Politikk handler om å prioritere. Det handler om å velge å satse på de områdene man mener er aller viktigst for å nå de målene man har satt seg. For Arbeiderpartiet er det å sikre like muligheter til alle og å ha et rettferdig samfunn et overordnet mål. Vi mener det er viktig å sørge for at alle skal kunne ha en jobb å gå til. Vi ønsker en sterk offentlig sektor som gir trygghet for den enkelte. Derfor er jeg glad for at Regjeringen i statsbudsjettet legger opp til en politikk for å få flere ut i arbeid, og at mange av dem som i dag er passive stønadsmottakere, får åpnet dørene inn til arbeidslivet. Vi øker antallet tiltaksplasser, og gjennomføringen av NAV-reformen er i gang. Vi legger i årets budsjett opp til å sette i gang et tiltak som er skissert i stortingsmeldingen om arbeid, velferd og inkludering, nemlig det som kalles for kvalifiseringsprogrammet, som vil hjelpe mange som i dag får sosialhjelp, over i en mer meningsfylt hverdag. Å si at vi vil bekjempe fattigdommen i Norge er et ambisiøst mål. Vi legger derfor opp til mer fordeling. Vi satser på fellesskapet, og vi har en omfattende handlingsplan mot fattigdom. Vi ønsker et samfunn hvor vi deler på rikdommen, og hvor de som har minst, skal få mer. Politikk handler, som sagt, om å velge. De fleste partiene her i salen forholder seg til det. Men vi har ett parti som lever i en annen verden enn de konkurrerende partiene, nemlig Fremskrittspartiet. De snakker om at vi må ta folk på alvor, og at vi må gjøre mer for folk flest. Det er nok de fleste partiene her enige om, men med sin massive bruk av oljepenger opphever Fremskrittspartiet den viktigste regelen i politikken, nemlig det å prioritere. De kan stort sett si ja til alt det velgerne liker, og nei til alt det de ikke liker. De forholder seg ikke til den samme virkeligheten som oss andre. De har milliarder av kroner mer enn oss. De ignorerer sannheten om at norsk økonomi ikke vil tåle den massive pengebruken, og de ignorerer det at regningen vil sendes til vanlige folk gjennom renteøkninger og til industrien ved at de vil slite med høyere kronekurs. Når det er sagt, ser vi at selv om de slipper å prioritere på samme måte som oss andre, er det en klar linje i Fremskrittspartiets politikk og i deres alternative statsbudsjett, og det er interessant lesing. Noe er selvfølgelig helt åpenbart. De går for lavere skatter og avgifter. Det andre vi ser, er at de gjennom hele året har fremmet forslag på Stortinget, som de tilsynelatende er veldig opptatt av, men når det kommer til budsjettet, er det ikke nødvendigvis med, f.eks. tilleggspensjon for unge uføre i utlandet, som vi skal diskutere senere i dag, det å utvide permitteringsordningene til 42 uker og å redusere lønnsplikten for arbeidsgivere til fem dager. De skyver i stedet flere forslag over til Regjeringen og forventer at Regjeringen skal finne penger i revidert nasjonalbudsjett, slik som f.eks. gravferdsstønaden, som ble tatt opp her tidligere. Man har ikke funnet penger. Man fremmer bare muntlige forslag, og det synes jeg ikke er spesielt ansvarlig, for å si det noe diplomatisk. Fremskrittspartiet skriver at Regjeringen ikke gjør nok for de fattige, og det har blitt sagt fra denne talerstolen her i dag. Men hva gjør Fremskrittspartiet selv? De kutter i utdanningsstøtten til enslige forsørgere, som vi vet ofte har det trangt økonomisk. De kutter i sosiale tjenester og tiltak for vanskeligstilte. De sier at samfunnet må gjøre mer for dem som ikke har det lett, samtidig som de kutter kraftig i forhold til dem som skal gjennomføre jobben, og kaller det effektiviseringstiltak, uten å si hva det skal være, og uten å beskrive konsekvensene av kuttene sine. Jeg er glad for å tilhøre flertallet på Stortinget, som driver politikk med reelle penger, og som prioriterer. For denne regjeringen er profilen klar: Vi ønsker mer til fellesskapet. Vi ønsker mer til fordeling. Vi ønsker å jobbe for at alle som ønsker å jobbe, skal få muligheten til det, og vi vil bekjempe fattigdom.