Makt- og demokratiutredningen reiser viktige spørsmål knyttet til forholdet mellom staten og kommunene. Reformene som ble gjennomført fra midten av 1980-tallet, skulle øke den lokale handlefriheten. Resultatet er imidlertid ifølge utredningen at staten har stilt standardiserte krav til kommunene og derved begrenset den lokale selvbestemmelse. Kommunene er pålagt en rekke nye oppgaver, men uten at de er tilført tilstrekkelige ressurser til å utføre alle oppgaver på en tilfredsstillende måte. Kravene til effektivisering øker, kravet til budsjettbalansen også i kommunene synes i mange tilfeller viktigere enn at tilbudet til befolkningen holder en akseptabel standard. Også bruken av øremerkede midler representerer en innskrenkning i det lokale selvstyret. Riksrevisjonen foretok for noen år siden en undersøkelse av denne bruken. På den ene siden ble store reformer dratt i gang ved hjelp av de øremerkede tilskuddsordningene, og forsøksprosjekter ble satt ut i livet. På den annen side viste det seg at øremerkede tilskudd som forutsatte kommunal medfinansiering, bidrog til å øke inntektsforskjellene mellom kommunene. Med andre ord, de rike kommunene som hadde anledning til å bidra økonomisk til prosjektene, fikk betydelig støtte. De økonomisk dårligere stilte fikk ikke tilsvarende gevinst. Ser vi utviklingstrekkene i sammenheng, er det grunn til å stille spørsmål ved om det lokale folkestyre er i fare. Nedgang i valgdeltakelsen ved kommune- og fylkestingsvalg er en indikasjon på dette. Så lenge ikke ansvar og reell beslutningsmyndighet følges ad, vil folks tro på og interesse for å delta i kommunestyrer og fylkesting bli svekket. Slik jeg ser det, bør i hovedsak finansieringen av kommunene skje ved rammefinansiering, og med den følge at det kan bli noen større forskjeller og ulikheter i tjenestetilbudet kommunene imellom. Et annet viktig tema er spørsmålet om fordeling av oppgaver mellom de ulike folkevalgte nivåer. Det er grunn til å tenke igjennom om vi har en funksjonell fordeling mellom stat, fylke og kommune. Er det f.eks. opplagt at ansvar for landbruks- og miljøsaker skal ligge hos fylkesmannen og ikke i fylkeskommunen, eller for den sakens skyld i kommunen? Dersom det blir aktuelt å etablere regioner til erstatning for fylker – og det har jeg faktisk ganske mange og sterke meninger om, som jeg ikke skal ta nå – vil jeg spørre: Hvilke oppgaver skal så disse ha? Jeg er glad for at en samlet komite er opptatt av funksjonsfordelingen mellom de folkevalgte organene. I en egen merknad understreker komiteen betydningen av at fordelingen skjer på en måte som sikrer aktiv medvirkning i befolkningen: «Nærhet og betydning av beslutningsorganenes vedtak for den enkelte er viktig i denne sammenheng. Likeledes bør spørsmål om demokratisk forankring og sikring av legitimitet i befolkningen gjennom en klar fordeling av de oppgaver som skal løses, være avklart før eventuelle nye regionale organer etableres.» Dette mener jeg er særdeles viktig. Etter mitt syn vil vår evne til å gi de ulike folkevalgte organer tilstrekkelige ressurser og innflytelse til å velge hvordan de ulike oppgaver skal løses, være avgjørende for det framtidige lokaldemokrati. Dersom vi får folkevalgte organer uten reell makt, vil Makt- og demokratiutredningens pessimistiske utsagn om at folkestyret forvitrer, faktisk gå i oppfyllelse.