På mandag diskuterte vi Makt- og demokratiutredningen. Den reiste mange viktige spørsmål knyttet til forholdet mellom staten og kommunene. Reformene som ble gjennomført fra midten på 1980-tallet, skulle øke den lokale handlefriheten. Resultatet er imidlertid, ifølge utredningen, at staten har stilt standardiserte krav til kommunene og dermed har begrenset den lokale selvbestemmelse. Kommunene er pålagt en rekke nye oppgaver, men uten at de er tilført tilstrekkelige ressurser til å kunne utføre alle oppgavene på en tilfredsstillende måte. Kravene til effektivisering øker. Kravet til budsjettbalanse også i kommunene synes i mange tilfeller å være viktigere enn at tilbudet til befolkningen holder en akseptabel standard. Også bruken av øremerkede midler representerer en innskrenkning i det lokale selvstyret. Kommunenes økonomi er valg av samfunnsretning, og innstillingen viser forskjellene i samfunnssyn. Vi i Arbeiderpartiet mener det gis større handlefrihet og trygghet for det enkelte mennesket om kommunene blir satt økonomisk i stand til å levere kvalitetstjenester til sine innbyggere. Omsorg skal ikke være en vare. Det er ikke vanskelig å få kommunebudsjettene i balanse hvis en ikke bryr seg om, og ser bort fra, at det er tjenester til mennesker det handler om. Bare i opplandskommunene det siste året er det kuttet 190 mill. kr i budsjettene, med den følge at det har blitt færre tjenester til innbyggerne. Med Regjeringens økonomiske opplegg for kommunene neste år blir det ytterligere kutt som må gjennomføres, og som vil svi enda mer, og som enda tydeligere vil få fram forskjellen på hvilken samfunnsretning Arbeiderpartiet vil ha, og hvilken høyrepartiene vil ha. Dessuten er det en merkelig holdning at alt kommunalt er ineffektivt. Hele tiden er det et jag om at man skal effektivisere mer og mer. Det er kanskje på tide å se på om statens ulike etater og departementer drives effektivt nok. Den som har vært ute på sykehjem i bygda si, ser at det går ikke an å løpe fortere. De ansatte yter maksimalt allerede. Jeg vil heller ha penger å gi til omsorgstjenester i kommunene, og gi brukerne den trygghet det er å ha ei hånd å holde i, enn å ha lommene fulle av penger som jeg har fått i skattelettelse. Bak hvert kutt i budsjettene er det mennesker det handler om. Derfor har jeg en utfordring til statsråden, og det er om hun har god nok oversikt over hva det egentlig koster å ha mange ressurskrevende brukere i en kommune. De skal ha et godt tilbud, selvfølgelig, men f.eks. i Jevnaker, der jeg bor, utgjør utgiftene til ressurskrevende brukere 11 pst. av brutto driftsutgifter. Det forteller at innslagspunktet på 725 000 kr er for høyt. Jeg er klar over at ordningen skal evalueres, men jeg ber statsråden om å se nærmere på den enkelte kommune for faktisk å kunne gi ekstra midler til dem som har særlig høye utgifter til ressurskrevende brukere. Det vil i hvert fall øke den kommunale handlefriheten betraktelig.