Det er riktig å gi ros til Ine Marie Eriksen, som har tatt opp dette temaet. Jeg vil si at det er en viktig og vanskelig debatt. NOKUTs akkreditering av ulike utdanninger og utdanningsinstitusjoner er vår garanti for at utdanningene tilfredsstiller kravene til standarder og kriterier. Det kan derfor synes dramatisk når NOKUT i september 2005 varsler at hele 30 av 33 sykepleierutdanninger i Norge ikke tilfredsstiller kravene til revidering av akkrediteringen. Jeg har ikke oversikt over og heller ikke forutsetning for å vurdere NOKUTs faktiske vurderinger. Men jeg er opptatt av at Stortinget vurderer årsakene til at NOKUT konkluderer slik når det gjelder disse studietilbudene. Når nesten samtlige av sykepleierutdanningene blir vurdert til ikke å tilfredsstille kravene, tyder jo det på at årsakene ligger i systemet som sådant, og ikke i kvaliteten på det enkelte lærestedet. Det er derfor nødvendig å identifisere de bakenforliggende årsakene til at en sentral del av høgskoleutdanninga – som sykepleierutdanninga er – nå blir vurdert, slik NOKUT gjør i sine rapporter. Det er svært viktig at dette ikke forstås som om det er kvaliteten på uteksaminerte sykepleiere som ikke er forsvarlig. Dette er som nevnt både vanskelig og komplisert, men det er dessverre slik at ute blant folk blir det oppfatta av noen som at sykepleierutdanninga som sådan ikke er god nok. Nå nevnte statsråden at mange av utdanningsinstitusjonene mener de er ganske nær å tilfredsstille kravet for å bli godkjent av NOKUT, og det er veldig bra. Men det oppfattes heller ikke ute. Så her er det også en jobb å gjøre i forhold til informasjon. Slik jeg har oppfatta situasjonen, er det hovedsakelig sammensetning av fagpersonalet og manglende førstestillingskompetanse som er NOKUTs ankepunkter. Etter hva jeg erfarer, er det svært begrenset tilgang på førstekompetanse innen sykepleievitenskap. Med om lag 35 doktorgradsavhandlinger siden dette ble mulig, er det opplagt at slik kompetanse fortsatt er en knapphetsfaktor. For høgskoler i distriktene vil det være ekstra krevende å tiltrekke seg forskerkompetanse. Men sjøl om det er krevende, er det ikke holdbart som argument for eventuelt å sentralisere utdanninga av sykepleiere. Denne yrkesgruppa trengs over hele landet. Ved behandlinga av forskningsmeldinga i fjor påpekte Senterpartiet at institusjonene innen høgere utdanning har høyst ulike forutsetninger for å konkurrere om de samme forskningsressursene, både når det gjelder penger og kompetanse. Det er viktig at finansieringssystemet i sektoren og fordelingen av forskningsmidler ikke fører til ødeleggende konkurranse om bevilgninger og kompetanse, der ulikhetene i sektoren sementeres i høgskolenes disfavør. Det er nå viktig å vurdere hvilke tiltak som konkret kan sette sykepleierutdanningene i stand til å oppfylle gitte kriterier. Dessuten må denne problemstillingen vurderes i gjennomgangen av finansieringssystemet. NOKUT har gitt institusjonene to år til å tilfredsstille gitte krav. To år er kort tid. Det er nødvendig med et tett samarbeid mellom de ansvarlige. Jeg tenker her på departementet, NOKUT og de ulike utdanningsinstitusjonene. Kanskje kan disse sammen legge forpliktende planer for de ulike institusjonene som det faktisk er realistisk å gjennomføre. Det var betryggende å høre statsråden i dag, som nevnte at departementet her ville påta seg et koordinerende ansvar.