutning til Regjeringens handlingsplan mot helse- og miljøfarlige kjemikalier, hvor man skal stanse utslipp av miljøgifter innen 2020. Heldigvis er det ikke bare i Norge at kampen mot helse- og miljøfarlige kjemikalier står høyt på den politiske dagsordenen. EUs forslag til nytt kjemikalieregelverk, REACH-forordningen, vil bli det viktigste virkemidlet for både å redusere spredningen av miljøgifter gjennom produkter og framskaffe økt kunnskap om det store antallet kjemiske stoffer som er på markedet. Jeg er glad for at det er bred enighet i komiteen om viktigheten av at Norge er aktiv i arbeidet med å få dette regelverket på plass og virksomt. Jeg viser i denne sammenheng også til et brev vi fikk fra Nordisk Råd i dag i sakens anledning. Jeg vil understreke betydningen av det arbeidet som nå pågår i EU, og at vi i Norge har de samme regler på dette området som de har i EU, slik at norske bedrifter har de samme betingelser å forholde seg til som dem i landene rundt oss. Et eksempel på det siste er det globale arbeidet mot utslipp av klimagasser gjennom Kyoto-avtalen. Norge har forpliktet seg til at våre utslipp skal ligge 1 pst. over utslippsnivået i 1990. Å nå dette målet vil være en utfordrende oppgave. Det må nås både gjennom nasjonale tiltak og gjennom det internasjonale kvotesystemet som skal være på plass i 2008. Norge har også i internasjonale avtaler om langtransporterte luftforurensninger påtatt seg ambisiøse internasjonale forpliktelser. Den største utfordringen framover er knyttet til å redusere Norges årlige utslipp av NOx med om lag 30 pst. innen 2010, i tråd med forpliktelsen i Gøteborgprotokollen. Denne forpliktelsen innebærer at Norge må gjennomføre vesentlige utslippsreduksjoner av NOx i årene framover. Innenlands skipsfart og fiske står for om lag 40 pst. av de norske utslippene. Det er derfor særlig innen denne sektoren vi finner det største potensialet for utslippsreduksjoner. Det er helt avgjørende for å nå målene i Gøteborgprotokollen at myndighetene og næringen har en felles forståelse av Norges renommé, og at det bidras aktivt fra alle parter. Jeg vil i denne sammenheng peke på det tidligere programmet for NOx-reduksjon, og at programmet nå videreføres etter Stortingets ønske, også med statlige midler. Tiltakene kan gjennomføres på opptil 30 år gamle motorer, og potensialet for utslippsreduksjoner er derfor svært stort. Med denne regjeringens – jeg vil nesten si – hovedfokus på dette i meldingen og miljøvernministerens kunnskap og engasjement har jeg tro på at vi skal greie å nå Gøteborgprotokollens mål.