Jeg kan huske tilbake til min egen oppvekst da jeg gikk i første klasse, at det var én av elevene i klassen som ikke sa et eneste ord. Jeg kan huske at det gikk mange år da vi lurte på hvorfor hun aldri sa noe. Til slutt fant vi det ut – dvs. det tok altfor lang tid før vi fant det ut. Hun kunne rett og slett ikke norsk. Hun satt altså i en klasse hvor det ble snakket kun norsk. Hun hadde samisk bakgrunn, og kunne så lite norsk at hun ikke i noe fag kunne gjøre seg forstått. Ingen undervisning var tilpasset i forhold til at hun skulle kunne lære noe som helst, og hun endte da også opp som skoletaper – ikke fordi hun manglet noe rent intellektuelt, men rett og slett fordi vi hadde med et norsk samfunn å gjøre som ikke evnet å møte henne med forståelse i det hele tatt. Det sier noe om de enorme manglene som har vært med hensyn til det norske urfolket, den samiske befolkningen, og hvor mye vi har å ta igjen. På dette området tar Fremskrittspartiet fullstendig feil. For denne uretten må man aldri slutte med å rette opp. Man er nødt til å ta tak i det. Det er en skam – og jeg vil bruke det uttrykket, det er mulig det er uparlamentarisk – at man i det samiske samfunn fortsatt må slite for å skaffe seg nok læremidler, at man ofte må drive og improvisere for å få det til. Det er en skam at man i Kautokeino skal måtte drive og slite for å få på plass vitenskapsbygget, når vi erkjenner at det er mangler som vi skal rette opp. Det er en skam at samiske aviser skal måtte kjempe for å bestå. Det er en skam at man må kjempe i forhold til de samiske videregående skolene i Karasjok og i Kautokeino. Det er en skam at grunnskolen mangler læremidler, og at det mangler lærerkrefter. Alt dette kan det rike norske samfunnet gjøre noe med. Vi ser at ofte blir formuleringer lite forpliktende, slik at den kampen må føres videre år for år. Her burde vi ha tatt et krafttak og fått det på plass. Jeg synes det er bra at meldingen så klart understreker de verdiene, og at det er nødvendig å gjøre noe med det. Men det betyr også at man i et budsjett må få det på plass. Det som er ganske paradoksalt når man diskuterer Sametingets virksomhet, er på en måte hvordan det ukontroversielle, det som ikke skaper noen konflikter i Finnmark, ikke kommer på plass, mens det som er ekstremt konfliktskapende, nemlig grunnleggende demokratiske konflikter om retten til å bruke utmark, til å bruke ressurser, gjøres til gjenstand for en forenkling der man ikke problematiserer. Jeg har registrert at noen har vært inne på reindriften. Det man imidlertid i liten grad er inne på, er den økologiske katastrofen vi står overfor i Finnmark i dag. Det er altså så nedbeitet at en del av naturområdene er helt ødelagt. Vi hadde for en del år siden 50 000 reinsdyr på Finnmarksvidda som til dels sultet i hjel fordi det ikke var beitegrunnlag for det – en svær dyretragedie. Og så klarer vi som politikere ikke å ta tak i det og gjøre noe med det. Det betyr at det er områder i disse samfunnene som vi lukker øynene for i forhold til virkeligheten, og som vi er nødt til å ta tak i. Vi er nødt til å velge politiske virkemidler som kan gjøre noe med det. Når bønder i Finnmark reagerer fordi man skal utvide beiteområdene for reinsdyr, så er jo det helt legitimt. Det er det også i Kautokeino, og for den samiske befolkningen i Kautokeino, for det kan jo ta fra dem livsgrunnlaget. Det betyr at vi som nasjonalforsamling er nødt til å ta tak i disse problemstillingene med en respekt for at det er mange kulturer i Finnmark. Det er en samisk befolkning, der er etniske kvener, der er etniske nordmenn, og det har også vært en ikke ubetydelig innvandring fra utlandet. Det betyr at interessekonflikter må møtes ut fra en forståelse av at i demokratiet er det ikke noe fasitsvar der én gruppe alene kan bestemme de premissene. Her ligger de virkelig store utfordringene, etter hvert som Sametinget vil få større innflytelse. Hvordan skal vi balansere de hensynene i forhold til den øvrige befolkningen i Finnmark, slik at de løsningene som velges, ikke blir konfliktskapende, men konfliktløsende? Det ligger en utfordring i det i forhold til finnmarksloven, og vi har alle et ansvar for å søke at man oppnår det man har vært på jakt etter. Men da er man altså nødt til å sikre at man har ører og øyne åpne for alle innspill som kommer fra det området, ikke bare fra den samiske befolkningen, men også fra den øvrige befolkningen. Det er en utfordring som tangeres i meldingen og i innstillingen, men som vi som organ, vi som nasjonalforsamling, er nødt til å ta på alvor i de årene som kommer.