La meg først få takke representanten Inga Marte Thorkildsen for at hun tar opp dette, noe hele Regjeringa oppfatter som et svært alvorlig samfunnsproblem, et skjult samfunnsproblem i veldig stor grad. Vi trenger alle mulige arenaer til å løfte fram nettopp denne problemstillingen, både i et barnevernsfaglig perspektiv og også i et kriminalpolitisk perspektiv. Vi ser at det er altfor lite debatt, altfor lite oppmerksomhet nettopp rundt denne – ofte skjulte – kriminaliteten. Vi trenger med andre ord slike debatter. Å leve med trusler og vold i egen familie er noe av det verste vi kan utsette barna for. Etter hvert har vi fått et offentlig fokus bl.a. på vold mot kvinner – etter min mening heller ikke tiltrekkelig fokus der. Men det er helt åpenbart at barna trenger et sterkere fokus. Vold i familien er også alvorlig fordi det kan skje over tid uten at noen legger merke til det. Det er også en fare for at noen lar være å varsle nettopp fordi det skjer innenfor familien, og at man av den grunn betrakter det som noe man ikke har noe med. Derfor må vi skape et samfunn der alle barn blir sett – også utenfor familien. Ingen familier eier sine barn alene. Barn er selvstendige individer med krav på beskyttelse, uavhengig av hvem som er deres omsorgspersoner. I dette perspektivet blir alle fellesarenaer der barn ferdes, viktige lytteposter der signaler fra barn må fanges opp. La meg først slå fast at forskning dokumenterer klart hvor alvorlige skadevirkninger barn kan bli påført ved å bli utsatt for ulike former for vold og overgrep fra de personer som skulle gi barnet omsorg og trygghet. Jeg har noen ganger sagt at det på mange måter er en dobbelt krenkelse av svært sårbare individer. Hjelpeapparatet tar etter min oppfatning vold mot barn og følgene av denne alvorlig, men mye arbeid gjenstår fortsatt. Vold mot barn kan være vanskelig å oppdage og ikke minst å dokumentere tilstrekkelig for å kunne brukes i rettslig sammenheng. Det er ingen unnskyldning for ikke å gå de rettslige veier helt ut. Innledningsvis vil jeg berøre barnevernets rolle ved mistanke om overgrep under samvær, som også representanten tar opp. Det er riktig at barnevernet ikke har adgang til å gripe direkte inn i samværsordninger som er avtalt eller fastsatt av retten med hjemmel i barneloven. Barnevernet har likevel et klart ansvar – jeg understreker et klart ansvar – ved mistanke om at et barn er utsatt for vold eller overgrep under samvær. Barnets beste gjelder uansett hvor barnet befinner seg. For å øke barnevernstjenestens kompetanse i nettopp slike saker har Barne- og likestillingsdepartementet i juli 2006 gitt ut en egen veileder om barnevernets rolle ved mistanke om overgrep under samvær. I veilederen er det bl.a. presisert at meldinger til barnevernstjenesten om bekymring for at et barn kan være utsatt for vold eller overgrep under samvær, skal behandles på samme måte som andre bekymringsmeldinger, og at en undersøkelse av barnets omsorgssituasjon kan gjennomføres mot samværsforelderen og i samværshjemmet. Det er viktig å understreke dette. Denne veilederen omhandler i tillegg hvordan barnevernstjenesten gjennom ulike hjelpetiltak, råd og veiledning til den forelderen barnet bor fast hos, kan bidra til å beskytte barnet. Veilederen gir også veiledning om forholdet mellom barnevernstjenesten og politi og påtalemyndighet i slike saker. Barnet er med andre ord ikke unntatt samfunnets forpliktelser i forhold til hvordan barnet faktisk har det, sjøl om det er i samværssituasjon. Så langt er praksis klar. Som representanten Thorkildsen peker på, kan problemet oppstå dersom barnevernet finner grunn til å reagere på samværsforelders omsorgsevne, men der bostedsforelder av ulike grunner ikke orker eller makter å anlegge ny sak om samvær. Her har vi i dag en praksis der omsorgssvikt hos samværsforelder primært blir en sak mellom partene om samvær, som må fremmes i det ordinære rettsapparatet, som også representanten Thorkildsen var inne på, mens omsorgssvikt hos bostedsforelder kan fremmes via fylkesnemnda. Det er ikke uvanlig at omsorgsevne er tema også i de rene samværssakene. Jeg ser at dette er en utfordring. Likevel er ikke løsningen opplagt. Dersom saker om omsorgssvikt hos samværsforelder skal kunne fremmes for fylkesnemnda, ville vi ha et tosporet system, som kunne benyttes uavhengig av hverandre. Dette er Regjeringa noe skeptisk til. Likevel er det situasjoner der enkeltmennesker kommer uheldig ut. Vold mot barn er et prioritert tema i både Barne- og likestillingsdepartementet og i Regjeringa ellers, og den problemstillingen Thorkildsen nå har reist, vil Regjeringa foreta en vurdering av for å se om det er andre måter å løse dette på. Når det gjelder rutiner for barnevernstjenestens håndtering av bekymringsmeldinger, vil jeg trekke fram Rutinehåndbok for barneverntjenesten i kommunene, som ble utgitt i mai 2006. Rutinehåndboka inneholder bl.a. forslag til sjekklister og eksempler på rutiner ved håndtering av meldinger. Med hensyn til helsevesenet kommer barn i kontakt med dette bl.a. på helsestasjoner, i skolehelsetjenesten og på legevakter. Både jeg og sentrale helsemyndigheter er enig med Thorkildsen i