Men jeg kan bekrefte at statsministeren helt mot slutten av valgkampen tok noen forbehold innenfor taletiden. Det var imidlertid på et tidspunkt hvor den valgkampmaskinen han ledet ut i krinkler og kroker, fortsatt skapte forventninger som han nok ikke klarte å ta ned med det. Det var opportunt for ham selv å kunne vise til det nå, men det er nok slik at den regjering han leder og dens partier, skapte forventninger som de nå ikke kan innfri. Det tror jeg er bakgrunnen for litt av den betydelige turbulens vi nå har i norsk politikk, og velgerforskyvninger og frustrasjoner. Det er en forventningskrise, og det illustreres ved at politikk er mye retorikk og kanskje mindre forskjeller. Når det gjelder den store forskjellen – «fellesskap» eller «skattelette», som er de mest brukte ordene til statsministeren – er det altså skattenivået i 2004 og skattenivået i 2005 som er forskjellen i forhold til den såkalte skatteletten. I dette rommet skal altså det store fellesskapet skapes, og det tror jeg er vanskelig å få den brede forståelsen for. Ser statsministeren at han har bidratt til å skape forventninger som virkeligheten nå gjør at det er vanskelig for ham å innfri?