Det er to partier i Stortinget som konfrontert med enhver enkeltsak som er litt vanskelig, hele tiden griper til at sterke menneskelige hensyn burde slått inn. Det er en systematisk del av den politiske debatten. Skulle man totalt sett summert opp antallet saker der Magnhild Meltveit Kleppa som senterpartirepresentant har ment at asylsøkere burde fått opphold, og sett på hvilke prinsippspørsmål det har dreid seg om i løpet av den perioden jeg har vært statsråd, hadde vi nesten ikke hatt reguleringer på innvandringsområdet igjen. Da ville sterke menneskelige hensyn vært hovedgrunnen til å komme inn i Norge, og med det juridiske systemet som representanten Magnhild Meltveit Kleppa er tilhenger av skal styre, nemlig en embetsstyring, på dette området, ville det ha resultert i at det nesten ikke var prinsipper igjen. Føringene ville være så vide at stort sett alle saker som dreide seg om barn, ville hatt fri åpenhet, og i alle saker som dreide seg om konfliktområder, og saker der folk hadde en subjektiv opplevelse av at de var forfulgt, så skulle man legge til grunn deres egen subjektive opplevelse. Jeg må bare si: det tror jeg ikke ville vært en styrbar utlendingspolitikk, og det synes jeg skulle bekymret Arbeiderpartiet litt.