Når vi fra Regjeringas side har foreslått å foreta endringer i lov om svangerskapsavbrudd og lov om sterilisering, er det for å sikre at disse er i overensstemmelse med biomedisinkonvensjonens krav. Europarådets konvensjon av 4. april 1997 om menneskerettigheter og biomedisin trådte i kraft 1. desember 1999. Denne konvensjonen ivaretar enkeltmenneskers rettigheter ved medisinsk forskning og behandling. Norge undertegnet denne konvensjonen allerede i 1997, og Regjeringa mener det er på høy tid at Norge nå ratifiserer konvensjonen. Etter undertegnelsen av biomedisinkonvensjonen har Helse- og omsorgsdepartementet vurdert norsk rett opp mot konvensjonens krav med sikte på ratifikasjon. Dagens regler for når svangerskapsavbrudd, sterilisering og kastrering kan foretas overfor personer som mangler samtykkekompetanse, er sjølsagt gjennomgått som ledd i dette arbeidet. I denne sammenheng er personer uten samtykkekompetanse definert som personer som er så alvorlig sinnslidende eller psykisk utviklingshemmet i så betydelig grad at de ikke evner å forstå betydningen av inngrepet. Lovforslaget som Regjeringa har fremmet, understreker at det bare helt unntaksvis skal være anledning til å tillate inngrep etter lov om svangerskapsavbrudd og lov om sterilisering overfor personer som mangler samtykkekompetanse. Hvert enkelt tilfelle må vurderes grundig, og det er en forutsetning at hensynet til den det gjelder, må veie tyngst. Lovforslaget innebærer en innsnevring i dagens lovverk om svangerskapsavbrudd, sterilisering og kastrering for å styrke vernet av mennesker uten samtykkekompetanse. I lovforslaget gjøres det ingen endringer i vilkårene for når svangerskapsavbrudd, sterilisering eller kastrering kan tillates i andre tilfeller enn der personen mangler samtykkekompetanse. Jeg har merket meg at flertallet i helse- og omsorgskomiteen støtter Bioteknologinemndas høringsuttalelse, der det etterlyses en beskrivelse av omfanget av nåværende praksis for prevensjon, sterilisering, abort, barn født av foreldre/mødre uten samtykkekompetanse, og hvordan omsorgsovertakelse for barna håndteres. Jeg er enig i at det kunne være interessant å vite mer om dette, og jeg kan opplyse at Sosial- og helsedirektoratet og steriliseringsnemndene holder på å kartlegge hva som er dagens praksis for sterilisering av personer uten samtykkekompetanse. Jeg har også merket meg at et flertall i helse- og omsorgskomiteen mener at teksten bør gjøres mer forståelig for berørte parter, og at det gis en vurdering av hvilke hensyn som skal tas for å unngå svangerskap/fødsel, der de potensielle barna enten vil bli alvorlig sjuke sjøl eller lide under at foreldrene ikke har omsorgsevne. Når det så gjelder begrepet «alvorlig sjukdom», forstår jeg at noen partier i helse- og omsorgskomiteen fortsatt mener at det må forstås som «alvorlig, arvelig sjukdom uten behandlingsmuligheter». Jeg har lyst til å si at det i dag ikke er et vilkår i loven at sjukdommen må være arvelig. En slik forståelse, som jeg forstår noen partier fortsatt står for, vil måtte innebære en lovendring som innskrenker dagens adgang til å få innvilget svangerskapsavbrudd. Det er heller ikke et vilkår i loven at det ikke finnes behandlingsmuligheter. I rundskriv I-40/2001 til loven framgår det at det med «alvorlig sykdom» først og fremst siktes til alvorlige sjukdomstilfeller hvor behandlingsmulighetene er små. Dersom alvorlig sjukdom skal forstås som «alvorlig, arvelig sjukdom uten behandlingsmuligheter» bare for kvinner som ikke har samtykkekompetanse, ville ikke lovforslaget kunne bli vedtatt i den form det nå framstår. Vurderinga av hva som er i kvinnens interesse, ble knyttet til § 2 for å unngå risiko for å forskjellsbehandle kvinner med og uten samtykkekompetanse i større grad enn det som er nødvendig. For kvinner uten samtykkekompetanse vil alvorlig sjukdom forstått som «alvorlig, arvelig sjukdom uten behandlingsmuligheter» innebære at reglene for når man kan få innvilget abort, ville være strengere for disse kvinnene enn for kvinner med samtykkekompetanse. Dette kan igjen føre til usaklig forskjellsbehandling. Det er et grunnleggende prinsipp i norsk rett at man ikke skal foreta usaklig forskjellsbehandling. Til slutt: Jeg er meget glad for at det i helse- og omsorgskomiteen er så bred enighet – med unntak av dette punktet – for at norsk rett skal være i overensstemmelse med denne konvensjonen.