La meg først slutte meg til både interpellantens og statsrådens innlegg. Jeg skal ikke gjenta det de har sagt. La meg også gi ros til interpellanten Ågot Valle for både å sette fokus på kvinnene i utviklingsarbeidet og dessuten for å ta opp et tema knyttet til innholdet i den bistanden som Norge yter til fattige land og ulike målgrupper. Debatten om utviklingspolitikken dreier seg ofte om hvor stor andel av bruttonasjonalinntekten vi skal bevilge hvert år, og det er en viktig debatt. Men vi må også stoppe opp og drøfte igjennom hvilke prioriteringer vi skal foreta innenfor de rundt 18–19 milliarder kr som vi årlig bevilger til utviklingsprosjekter. Så er det selvfølgelig viktig at utviklingspolitikk ikke bare er bistand. Det understreket også interpellanten. Det er viktig med en helhetlig norsk politikk overfor landene i sør, med fokus også på de underliggende strukturelle årsakene til fattigdom, og, i den sammenhengen vi diskuterer nå, de økonomiske, men også kulturelle, religiøse, politiske og strukturelle årsakene til den økende kvinneundertrykkingen som vi finner i veldig mange land, og til det faktum at fattigdommen feminiseres. Det er kanskje noe av det mest skremmende, i tillegg til at borgerkriger, konflikter og etnisk rensing på en særdeles grusom måte har rammet kvinner. Voldtektene i Bosnia var en kynisk form for etnisk rensing og et uakseptabelt overgrep mot kvinner og deres integritet. La meg da også legge til det som interpellanten og statsråden understreket, nemlig at den uhellige alliansen USA, Vatikanet og en del islamske fundamentalistiske regimer, som altså hindrer prevensjon og reproduktiv helse, er en viktig del av dette bildet, og at kvinnene i veldig mange land lider på grunn av denne veldig uhellige alliansen, som også er blitt forsterket etter at Vatikanet kom inn i FN-systemet. Vi trenger altså en helhetlig norsk politikk som inkluderer en sterk prioritering av tiltak rettet mot kvinner. Vi trenger et normativt arbeid som handler om holdninger og politisk vilje til kvinnefrigjøring. Det er viktig at Regjeringen nå foreslår økte bevilgninger til kvinne- og likestillingstiltak på neste års budsjett. Men igjen, som statsråden sa, her må vi si ja takk, begge deler. Det er ikke slik at vi bare skal ha støtte til kvinnerettede tiltak, men kvinnerettende tiltak eller kvinneaspektet må inn i hele utviklingsarbeidet vårt. Dette arbeidet kan også være en del av en helhetlig norsk utviklings- og utenrikspolitikk overfor samarbeidsland. La meg nevne tre land der dette er veldig interessant: Afghanistan, Sudan og de palestinske områdene. I Afghanistan har Norge i dag den største kontingenten av stabiliserende, fredsbevarende styrker, ikke minst for å bidra til sikkerhet for den kvinnelige delen av befolkningen i et land som kanskje har vært, og delvis er, verdens verste når det gjelder kvinneundertrykking. Styrkene bidrar bl.a. til at jenter skal komme seg til skole, og at kvinner kan gå på jobb. Samtidig har vi altså gjort Afghanistan til samarbeidsland for norsk bistand, med vesentlig vekt på kvinner. Her er det også ganske viktig at vi aktivt kan bruke FN-resolusjon 1325, som interpellanten var inne på, som sikrer at kvinner er med på å bygge freden etter krig og konflikter. En helhetlig tenkning, ikke nødvendigvis på samme måte, kan også vurderes i forbindelse med Palestina og Sudan. I Palestina er bistanden vår rettet mot å bygge en stat. En positiv utvikling for kvinner må være fundamentalt i et slikt arbeid. Så et paradoks: Våre bevilgninger til Sudan, Palestina og Afghanistan er i dag betydelig høyere enn det som gis til flere av våre hovedsamarbeidsland, for å komplisere dette bildet. Det er kanskje på tide å se på forholdene mellom hovedsamarbeidsland og samarbeidsland på nytt. Det er ingen grunn til å tro at bevilgningene til disse landene vil synke i årene som kommer. Jeg vil til slutt også få nevne at valgene i flere latinamerikanske land har gitt som resultat at vi har fått en del rød-grønne regimer av ulike sjatteringer. Skjøre demokratier trenger støtte. I Chile, som statsråden nevnte, er det både en kvinnelig president og vel også kvinneflertall i regjeringen. Jeg mener at vi på politisk grunnlag bør støtte den chilenske regjeringens velferdsarbeid med sikte på å fremme kvinnenes situasjon. Helt til slutt vil jeg bare nevne at Aftenposten på søndag brakte nyheten om at Iran heretter skal fengsle kvinner som ikke går skikkelig kledd, altså med chador eller tilsvarende. Det betyr at både iranske og utenlandske kvinner som bryter denne kleskoden, skal straffes med inntil ti dagers fengsel. Jeg vil be om at Utenriksdepartementet tar opp denne saken, og at de også innkaller de selskapene som opererer i Iran, for å gjøre dem oppmerksom på at dette må de også ta opp.