Først og fremst vil jeg gjerne få takke Gerd Janne Kristoffersen, som har satt dette temaet på dagsordenen i dag. Egentlig burde det ikke være et aktuelt tema, for her står vi altså ved slutten av 2006 og debatterer mangelen på likestilling når det gjelder professorer i Norge. Men vi får bare forholde oss til realitetene: Fire av fem professorer er menn, og slik har det vært lenge. De siste tjue årene har utviklingen gått svært sakte. Fra 2000 og fram til i dag har vi kun hatt en økning på 3 pst. I 2005 utgjorde kvinner 17 pst. av professorene i universitets- og høgskolesektoren. Ved universiteter og vitenskaplige høgskoler var kvinneandelen den samme i 2005 som i 2003. De statlige høgskolene hadde i samme periode en vekst på 2 pst. I humanistiske fag var kvinneandelen størst, med 28 pst., mens teknologifag – jeg holdt på å si rimeligvis – hadde lavest kvinneandel, med 6 pst. Dette blir mye tall og mye repetisjon, men det er nesten nødvendig for at realitetene virkelig skal synke innover oss. Som interpellanten var inne på, handler forskning ofte om OECD-mål og penger. Men denne type debatter må også ta inn mange andre aspekter: Mangfold, kvalitet og likestilling er temaer som naturligvis hører med. Det kan ikke være greit at forskningen grovt sett skal overlates til halvdelen av befolkningen. Vi trenger forskning som representerer allmenninteresser, til det beste for 100 pst. av – altså hele – befolkningen. Det er vel ikke nødvendig å spørre hvem og hva som rammes når det er så få kvinnelige professorer sammenliknet med menn i universitets- og høgskoleverdenen. Svaret er åpenbart. Det får konsekvenser for hva det forskes på, og hvordan det forskes. Det har naturligvis også mye å si for nyrekruttering av forskere. Ikke minst er dette viktig for samfunnsdebatten. Her er vi faktisk over på et demokratisk problem. Universiteter og høgskoler skal være med og legge premissene for samfunnsdebatten. Det sier seg sjøl at overvekt av det ene kjønnet ikke er bra. Det er bl.a. mange som mener at dette er tilfellet innenfor medisin. Mannsrelaterte sykdommer kan dokumenteres gjennom årelang forskning, mens typiske kvinnesykdommer ikke får nok oppmerksomhet. Dermed kan dette oppfattes som et stort samfunnsproblem, og i dette tilfellet også et helseproblem. For å sette tall på dette: I 2005 var 20 pst. av professorene innen medisin kvinner, helsefag inkludert. Men på lektornivå utgjorde kvinnene 79 pst. i universiteter og høgskoler. Slik kan en se på ulike områder. Fortsetter veksten av kvinneandelen i samme tempo som i dag, vil f.eks. statsvitenskap, som første fagområde, oppnå et likt antall i 2035. For teknologiprofessorene er det forventet ca. 100 år seinere. Dette kan vi bare ikke akseptere. Vi ønsker på alle måter å kalle oss en kompetansenasjon. Hva skal vi da gjøre for å komme ut av knipa? Jeg er enig med dem som sier at holdningsendringer er viktige, men de trenger nok drahjelp. Mange sett av virkemidler må tas i bruk, og flere er nevnt her i dag. Både økonomi og kjønnskvotering kan være virkemidler. Som kjent gir også likestillingsloven mulighet for å særbehandle det underrepresenterte kjønn, uten at dette kanskje er spesielt ønskelig. I dag er det også påpekt flere svakheter ved dagens system. Stikkord er både kallelser og for mange midlertidige stillinger. Det er viktig at vi blir bevisst i forhold til dette. Det finnes løsninger når det er vilje til det. Heldigvis er det på dette området stor tverrpolitisk enighet. Det er grunn til også å gi honnør til Kristin Clemet, som tok opp dette i sin tid. Jeg må si at det var gode signaler fra kunnskapsministeren i dag. Han nevnte flere likestillingsfremmende tiltak. Interessant var det også å høre om Universitetet i Oslo, som har en handlingsplan for likestilling, og som ønsker å bli best på likestilling i akademia. Vi trenger forbilder og gode eksempler. Man skal være forsiktig med å bruke forfatteres ord i slike innlegg. Men jeg er fristet til å si med Inger Hagerup: «Vær utålmodig, menneske!». Jeg føler at det passer bra i denne sammenhengen.