Den norske kirken har vært særlig i fokus dette året. Det har selvsagt sammenheng med den pågående debatten om forholdet mellom stat og kirke. I forbindelse med de diskusjonene som pågår, får en bedre innblikk i hva Kirken som organisasjon arbeider med. Vi snakker ikke om en liten organisasjon. Det er flere tusen ansatte, som tar imot flere millioner besøkende. Jeg påstår at det er en ganske kompleks organisasjon. Det viser seg iallfall når en deltar i møter der relasjonen mellom stat og kirke er et tema, at det er mange som ikke har det hele bildet av hvordan Kirken er organisert og blir finansiert. Likevel har de tre regjeringspartiene vært bevisst forsiktige i behandlingen av budsjettet i komiteen, og har ikke lagt inn noen føringer som kan påvirke eller gi signaler i debatten om relasjonen mellom stat og kirke. Når vi nå diskuterer budsjettet for 2007, blir det viktig å synliggjøre at staten er den ene av to store bidragsytere. Staten er den minste av disse to. Staten bidrar med ca. en tredjedel av Kirkens økonomi. Likevel er det snakk om store beløp – nesten 1,3 milliarder kr. Den andre store bidragsyteren er kommunene. Der er det altså den lokale styresmakten som bestemmer. Jeg tror det er viktig med denne lokale forankringen. Det er for så vidt hele komiteen, som sier at «Den norske kirke skal være en landsdekkende, lokalt forankret kirke». For kort tid tilbake var det i mange kommuner en veldig trang økonomi. Jeg husker selv at rådmenn sendte ut melding til foreskjellige enheter i kommunen, hvor de ble bedt om å synliggjøre innsparingspotensialet. Den lokale kirkeforvaltning måtte også spare penger. Kommunen har et stort ansvar når det gjelder drift og vedlikehold av kirker, kirkegårder og personell som følge av det. Derfor må vi sørge for at velferdsprodusent nr. 1 i dette landet gjøres stadig bedre i stand til å ivareta sitt ansvar. Vi mener lokal velferdsbygging og forvaltning er avhengig av solid økonomi. Derfor har kommuneøkonomien blitt betydelig bedre, ganske enkelt fordi vi prioriterer dette. I og med at Kirken får så mye fra nettopp kommunene, gir det selvsagt en trygghet også for Kirken. Trosopplæringsreformen er høyt prioritert av Kirkemøtet. Reformen skal gi innsikt i og trygghet på egen tro og religiøs identitet. Identitetsbygging er viktig for gjensidig respekt, dialog og god sameksistens i et flerreligiøst samfunn. Jeg har inntrykk av at det er mange gode prosjekter som følge av reformen. Derfor er det gledelig at det foreslås å øke bevilgningen med 24 mill. kr. Totalt blir det da bevilget 100 mill. kr til denne reformen. Samtidig forventes det en kontinuerlig evaluering av reformen. En annen reform, som reelt sett er en organisasjonsutvikling, er den såkalte prostereformen. Det er pekt på behov for flere prestestillinger, og jeg er glad for at det blir vedtatt å øke denne posten med 7 mill. kr. Hvordan pengene blir disponert, avgjør bispedømmene. Vi vet alle at vi lever i et flerreligiøst samfunn, og viktigere enn noen gang er det derfor at det foregår dialog mellom religioner og livssynssamfunn for å unngå konflikter. Dette er forebygging av beste sort. I Norge synes jeg vi har sett veldig gode resultater av en slik dialog, ikke minst i kjølvannet av karikaturtegningene av profeten Muhammed. Samarbeidsrådet for tros- og livssynssamfunn er viktig i så måte, og en viss styrking av disse fora er derfor gledelig. Til slutt må jeg si at jeg er tilfreds med at et godt samarbeid med Kristelig Folkeparti har resultert i at tilskudd til private kirkebygg nå er inne igjen i budsjettet.