at det er viktig at helsepersonell har et bevisst forhold til opplysningsplikten til barnevernet. Og jeg understreker opplysningsplikten – det vi oftest hører om, er kanskje taushetsplikten. Sosial- og helsedirektoratet har derfor i samarbeid med Barne- og likestillingsdepartementet utarbeidet og nylig utgitt, i oktober 2006, et rundskriv som bl.a. handler om helsepersonells plikt til å gi opplysninger til barnevernstjenesten ved mistanke om at barn er utsatt for vold eller overgrep i hjemmet. Så vet både representanten Thorkildsen og jeg at rundskriv og veiledere er helt nødvendige, men ikke tilstrekkelige virkemidler for å sikre at hjelpeapparatet faktisk melder fra ved mistanke om vold. La meg derfor slå fast: Helsepersonell, barnehageansatte og lærere har en lovpålagt varslingsplikt til barnevernet når de har mistanke om at et barn utsettes for vold. Dette er ikke noe den enkelte ansatte skal ta stilling til på egen hånd. Det er et ledelsesansvar, og det må settes i system. Mye gjøres allerede for å bedre samarbeidet mellom aktuelle instanser og for å øke kompetansen og kunnskapene rundt utnytting, vold og overgrep mot barn og unge. Jeg vil særlig trekke fram følgende: Nasjonalt kunnskapssenter om vold og traumatisk stress skal ivareta nasjonale forskningsoppgaver og bidra til utvikling av nye tiltak, metoder og undervisning på vold- og traumefeltet, inkludert ulike typer vold og overgrep mot barn. Fire regionale ressurssentre om vold, traumer og selvmordsforebygging er nylig opprettet. Disse tror jeg blir viktige bl.a. for å fokusere på dette, som representanten Thorkildsen også etterlyser. Det femte sentret skal opprettes om kort tid. Sentrale roller for disse sentrene blir bl.a. å veilede hjelpeapparatet direkte og å etablere nettverk og forpliktende samarbeidsstrukturer mellom relevante samarbeidsparter innenfor hver region. Jeg vil også nevne Barne- og likestillingsdepartementets prosjekt «Barn som lever med vold i familien», som har framskaffet god dokumentasjon om voldens skadevirkninger og drevet kunnskapsformidling til aktuelle tjenester. Prosjektet skal utvikle behandlingsmetoder for barn som har vært utsatt for vold eller vært vitner til vold. Det skal videre spre denne kunnskapen til behandlingsapparatet og gi informasjon og kunnskap til førstelinjetjenestene og allmennheten, slik at disse barna kan bli sett. Regjeringa vil videreføre dette prosjektet i 2007–2009, og det vil framover fokusere på kunnskapsspredning, utvikling av metoder, prosedyrer og manualer i de tjenestene som kommer direkte i kontakt med utsatte barn. Det vil i 2007 bli arrangert en større nasjonal konferanse om vold mot barn basert på erfaringer fra dette prosjektet og internasjonal kunnskap. Når det gjelder Thorkildsens formulering om tøffere reaksjoner i retten, vil jeg peke på at Regjeringa i Soria Moria-erklæringen legger vekt på at straffene for utvalgte, alvorlige kriminalitetstyper bør bli strengere, deriblant grov vold og helt åpenbart grov vold og overgrep mot barn. Særlig gjelder dette reaksjoner mot vold i familien eller andre nære relasjoner, der barn er i et sterkt avhengighetsforhold til omsorgspersonene. Sjøl om Regjeringa ikke har instruksjonsrett overfor påtalemyndigheten eller domstolene, er håpet fra min side at påtalemyndigheten og domstolene fortsatt tar signalene som sendes på dette området, når de nedlegger påstand om straff, og når de idømmer straff. Vi har en veldig god anledning nå i Regjeringas arbeid med å lage en helt nye straffelov, slik at vi kan få på plass de strafferammene og de straffemekanismene vi føler er riktige på dette feltet, også balansert opp mot andre typer lovbrudd. Sjøl om vi har mange gode eksempler på at etater og instanser samarbeider med hverandre, ser vi også mange eksempler på at barn ikke får den hjelp de trenger fordi systemene ikke makter å samarbeide og å informere hverandre. Dette er bekymringsfullt. Når skoler og barnehager knapt vet hvem de skal henvende seg til i f.eks. barnevernet, kan dette gå ut over barn som trenger hjelp. Samtidig ser vi at der kommuner eller bydeler lager samarbeidsrelasjoner og setter dette i system, så får barn også den tverrfaglige hjelpen de ofte har behov for. Regjeringa er tilhenger av at kommunene sjøl skal få organisere sine tjenester, men jeg minner om at god faglig og forsvarlig hjelp forutsetter samarbeid og ofte gjensidig informasjon. Systemene er til for barna – ikke omvendt. Jeg tror en tverrdepartemental tilnærming til disse spørsmålene, slik representanten Thorkildsen etterlyser, er helt nødvendig – kanskje viktigere på mange måter enn økte bevilgninger – og vil forsikre representanten Thorkildsen om at Regjeringa, barne- og likestillingsministeren, justisministeren og andre både har tatt og kommer til å ta nye initiativ når det gjelder dette. Det er i gangsatt arbeid særlig rettet mot barn. Representanten Thorkildsen var inne på etablering av Barnas hus, som absolutt er en tverrdepartemental satsing, og hvor jeg håper at vi til neste år virkelig vil få se frukter av det utredningsarbeidet som har vært gjort, og som vil være et viktig sted for barn som opplever å ha det svært vanskelig.