Er det noe som kjennetegner Stoltenberg II-regjeringens markedsføring av næringspolitikken, så er det at det skal bli en ny kurs, politikken skal være aktiv og offensiv, og det skal komme mange nye verktøy i verktøykassen. Denne retorikken skaper selvfølgelig forventninger og ikke minst fallhøyde. Så langt bærer Regjeringens innsats preg av at det er lang avstand mellom ord og handling. Regjeringen har bl.a. lovet i Soria Moria-erklæringen at det skal utøves et mer aktivt eierskap i de bedrifter som staten har aksjer i. Det har deretter ikke manglet på offentlig etterlysning av den nye politikken fra framtredende representanter fra de rød-grønne partiene. Arbeiderpartiets representant Jan Bøhler forlangte i VG at staten skal kjøpe seg opp i Norske Skog for å hindre nedleggelse av Union. Senterpartiets representant Lundteigen gikk ut i Dagsavisen og forlangte at Folketrygdfondet måtte øke sitt eierskap i viktig norsk industri for å hindre utenlandske oppkjøp. SVs parlamentariske leder, Inge Ryan, ville gi 40 pst. av stemmene i selskapenes generalforsamlinger til de ansatte. SVs nestleder, Audun Lysbakken, gikk til angrep på selveste Oslo Børs, og SVs representant Vaggen Malvik ville gripe inn overfor norske oljeselskapers aktiviteter i fattige land. Samtlige næringspolitiske talspersoner fra regjeringspartiene har forlangt at Regjeringen skal gå inn som eier og hindre Telenor og Telenor Venture i å selge Opplysningen 1881. Representanten Vaggen Malvik truet faktisk i Dagens Næringsliv i dag med å bytte ut styremedlemmer i Telenor hvis Opplysningen 1881 blir solgt. Jeg er glad for at finansministeren, statsministeren og næringsministeren hver for seg har gitt avklarende og negative signaler både til undertegnede og til andre på de fleste av disse spørsmålene. Regjeringen har så langt praktisk talt avlyst denne delen av den nye aktive næringspolitikken. Jeg mener at slike politiske inngrep i kommersielle bedrifters omstillingsprosesser via statlig eiermakt vil være klart uheldig for bedriftenes evne til å ivareta virksomhetens interesser og klart i motstrid til andre aksjonærers interesser. I tillegg vil slike inngrep skade statens omdømme, ikke bare i rollen som direkte eier eller som indirekte eier gjennom Folketrygdfondet, men også som uavhengig myndighetsutøver i forhold til næringslivet. Jeg satte særlig stor pris på at finansministeren slo fast at Folketrygdfondet, som en velrespektert forvalter i det norske aksjemarkedet, fortsatt skal være en profesjonell og passiv finansiell investor, slik at Lundteigens ideer om å bruke fondet som en slags forsvarsmur mot verden rundt oss blir solid parkert. Men det hersker fortsatt en viss tvil om Regjeringens planer for ny ervervslov og ideer framsatt i media om innføring av bøter mot bedrifter som nedlegger det som Regjeringen mener er lønnsomme arbeidsplasser. Jeg ville satt stor pris på om finansministeren kunne si litt om sine vurderinger av de samfunnsmessige konsekvenser av å pålegge bedriftene større kostnader og økte politiske inngrep i forbindelse med omstilling. Dette er inngrep som sikkert kan være fristende i enkelte situasjoner, men det har også stor signaleffekt til virksomheter som vurderer å investere i Norge. Jeg vil også minne Regjeringen om at en god og framtidsrettet næringspolitikk ikke bare er å ha en lov om å konservere og låse nåværende bedrifter og næringsstrukturer, men kanskje i større grad å skape nye arbeidsplasser i Norge. Det er én ting jeg oppfatter som grunnleggende negativt med den nye regjeringens finans- og næringspolitikk. Regjeringen har skjerpet skattene med nærmere 11 milliarder kr gjennom de endringene som skjedde i Samarbeidsregjeringens forslag til statsbudsjett for 2006. Skattenivået generelt, og på mer næringsspesifikt nivå, ble skjerpet. Særlig uheldig var det at avskrivningssatsene for maskiner ble kuttet, og at formuesskatten ble økt. Jeg antok da at skatteskjerpelsene kanskje i noen grad ville komme tilbake til næringslivet gjennom nye såkalte aktive tiltak. Jeg trodde kanskje at noe av pengene ville ha gått til ny næringsrettet forskning, eller nye tiltak i regi av Innovasjon Norge eller SIVA. Tvert imot har Regjeringen kuttet også i forskning og utvikling og i den næringsspesifikke politikken på de områder som tidligere ble markedsført som aktiv næringspolitikk. Dette blir på en måte 2–0 i disfavør av næringslivet – skattene økes, næringspolitikken kuttes. Derfor mener jeg at finansministerens varsel om en klar ny kurs for en offentlig næringspolitikk må gå i kategorien «uriktig markedsføring». Og heller intet i finansministerens innlegg i dag retter opp dette inntrykket. Når det er sagt, vil jeg berømme finansministeren for å legge vekt på et fundamentalt viktig næringsnøytralt virkemiddel, nemlig restriktiv bruk av oljepenger. Ansvarlig finanspolitikk er viktig for å gi alle virksomheter og arbeidsplasser bedre framtidsutsikter. Så får vi se om de ansvarlige signalene også resulterer i ansvarlige budsjetter. Men hvem skulle tro at det var den næringsnøytrale politikken som skulle bli Regjeringens beste kort i forhold til næringslivet?