Jeg regner med at den forrige taleren hørte at når representanten Olemic Thommessen sa at han var skremt, var det av et totalbilde der en fikk et klart inntrykk av at dette skulle følges opp på en veldig fragmentert og spredt måte, og at det ikke var samarbeidet med de ansatte som stod i hovedfokus i forhold til det å bli skremt. Men det en kan bli skremt av, er jo at Senterpartiet gjentar sin feilaktige påstand om at det var kutt i kommunesektoren i forrige stortingsperiode, ja, selv etter at deres egen statsråd, kommunalminister Åslaug Haga, i skriftlig svar til meg har bekreftet at i Bondevik II-regjeringens regjeringsperiode var det den høyeste vekst i kommunenes frie inntekter siden 1997 – og i mellomtiden har faktisk Senterpartiet sittet med et betydelig regjeringsansvar. Jeg håper vi slipper å høre den påstanden igjen. Men for å snakke om noe positivt: Svarene og debatten i dag har jo vist at det er bred støtte og bred tilslutning til vårt ønske om å få utvidet åpningstidene. Det er veldig bra. Men det er også slik, som flere har påpekt, og det er jeg helt enig i, at utvidede åpningstider i kommunal sektor er et ansvar for våre lokalpolitikere. Men da er jo utvidet åpningstid i statlig sektor et ansvar for oss som er politikere her på Stortinget og i regjering. Jeg tror det vil ha stor virkning at staten går foran som et godt eksempel på at det er mulig å få til utvidede åpningstider på en rask og enkel måte. Jeg tror også at en er nødt til, som flere har vært inne på, å sette opp konkrete målbare mål akkurat på dette punktet. Her har vi jo en reform som den ansvarlige statsråden kan gjennomføre uten å måtte slåss i flere år med finansministeren, uten å måtte foreta store lovendringer, og uten å bruke mye tid på utredning; den kan faktisk gjennomføres på kort tid. Det rådet burde en jo fra opposisjonen ikke gitt til den ansvarlige statsråden, for jeg tror at hvis en gjennomfører dette, vil det være noe som publikum raskt legger merke til. Men hvis en fortsetter den veien som går på at dette får utvikle seg gjennom generelle målsettinger og gode ønsker, er jeg redd for at vi i 2009 også vil ha denne debatten og kunne vise til spredte – kanskje noen flere, men allikevel spredte – gode eksempler, uten at en fullt ut har innført en reform som gjør at publikum virkelig merker at her er det en forandring fra tidligere.