Mitt spørsmål går til olje- og energiministeren. Olje- og energiministeren har betegnet seg som «nyfrelst» tilhenger av oljeaktivitet i nord. Det har skapt begeistring i bransjen. De som arbeider med fornybare energikilder, er imidlertid skuffet og overrasket over statsråden. Det henger bl.a. sammen med at han ikke makter å få til en ordning med grønne sertifikater med Sverige – et opplegg Senterpartiet har vært varm tilhenger av, fordi det kan skaffe ny, ren energi, og fordi det kan utløse prosjekter over hele landet. Det er åpenbart at indre uenighet i Regjeringen har gjort den handlingslammet i møte med svenskene. Det var uenighet om småkraft skulle med i sertifikatordningen, og det var uenighet om hvor høyt ambisjonsnivå en skulle ha. Sverige ville gå lenger enn Norge, og det førte til brudd. Norge ønsket aldri et felles marked. Sammenliknet med Sverige er Norge en miljøsinke, uttalte sosialdemokrat – og Sveriges energiminister – Mona Sahlin til Dagbladet. Representanter for det svenske energidepartementet sier at det aldri var reelle forhandlinger mellom Norge og Sverige om grønt sertifikatmarked. Er dette riktig? Dersom det er feil, hvor langt var Norge villig til å gå? Hva var ambisjonsnivået for ren energi? Og hvilke energikilder ville Norge inkludere? Det er helt avgjørende å få et presist svar på dette for å kunne få et bilde av hva som førte til brudd, og ikke minst for å kunne sammenlikne de posisjonene en hadde da det ble brudd, med det alternative opplegget som Regjeringen nå skal legge fram. Min påstand er at det Stortinget har bedt om, nemlig et felles marked, er det mest effektive både når det gjelder kostnader og det å utløse grønn energi.