Jeg har en fortid i denne saken, i den forstand at jeg var med på å behandle den saken som førte til at vi fikk NOKUT. Jeg synes det er bra at vi har fått dette kvalitetssikringsorganet. Jeg hører også til dem som vil gi ros både til interpellanten og til statsråden for den måten de har forholdt seg til utfordringen på. I forbindelse med refleksjonene til representanten Reikvam har jeg lyst til å gjøre noen refleksjoner, jeg også. Det kan da ikke være så vanskelig å få forskere til små steder, når vi klarer å få jurister med topputdannelse til å ende på de mest grisgrendte steder i Norge. For det klarer vi. Vi klarte f.eks., som et lite apropos, å plassere norske jurister i et sentralisert kontor for voldsoffererstatning i Vardø. Noen av søkerne trodde til og med at arbeidsplassen lå i Bærum. Men da de oppdaget at den ikke lå der, tok de jobben med friskt mot. Så jeg ville ikke se så pessimistisk på at vi i et land hvor utdanningsnivået stiger så høyt som det gjør i Norge – hvor vi får så mange godt utdannede mennesker, mennesker med høyere utdanning – skal få til det. Jeg tror på den systematikken som jeg oppfattet lå i statsrådens svar, og har lyst til å knytte den kommentaren til det. Jeg vil imidlertid støtte interpellanten, slik jeg oppfattet henne, i at det kunne være bra om vi fra Regjeringens side i forbindelse med stortingsmeldingen om Kvalitetsreformen fikk en gjennomgang også av det som har skjedd med profesjonsutdanningene, så langt det er mulig – vi vet at det er mulig når det gjelder sykepleierutdanningen, så får vi se hvor langt man kommer med lærerutdanningen – og at man i den sammenheng også fikk departementets prinsipielle vurderinger av denne type utdanninger, slik at Stortinget fikk en sjanse til å se på det i en naturlig sammenheng. En slik stortingsmelding ville i hvert fall gi en naturlig mulighet til å gjøre det. Det kan også tenkes at statsråden har andre muligheter som han vil benytte, og det er i så fall bra. Jeg ønsker å knytte to bemerkninger til det man så vidt har berørt her, de såkalte private høgskolene. Jeg kan ikke slutte å undre meg over det som skjer her, for vi vet jo at dette er høgskoler som i vårt land har vært pionerer både i å bygge utdanningsområder og i å løse samfunnsoppgaver. Jeg vil nøye meg med å be statsråden neste gang han har enten mye eller lite penger til rådighet, å likebehandle de private høgskolene og de offentlige høgskolene. Det er jo det som er poenget. Begge typer høgskoler utfører et samfunnsoppdrag. De utfører et vitalt samfunnsoppdrag. Vi har også, slik interpellanten var inne på, en privat høgskole som gjorde det bra ved denne NOKUT-gjennomgangen som gjaldt sykepleierhøgskolene. Jeg vil også ta opp et annet forhold, og det er at det ikke alltid er gitt at de private høgskolene får del i det som skjer når det gjelder stipendiater. Det knyttet noen av oss merknader til i forbindelse med budsjettet for inneværende år. Jeg vil oppfordre statsråden til å sørge for – nettopp fordi de private høgskolene er en del av det norske høgskolesystemet, de er en viktig del av det høgskolesystemet som både utdanner sykepleiere og lærere, og gjerne, for å bruke representanten Lønnings ord, lærerutdanningen og sykepleierutdanningen er to viktige pilarer i det norske samfunnet – at det her også blir en fair behandling, en likebehandling, når det gjelder muligheten til å få stipendiater som kan sørge for at man kan få bygd på den kompetansen man har. På den måten bygger vi det fellesskapet som vi er interessert i i Norge når det gjelder å få gode yrkesgrupper som har en god utdannelse som står seg faglig, som står seg forskningsmessig, og som står seg yrkesrettet. Den utdannelsen vi har på sykepleierfeltet, har en lang og god historie i Norge i å være god. Derfor er jeg også overbevist om at det alvoret som er tegnet ved NOKUT-gjennomgangen, og som statsråden på nøktern måte kommenterer slik en statsråd etter min oppfatning bør gjøre det, og det alvoret som statsråden signaliserer ved å tilkjennegi hvordan han vil gå inn i det, blir fulgt opp. Det er veldig viktig, slik at vi kan regne med at det som kreves av disse utdanningene, kommer på plass. Jeg tror også det er riktig, som mange har understreket, at man får et saklig og nøkternt informasjonsarbeid ut til folk om at det ikke er noe i veien med de menneskene som er utdannet der, men at vi trenger dem i Norge, og at vi stoler på at de vil gjøre en god jobb.