Jeg skal med den løsningsorienterte tonen som er her, ikke gå inn i et forsøk på elendighetsbeskrivelser. Jeg er gammel nok til å huske tvangsbyfornyelsen i Oslo. Jeg skal ikke rippe opp i det, det ville kunne blitt pinefullt for mange som sitter i salen. Det måtte en bred koalisjon til den gangen for å rydde opp i dette, og det kostet ca. 1 milliard kr – men la det ligge. Det viktigste er å være løsningsorientert. Det løsningsorienterte synes jeg er gjenspeilet i alle innleggene, men først og fremst hos statsråden, fordi han sitter med ansvaret. Han har for det første vært inne på det som representanten Syversen tok opp, at vi ikke kan vente med å gjøre noe i Søndre Nordstrand, fordi vi skal gjøre noe i Groruddalen. Vi er nødt til å gripe sjansen nå og være ute i rett tid. Det andre jeg syntes statsråden tok på en svært bra måte, var hvordan man kan tenke på det som er viktig nasjonalt og lokalt, også med en lokal frihet. Det er det flere som har vært inne på. Den lokale friheten er ganske viktig. Jeg vil også benytte sjansen til å si at dette selvfølgelig primært er et ansvar for byen Oslo. Byen Oslo har gjort mye, ikke minst gjennom sin egen skole. Jeg må si som utdanningspolitiker at jeg skulle gjerne sett at Oslo-skolen hadde vært gjenstand for debatt i stortingssalen. Den skolen som oftest debatteres her, ligger et sted på landet, i en kommune med 10 000 innbyggere, en slags norsk gjennomsnittskommune med en lykkelig sammensetning, nesten lik Kardemomme by, og hvor minoritetsbefolkningen er maskoter. Det er slik det ofte ser ut. Jeg ønsker ikke at vi skal snakke om det på en annen måte enn det det er, nemlig at det er mennesker med ulik bakgrunn, som skal ses på som individer, med dyp respekt, og med den grunnleggende holdning at alle mennesker i dette land har både rettigheter og plikter. En kan gjerne stjele et gammelt arbeiderpartislagord, som lyder slik: Gjør din plikt, og krev din rett! Det er god moral, så lenge man skjønner at noen mennesker er små mennesker, og må møtes fordi de er barn, og at noen mennesker sliter med livet, og må møtes fordi de sliter litt med livet. Så lenge vi har den innsikten med oss, individ for individ, uansett hvordan vi ser ut, har vi en sjanse til å lykkes. Det er det som er grunnholdningen som jeg har tatt opp i interpellasjonen, og som jeg føler har preget innleggene, og ikke minst statsrådens innlegg. Dette er mer enn at Oslo-benken holder et møte i stortingssalen og får tilslutning av andre. Dette er viktige nasjonale spørsmål som gjenspeiler seg i landets hovedstad, og som krever et samarbeid mellom lokale myndigheter, som har et tungt ansvar, og nasjonale myndigheter, som har sitt ansvar. Når det gjelder Groruddalen, er det ikke noen tvil om at i sentrale deler av Groruddalen ser det ut som om et troll har stått opp om morgenen, slengt om seg med alt og vært grettent, og så har gått og lagt seg etterpå. Å rydde opp i det er noe vi får komme tilbake til. Det er ikke noen motsetning mellom å gjøre det som representanten Nybakk kalte å rydde opp med hensyn til unnlatelsessynder, og å gjøre det som vi nå føler vi har bred vilje til å gjøre i Oslo sør, i Søndre Nordstrand. Jeg er glad for det.