Jeg vil først få lov til å gi uttrykk for at det er positivt at hovedtalerne fra alle partier har bekreftet det som står i komiteinnstillingen, nemlig at det om hovedtrekkene i norsk utenrikspolitikk og utviklingspolitikk fortsatt er bred enighet i Norge. Det er verdt å slå det fast før vi går løs på de områdene der det er uenighet, og de er blitt viktige. Men jeg mener det er en styrke at vi har felles kurs når det gjelder hovedretningen. Likevel ser vi ved denne budsjettrunden klare spor etter alternativ kurs. Det er i utgangspunktet bra. Vi må aldri bli lammet av en konsensus om at slik vi har gjort det de senere årene, er den riktige måten å gjøre det på. Vi må aldri idealisere vår egen innsats, og vi må aldri lukke dørene for nye ideer og nye måter å gjøre tingene på. Jeg tror utviklingsministeren, undertegnede og Regjeringen er enige om at det må være en grunnholdning på dette området: se etter nye sammenhenger, prøve nye ting, se linjen i vårt internasjonale arbeid fra en krise til en fredsavtale, til gjenoppbygging, til utvikling – ikke minst gjelder det det forebyggende arbeidet som man både i utviklingspolitikken og i utenrikspolitikken skal gjøre. Jeg mener også at denne regjeringen har vist gjennom dette året at vi er på søken etter nye måter å gjøre ting på – etter å lære og evaluere det vi gjør. Ikke minst må vi ha evne til å møte nye utfordringer for utenriks- og utviklingspolitikken som kommer fra klima, helse, migrasjon, kriminalitet og terror. Det utfordrer oss, og det finnes ikke noe kart å følge på dette området. Vi må altså ha både ressurser og politisk vilje til å prøve ut nye måter å gjøre dette på. Jeg mener representanten Høybråten i sitt innlegg illustrerte godt hvordan fornyelser innen utviklings- og utenrikspolitikken også gir resultater. Så kan man jo da tro at Fremskrittspartiet og Regjeringen er enige når det gjelder å se etter nye løsninger. Mye av det representanten Høglund sier, inviterer til en slik kritisk tilnærming, og den vil ikke Regjeringen avvise. Men det er allikevel en dyp kløft mellom Fremskrittspartiets helhetlige tilnærming og det som er det store flertallets retning, når Fremskrittspartiet går inn for å halvere alt vi gjør innen bistand. Og på det området som jeg har ansvar for, ser vi altså at Fremskrittspartiet vil kutte i bevilgningene til freds-, forsonings- og demokratiarbeid med 63 pst., vår innsats på Balkan, som fortsatt er en kritisk region for Europas fred og sikkerhet, kuttes med 76 pst., i tiltak for nedrustning og for å hindre at kjernefysisk materiale blir tatt i bruk i utviklingsland, kuttes det med 87 pst., og støtten til land i OSSE-området som kan motta utviklingsstøtte – representanten Høglund har akkurat besøkt Kasakhstan og vært engasjert for at vi må inkludere disse landene – foreslås kuttet med 65 pst. Jeg mener at dette er et uttrykk for en helt annen tilnærming til hvordan Norge skal innrette seg i det internasjonale samfunnet, og jeg mener at en del av de innleggene som kom fra representanten Høglund, også baserer seg på mangel på kunnskap. Det representanten Høybråten understreket, og som jeg ikke vil gjenta, er dokumentasjonen av alle de områdene der moderne, klok utviklingspolitikk – både på området som jeg har ansvaret for, og på det området som utviklingsministeren har ansvaret for – gir resultater. Representanten Høglund sier: Problemet er at givergleden flommer over. Det er jo feil. 0,7 pst. for rike land er et mål – de ligger nede på 0,20-tallet et sted. Det er riktig, som det har blitt sagt i debatten, at de rike landene har satt seg mål om å øke, men det er langt igjen. Representanten Høglund sier: Vi øker bare dosen. Nei, vi endrer dosen. Men vi kutter den ikke samtidig som en del av tiltaket for å hjelpe. Vi er målrettet. Jeg mener utviklingsministeren på en grunnleggende måte har fornyet utviklingspolitikken, noe som også flertallet har støttet. Representanten Høglund sier: Når tok man sist imot en god idé? Det gjør vi hele tiden. La meg bare ta noen eksempler: Innen klima arbeider vi nå for å se hvordan vi kan utvikle samarbeidet med Kina og med India på nye måter. Mikrokreditter er nevnt. Vaksineinitiativet er en ny sak som Norge har vært med og støttet. Det gjør vi hele tiden. Høyre er i en annen divisjon. Men vi merker oss det prinsipielle og politisk virkelige at de nå slipper taket i 1 pst.