Det er viktige problemstillinger interpellanten tar opp. I denne debatten mener jeg det er viktig å understreke at bare en liten del av kriminelle handlinger som skjer i Norge, begås av psykiatriske pasienter. Et sentralt element i Opptrappingsplanen for psykisk helse er å skape større åpenhet og forståelse for hva psykiske lidelser er, og hva det ikke er. Medienes gjentatte fokusering på det de betegner som «tikkende bomber», mener jeg bidrar til en uheldig stigmatisering av en gruppe mennesker som svært sjelden utgjør en fare for andre. Men det er likevel et faktum at enkelte som begår kriminelle handlinger, også har en psykisk lidelse. Noen begår handlinger som har karakter av ordensforstyrrelser, mens andre begår alvorlig kriminalitet. Denne interpellasjonsdebatten tar utgangspunkt i forbrytelser som begås av mennesker som er strafferettslig utilregnelige, uten at det foreligger grunnlag for tvungent psykisk helsevern. Jeg registrerer at Regjeringen vil foreta en gjennomgang av de strafferettslige særreaksjoner overfor denne gruppen. Jeg vil oppfordre helse- og omsorgsministeren til å engasjere seg sterkt i dette arbeidet for å sikre at det psykiske helsevernet bidrar til å ivareta den psykisk syke bedre – noe jeg også etter hennes innlegg oppfatter at hun vil gjøre. Jeg føler meg trygg på at hun vil følge opp det. Dette vil være et viktig bidrag for å ivareta hensynet til samfunnets trygghet. Det er avgjørende at samfunnets reaksjoner på slike handlinger tar høyde for at mange psykisk syke først og fremst har behov for behandling. Et slikt syn følger av en lang humanistisk tradisjon i vårt rettssystem. Jeg vil så sterkt jeg kan, understreke at strafferettslige reaksjoner og særreaksjoner ikke må brukes som en erstatning for nødvendige hjelpetiltak. Ansvaret for psykisk syke må ikke overlates til politiet og kriminalomsorgen fordi det psykiske helsevernet svikter. For de få som begår gjentatte straffbare handlinger uten at det er grunnlag for straff eller tvungent psykisk helsevern, er det åpenbart et behov for et samarbeid mellom kriminalomsorg og helse- og sosialtjenesten. Vi vet at det nettopp er i samhandling mellom ulike instanser at vi oftest finner svikt i helse- og omsorgstjenesten. Helsetilsynets årsrapport fra 2005 uttrykker det slik at personer med behov for sammensatte tjenester får et stykkevis og delt tjenestetilbud. Tidlig intervensjon og systematisk oppfølging av personer med alvorlige psykiske lidelser fra det ordinære hjelpeapparatet er det viktigste tiltaket for å forebygge farlig oppførsel og kriminalitet. Det er avgjørende at vi forhindrer at mennesker blir så syke at dette i seg selv utløser kriminelle handlinger. Opptrappingsplanen for psykisk helse har bidratt til at flere får hjelp innenfor psykisk helsevern. Flere av de kvantitative målene i opptrappingsplanen er innenfor rekkevidde, herunder utbygging av distriktspsykiatriske sentre, utbygging av tilrettelagte boliger med oppfølging og økt behandlingskapasitet. Likevel opplever mange et hjelpetilbud som svikter i sentrale ledd. En nylig publisert utredning fra Sosial- og helsedirektoratet bekrefter funn fra tidligere pasienttellinger, nemlig at mange pasienter legges inn på psykiatriske avdelinger i mangel av et mer egnet oppfølgingstilbud lokalt. Dersom målsettingene om en mer normalisert tilværelse for psykisk syke skal realiseres, er det avgjørende at vi lykkes med å bygge opp gode lokale oppfølgingstilbud. Det er trolig behov for flere tilrettelagte boliger enn de 3 400 det allerede er gitt tilsagn om. Men minst like viktig er det å fylle disse boligene med kompetent personale som kan gi god oppfølging og omsorg. Utbyggingen av ambulante team vil også være et viktig bidrag til å ivareta psykisk syke som begår kriminelle handlinger. Erfaringene så langt viser at disse teamene bidrar til å øke tilgjengeligheten til kvalifiserte tjenester, slik at pasienten får et bedre faglig tilbud. Det er viktig å markere at vi ikke tolererer at enkeltmennesker begår kriminelle handlinger som rammer andre, men det er like viktig at vi ikke bruker strafferettslige virkemidler som et dårlig alternativ til nødvendige hjelpetiltak.