I en artikkel i det velrenommerte vitenskapelige tidsskriftet Science la de to amerikanske forskerne Michael J. Saks og Jonathan Koehler i august 2005 fram en studie der de gjennomgikk 86 rettssaker i USA som hadde resultert i fellende dom. Felles for sakene var at DNA-analyser senere viste at gjerningsmannen var uskyldig. 14 av disse dommene som her var nevnt, var dødsdommer. Konklusjonen i studien var at feilaktige sakkyndige vurderinger var medvirkende i hele 63 pst. av sakene. Kun øyenvitner var mer upålitelige. I artikkelen gis det eksempler på feilslutninger begått av sakkyndige. I ett tilfelle gjaldt feilslutninger et bittmerke på huden til et drapsoffer, der den sakkyndige med sikkerhet hadde pekt ut den mistenkte som gjerningsmann basert på sammenfall mellom bittmerkene og den mistenktes tannsett. Den domfelte ble senere frikjent for mistanke, fordi DNA-analyser i sin tur medførte identifikasjon av en annen gjerningsmann. Ett av artikkelens overordnede poenger er at nye teknologier, særlig DNA, kaster nytt lys over tidligere konklusjoner fra sakkyndige og gir grunnlag for å trekke tidligere benyttede metoder i tvil. Men i forlengelsen av at tidligere metoder viser seg ikke å være så pålitelige som man i utgangspunktet hadde trodd, viser det seg altså også at sakkyndige har presentert bevismateriale på en måte som har vært villedende, fordi det har vært knyttet større beviskraft til materialet enn det har vært reelt grunnlag for. I september i år ble det, i regi av jusprofessor Ståle Eskeland og medisinprofessor Per Brantzæg, begge tilsatt ved Universitetet i Oslo, arrangert et faglig seminar om rettsmedisinsk sakkyndighet i straffesaker, der det ble vist til artikkelen i Science og trukket paralleller til bruk av sakkyndige i Norge. I et intervju med bladet Apollon, nr. 3 for 2006, som er et forskningsmagasin fra Universitetet i Oslo, uttaler professor Ståle Eskeland: «Det er ingen grunn til å tro at forholdene er annerledes i Norge.» I samme artikkel uttaler professor Per Brandtzæg: «Mens det innen vitenskapelig virksomhet er strenge krav til signifikansnivåer, man må være minst 95 prosent sikker for at et resultat skal kunne godtas, virker det som om rettsmedisinere ikke stiller slike krav når de legger fram beviser i rettssalen. De tillater seg å synse og trekker ofte konklusjoner som det ikke er belegg for.» Jurister synes å bruke begrepet «overveiende sannsynlig» også når sannsynligheten bare så vidt er 50 pst., mens sakkyndige med det samme begrepet kan mene at det er nær 100 pst. sikkert. Når begreper som brukes flittig, ikke er undergitt den samme forståelsen av den som bruker dem, og av den som skal forstå dem, er det duket for misforståelser og for feilslutninger. En tidligere drapsetterforsker, Asbjørn Rachlew, tar for tiden en doktorgrad ved Universitetet i Oslo om vitneavhør. Han er ofte blitt spurt om å være sakkyndig i rettssaker for å uttale seg om hvorvidt vitner snakker sant eller ikke. I et intervju med bladet Apollon sier Rachlew at han konsekvent sier nei til dette. Og han sier videre: «Forskningen på dette området er kommet svært kort, og selv om en som sakkyndig tar forbehold, så vil utsagnene fort bli tillagt for stor vekt i en sak som fra før er dunkelt opplyst.» Han hevder at det på tross av disse faglige innvendingene likevel «er nok av psykologer som tar på seg slike oppdrag». Spørsmålet om bruken av sakkyndige i retten og den vekten som deres vurderinger tillegges i avklaringen av mulig skyld hos den tiltalte, ble reist i forbindelse med gjenopptakelsen av den såkalte Liland-saken. Den tidligere drapsdømte Per Liland ble til slutt frifunnet og renvasket, på et tidspunkt da han hadde sonet i mange år for et drap han ikke hadde begått. Et utvalg som gjennomgikk saken, konkluderte bl.a. med kritikk av de rettsmedisinsk sakkyndiges undersøkelser og uttalelser og kritikk mot samspillet mellom de rettsmedisinsk sakkyndige og de juridiske aktørene i straffesaken. Det står å lese i NOU 1996:15, om Liland-saken. Det finnes i Norge en rekke historiske eksempler på dommer som har falt, og som i ettertid har vist seg å være justismord. Det ferskeste eksempelet er Fritz Moen-saken, mens et av de mest kjente eksemplene er 100 år gammelt i år, den såkalte Hetle-saken. Felles for en rekke av disse sakene er at sakkyndiges utsagn knyttet til bevismaterialet har spilt en avgjørende rolle for sakenes utfall. Pensjonert lagmann Trygve Lange-Nielsen beskrev i en kronikk i Aftenposten i september 2006 dommen mot 28 mennesker som ble dømt for incest og senere frifunnet, som det «mørkeste kapittel i vår rettshistorie siden hekseprosessene på 1600-tallet». Felles for de ulike domfellelsene var den sterke vektleggingen av rettsmedisinske sakkyndighetserklæringer, som altså i ettertid viste seg å være feilaktige. Justisdepartementet oppnevnte 2. april i 1998 et utvalg til å gjennomgå rettsmedisinsk kvalitetssikring og kontroll i straffesaker. Utvalget avgav sin innstilling, NOU 2001:12, nøyaktig tre år senere, altså 2. april 2001. Det vil føre for langt å gjennomgå alle konklusjonene i utvalgsarbeidet, men jeg vil peke på noen forhold som utvalget vektla: En bør sikre at domstolene og politi/påtalemyndighet ved behov får tilgang til best mulig sakkyndig kompetanse og til muligheten for såkalt «second opinion», altså en fornyet, overprøvende vurdering.Det bør være klarere og strengere habilitetsregler for sakkyndige.Rekvirenter bør i større grad enn i dag utforme klare og hensiktsmessige mandater som kan fange opp de rettsmedisinske problemstillingene på en adekvat måte.Interne kvalitetssikringsrutiner bør formaliseres der rettsmedisinske tjenester produseres, og akkreditering bør gjennomføres der det er mulig.Vitenskapelig virksomhet i fagmiljøene bør gjennom større aktivitet heve kvaliteten på sakkyndighet.Den eksterne kvalitetssikring ved Den rettsmedisinske kommisjon bør utvikles og styrkes.De sakkyndiges kompetanse bør heves innenfor både juridiske og medisinske fagområder.Rettsmedisinske tjenester bør organiseres og finansieres slik at det blir en kostnadseffektiv produksjon. Kunnskap og inntekter generert ved rettsmedisinsk virksomhet bør føres tilbake til de tjenesteytende institusjonene, slik at de kan styrke sin virksomhet. De spørsmål som melder seg, er i hvilken grad utvalgets arbeid har ført til en reell heving av nivået på norske sakkyndighetserklæringer, og i hvilken grad faren for gale domfellelser reduseres gjennom riktig fortolkning av det foreliggende bevismaterialet. Jeg håper at statsråden i sitt svar på min interpellasjon kan belyse hvordan det utvalgsarbeidet som jeg nå har nevnt, har vært fulgt opp, og hvordan statsråden vurderer det kommende behovet for nye tiltak, som ledd i å sikre riktigst mulig domfellelse i norske rettssaler.