-målet, som de har kunnet strekke seg etter. Da minnes jeg at Høyre i 2001 gikk til valg på et kutt i norsk utviklingshjelp på 25 pst. De leverte ikke det til velgerne sine i den perioden, fordi de i Bondevik II-regjeringen var med på økningen. Nå er de igjen i fri mark, og de legger fram et budsjett som riktignok øker i antall kroner – men det skulle jo bare mangle når Norge blir rikere – men de er på 0,9 pst. Jeg merket meg at representanten Vallersnes i sin motstand mot å henge seg opp i prosenter, ikke ville sette noe mål. Og da er spørsmålet: Hvor skal dette ende? Hvis Norge fortsetter med sin velstandsutvikling, vil selv de marginale økningene Høyre legger inn, føre til at de faller, faller og faller, og da er de snart i divisjon med Fremskrittspartiet. Da tror jeg det blir en ganske markant forskjell, primært mellom Fremskrittspartiet og det store flertall, men også Høyre. Vi kan se fram til et scenario hvor disse partiene skulle få flertall, og en norsk statsminister, en utenriksminister eller en utviklingsminister skal banke på dørene i FN og i de landene vi har samarbeidet med, og si: God dag, jeg er fra Norge – verdens rikeste land, som bare blir rikere. Vi har besluttet å halvere innsatsen for utvikling. Jeg har mye sans for Høyres forslag om handel. Vi vurderer dette. Men jeg tror det er viktig å presisere at det nå skjer en vesentlig innsats når det gjelder handel i WTO. Det er der vår innsats hører hjemme. Det skal vi følge nøye opp, samtidig som vi skal fortsette den vurderingen den forrige regjeringen igangsatte, med å vurdere hvordan vi kan fortsette politikken med å gi preferanser til de fattigste landene. Men det er allikevel et litt uhyggelig perspektiv når handelsutsiktene skal være med på å forklare hvorfor vi kutter i bistanden, at vi skal si til barnesoldatene i Uganda: Nei, det blir ikke noe utdanningstilbud til deg som vi vil støtte, men du kan handle med Norge. Eller vi kutter i pengene til UNAIDS, og sier til en aidssyk person at du får klare deg selv uten medisiner, men du kan jo alltid handle med Norge. Jeg merket meg for øvrig at representanten Vallersnes stilte grunnleggende spørsmål om det kurative rundt aids. Det skal det bli interessant å få en debatt om, for jeg tror nettopp at tilbudet om behandling, som UNAIDS bidrar til, er en hovedstrategi i kampen mot aids. Etter mitt syn kommer denne holdningen litt nær det gamle historiske begrepet at hvis de ikke har brød, kan de spise kaker, når man sier: Vi kutter i bistanden, men dere kan alltid handle med Norge. Høyre og Fremskrittspartiet er på en annen kurs, og jeg vil berømme Kristelig Folkeparti og Venstre for å holde fast ved målet. Det er i opposisjon, når partiene fristilles, at man kjenner dem igjen. Høyre har altså vendt tilbake igjen til der de var før 2001, og kommet ut av den innflytelsen – positive, etter mitt skjønn – de var under i Bondevik II-regjeringen. Så skal jeg kommentere et par andre punkter. Afghanistan – spørsmålet om ny henvendelse: Nei, det er ikke min oppfatning at vi har fått en ny henvendelse om tropper til Afghanistan. Vi har fått en gjentakelse av den samme henvendelsen. Den har kommet utover høsten som en del av styrkegenereringen NATO driver. Regjeringen har som svar på de ulike henvendelsene gjentatt at vi opprettholder vårt høye styrkebidrag. Vi konsentrerer den innsatsen om nord. Vi overtar ansvaret for flyplassen i Kabul. Vi har tatt initiativ til bedre samordning av utviklingshjelpen, sivil bistand. Vi vurderer vår militære innsats fortløpende. Det er ikke noe prinsipielt til hinder for at vi en dag kan ende opp med å bidra i sør, og det er ikke noe spesielt til hinder med hensyn til noen type tropper vi kan bidra med, eller ikke bidra med. Det blir løpende vurdert. Når det gjelder nordområdene, som har blitt nevnt: Jeg setter pris på at det er bred støtte til den satsingen som Regjeringen gjør i nordområdene. Den helhetlige strategien ble lagt fram forrige fredag, og den har etter mitt skjønn interessante perspektiver framover. Den vil så bli fulgt opp i budsjetter her i Stortinget, og bygger videre på den brede enigheten som er i Stortinget om det. Nå har staten, Regjeringen, meldt sine kort om hvor den vil satse, særlig på kunnskap, næringsutvikling, miljø, klima, ressurskontroll, energi og forholdet til Russland, og så får vi utvikle dette videre fra år til år. Jeg tror det kommer til å bli et spennende satsingsområde, og, som sagt, Regjeringens strategiske hovedsatsing. Så til forholdet til Russland. Der tror jeg det er viktig at vi understreker det som er nordområdeperspektivets tidshorisont, nemlig det lange perspektivet. I dag er det en urovekkende utvikling i det politiske miljøet i Russland. De forskjellige episodene vi nå ser, med opposisjonskritikere som er blitt likvidert, er fortsatt under etterforskning. Men det bygger opp under inntrykket av at det russiske demokratiet på ingen måte har landet. Jeg tror det da er viktig at vi er langsiktige i vår politikk, at vi er til å kjenne igjen, at vi tar opp med russerne i ulike sammenhenger våre kritiske merknader, i tillegg til at vi ønsker å fordype samarbeidet. Men det kan ikke bli slik at vi lar enkelte episoder kaste om på det som er vår politikk. Jeg har merket meg at mange mener at Russlands valg av Sjtokman-utbyggingen totalt har kullkastet vår satsing på nordområdene. Nei, vi må antakeligvis leve med skuffelser og gleder om hverandre i et generasjonsperspektiv. Det at Russland tar et valg rundt ett felt, riktignok stort, kan ikke endre vårt perspektiv på hvordan vi vil arbeide videre i nordområdene. Vi må arbeide langsiktig og utnytte de fordelene vi får når det kommer muligheter for fordypning av samarbeidet.