SV er fornøyd med at krigsbarnas situasjon de seinere åra har fått en langt sterkere fokusering, og at myndighetene har tatt flere skritt for å fortelle krigsbarna at de overgrepene de ble utsatt for, ikke var noe de måtte regne med. Dette var tvert imot noe de burde ha sluppet. Det sies ofte at man kan si hvor sivilisert et samfunn er, ut fra hvordan man behandler sine svakeste. At Norge nå har tatt et større oppgjør med egen fortid når det gjelder krigsbarna, gir Norge en plass høyere opp i divisjonene. Jeg har også lyst til å berømme Magnhild Meltveit Kleppa, som har tatt viktige initiativer i denne saken. I Norge har barn en sterk stilling, og Norge har inkorporert FNs barnekonvensjon. Vi har likevel en lang historie med overgrep mot barn, og norske myndigheter har dessverre i mange sammenhenger latt være å gjøre hva man burde for å beskytte barn. Fra SVs side er det viktig å understreke at vi må lære av historien. Når vi bestemmer oss for å gi erstatning til mennesker som burde vært beskyttet av myndighetene, men som ikke ble beskyttet, burde vi samtidig sørge for at ikke andre barn vokser opp uten den beskyttelsen de skulle hatt. Vi mener bl.a. at det ikke gjøres nok for barn av etniske minoriteter som trenger beskyttelse av barnevernet, at barnevernet ikke har de ressursene de trenger for å kunne hjelpe barn som lider, at private aktører har for stort spillerom innen barnevern, at tilsynet er mangelfullt, og at asylsøkerbarn og barn av Rom skulle hatt bedre beskyttelse. Fra SVs side tror vi det kan komme mange nye saker framover der mennesker har lidd unødig fordi staten ikke sørget for at de fikk oppfylt sine rettigheter. Den første registerbaserte undersøkelsen om krigsbarns levekår viste at dødeligheten blant krigsbarn er stor: Hele utvalget av krigsbarn har i perioden fra 1960 og fram til utløpet av 2002 en overdødelighet på 40 pst. sammenliknet med sine jevnaldrende. Faktisk ble det funnet en overdødelighet på 66 pst. for de best dokumenterte årskullene. Krigsbarna har den høyeste andelen både av hjerte-karsykdommer, kreft og selvmord, noe som vitner om et vanskelig liv med store belastninger og slitasje. Det fins en sammenheng mellom levekår og livskvalitet. Undersøkelsen viser at store grupper av krigsbarna har og har hatt store helseproblemer, noe som igjen tyder på redusert livskvalitet. Samtidig er det gledelig at et betydelig antall av krigsbarna har hatt vanlige levekår. SV er enig i at erstatning til krigsbarn bør skje gjennom en tilpasning av billighetserstatningsordningen, og at søknader fra krigsbarn vurderes individuelt. SV er veldig fornøyd med og vil gi honnør til saksordfører Marthinsen for at det ikke ble slik at de krigsbarn som ble utsatt for overgrep som følge av at vedkommende var krigsbarn, ikke nødvendigvis skal få erstatning hvis det viser seg at vedkommende har mestret overgrepene og hatt et godt liv. Fra SVs side var dette helt nødvendig å få bort. En prostituert kvinne fortalte meg at hun ble utsatt for grove overgrep som krigsbarn, og at hun har vært prostituert siden hun var svært ung. Hun mener likevel at hun har hatt et godt liv, men det er ikke tvil i hennes sjel om at hun fortjener erstatning for det hun gjennomlevde. Dette er vi helt enig i fra SVs side. Vi skal ikke påføre mennesker en offeridentitet som en følge av at vi gir dem oppreisning. SV hadde ønsket at minimumsbeløpet for erstatning ble satt langt høyere enn de 20 000 kr de andre partiene, alle unntatt SV og Senterpartiet, til slutt legger seg på. I tidligere saker behandlet under Stortingets billighetserstatningsordning har beløpet ligget mellom 40 000 kr og 60 000 kr for de laveste tilkjente erstatningene. SV og Senterpartiet foreslår at minstebeløpet settes til 60 000 kr. Jeg vil minne om at en samlet komite uttaler at det er viktig at gjennomføringen av denne erstatningsordningen og nivået på erstatningene som utmåles, ikke føles som en ny urett for de gruppene som nå skal gis en oppreisning for tidligere urett. Komiteen uttaler enstemmig at staten må ha et ekstra ansvar når den både kan klandres for mye av den uretten som har funnet sted, og samtidig har stått for makuleringen av overgrepenes dokumentasjon. Konklusjonen på en slik uttalelse burde etter SVs mening tilsi et høyere minstebeløp enn det komiteens flertall gikk for. Til slutt vil jeg si litt om romanifolket og utdanningsskadelidende samer og kvener. De overgrepene som tidligere er begått mot romanifolket, er svært graverende. Det er flott og på tide at romanifolk som søker erstatning, for framtida skal sammenliknes med majoritetsbefolkningen. Dersom romanifolket ikke sammenliknes med majoritetsbefolkningen, kan det åpne for diskriminering av grupper på bakgrunn av tilhørighet uten at det fører til konsekvenser for den som stod bak diskrimineringen eller overgrepene. Romanifolk som tidligere har søkt om billighetserstatning og fått avslag, bør nå søke på ny. En enstemmig komite ber om at man gjennomgår departementenes arkiver over tidligere avslåtte billighetserstatningssøknader fra romanifolk/tatere og sender informasjon til disse om endringer i vilkårene for billighetserstatning. Dette er fryktelig viktig. SV og Arbeiderpartiet er opptatt av at det for mange av romanifolket er svært vanskelig eller umulig å fremme en søknad om billighetserstatning uten juridisk hjelp. Mange har svært mangelfull skolegang. Det er vanskelig for dem å områ seg i forvaltningen, og en del har naturlig nok en sterkt uttalt skepsis til norske myndigheter. Praktiseringen av rettshjelpsloven § 13 tredje ledd må derfor være liberal, slik at hovedregelen er at de som trenger juridisk bistand for å fremme sin søknad, gis fri rettshjelp. Dette burde resten av komiteen ha sluttet seg til. Fornorskningspolitikken, som varte til langt etter annen verdenskrig, var et overgrep mot den samiske befolkningen. Mange kvener led også sterkt. Flere samer og kvener mistet skolegang under og like etter annen verdenskrig. Mange fikk dessuten ikke opplæring på sitt eget morsmål som en følge av fornorskningspolitikken, og har ikke lært å lese og skrive på eget morsmål. Kombinasjonen av mangelfull skolegang og fornorskningspolitikken førte til at flere heller ikke kan lese og skrive på norsk. Vi er fra SVs side enig i at billighetserstatningsordningen må tilpasses slik at den omfatter en kompensasjon til dem som er kommet særlig uheldig ut både som en følge av tapt skolegang under og like etter krigen og som en følge av fornorskningspolitikken. Jeg tar opp forslaget SV har fremmet i salen, om en nedre grense på 60 000 kr.