Jeg tror ingen er uenig i at kvinner på flukt fra vold og tvangsekteskap skal tilbys nødvendig hjelp, sikkerhet og oppfølging. Svært ofte er en plass på et krisesenter den beste og kanskje eneste muligheten for å oppfylle dette. Ofte er det nødvendig å plassere en kvinne på et krisesenter i en annen kommune, enten fordi det ikke finnes krisesenter i hennes opprinnelige bostedskommune, eller fordi det er nødvendig for å få avstand fra den man trenger beskyttelse mot. For at brukere av ulike tjenester skal kunne flytte fritt til den kommunen man måtte ønske, er det nedfelt i sosialtjenesteloven at tjenester skal betales av oppholdskommunen, også opphold av midlertidig karakter. Dette er et godt prinsipp, som gjør at innbyggere i Norge fritt skal kunne flytte til hvilken kommune de måtte ønske, og motta tjenester der. Det er også med på å forhindre at brukeren skal oppleve å bli nektet tjenester på grunn av uenighet mellom kommunene om hvem som skal betale. Dette er hovedgrunnen til at Høyre ikke kan støtte at tidligere bostedskommune skal betale for opphold på krisesenter. Dessuten vil det være en forskjellsbehandling overfor grupper som flytter frivillig til en annen kommune for å få et bedre tjenestetilbud. Videre foreslås unntaksbestemmelsen i sosialtjenesteloven, som åpner for at den forutgående bostedskommune i visse tilfeller skal bære kostnadene ved opphold på institusjon, avviklet av Bernt-utvalgets forslag til ny felles helse- og sosiallovgivning. Forslaget er nå ute til høring, og eventuelle endringer i forhold til hvem som skal betale for opphold på krisesentre, bør derfor uansett ikke vedtas før høringsinstansene har uttalt seg. Jeg synes også det er grunn til å minne om at krisesentrene blir finansiert med 80 pst. av staten, noe som sterkt begrenser kommunenes utgifter. I tillegg vil jeg som representant for et parti som både har tro på og vil styrke det kommunale selvstyret, minne om at det finnes noe som heter interkommunalt samarbeid. Ved etablering av krisesenter er det fullt mulig for kommunene å inngå avtaler som fører til en fordeling av kostnadene, i erkjennelse av at det ikke er formålstjenlig å ha et krisesenter i alle kommuner, verken i forhold til kvalitet eller i forhold til kvantitet.