Denne rapporten fra Riksrevisjonen omfatter årene 1997–2002. Hovedinntrykket av rapporten er at den gir et relativt nyansert bilde av omstillingstiltak. La meg fremheve det positive først. I flere tilfeller har man oppnådd redusert bemanning. Nå kan man si at i de tilfellene man ikke har oppnådd det, er det ikke nødvendigvis noe galt – det spørs hva målet var. Man har i flere tilfeller klart å legge om fra administrasjon til tjenesteyting. I de tilfellene man ikke har gjort det, er det avhengig av hva målet var. Når man omorganiserer rent administrative etater underlagt en statsråd, er ikke målet nødvendigvis å redusere den administrative styrke, men kanskje å oppnå andre politiske mål. Det er også påpekt at i mange tilfeller har en oppnådd forenklet styring ved at det har blitt færre underliggende etater. Det kan være viktig nok. Det virkelig negative, må jeg si, er at så mange prosjekter er gjennomført uten klare mål, for gjennomfører man omlegging uten mål, kan man vanskelig etterprøve det. Det fins sikkert unnskyldninger for alt. Veldig mange omorganiseringer er drevet frem av politiske ambisjoner, hvor tempoet ofte er det avgjørende. Noen kan også ha vært drevet frem av EØS-pålegg, som må gjøres raskt. Men det er heller ingen unnskyldning for ikke å sette opp et mål og ta seg tid til å legge frem alternativer og en økonomisk plan. Det at mange av omorganiseringene ikke har ført til innsparinger, eller at man ikke har oppnådd de økonomiske målene som er satt, er også av det som må fremheves som svært negativt. Nå er mye gjort for å forbedre dette. Moderniseringsdepartementet – nå Fornyingsdepartementet – svarte at etterlevelsen av utredningsinstruksen er innskjerpet. Det er viktig. Kompetansen i Moderniseringsdepartementet – nå Fornyingsdepartementet – til å råde de andre departementene i erfaringer med omorganiseringer er bedret. Det nevnes ikke i rapporten eller i innstillingen, men det er innført nye kvalitetssikringsregimer i det offentlige som skal sikre at større prosjekter går gjennom to faser av kvalitetssikring. Min egen erfaring er at det er det ofte politisk hast som gjør at man ikke helt vil, for det tar gjerne litt tid, særlig fase 2. Da må man komme tilbake til Stortinget og si at det tar litt mer tid. Det tror jeg at man skal ha forståelse for, særlig hvis kvalitetssikringen kan føre til at man har bedre mål og planer for omorganiseringen. I den moderniseringsplan som den forrige regjeringen la frem – man hadde i og for seg fått en del av den kritikken fra Riksrevisjonen som vi nå drøfter – har man tatt hensyn til de innvendinger som har kommet, der de er negative til omorganiseringer, og også når det gjelder å sette klare mål og måltall for omorganiseringene, slik at det skal være mulig å etterprøve. Jeg vil særlig utfordre den sittende fornyingsminister – eller fornyelsesminister med mine ord, det får være det samme – til å følge opp iallfall disse bitene av moderniseringsplanen fra den forrige regjering. Det kan være politisk uenighet om målet for omorganiseringer og hvor man skal omorganisere. Det får man respektere at en ny regjering har andre oppfatninger av. Men at etterprøvingsarbeidet må være der, er i alle fall viktig, for regjeringer kommer og går – for å si det slik – og omstilling i offentlig sektor tar tid. Derfor er det viktig at man har klare måltall, klare budsjetter, og at disse etterprøves og ligger der til kommende regjeringer har anvendelse for disse.