Stortinget er invitert til å vedta det vi vil kalle kriminalitetsbekjempelsens grunnlov – straffeloven. For første gang på over hundre år har Stortinget en stor mulighet til nettopp å ta en gjennomgripende gjennomgang, men også en politisk prioritering, av hva som skal være viktig i forhold til kriminalitetsbekjempelse. Når det gjelder det første, den tekniske gjennomgangen, har jeg lyst til å gi ros til Regjeringen for forslaget, både i forhold til hvordan det er organisert, og i spørsmålet om hvordan det tekniske lovarbeidet faktisk er bygd opp. Jeg tror vi får en enklere straffelov, og vi får en straffelov som også blir lettere å bruke, både for aktører og for dem som måtte rammes av den, enten man er offer eller tiltalt. Det som etter Arbeiderpartiets mening allikevel utgjør mangelen i lovarbeidet og mangelen i den diskusjonen som er ført, er at både lovarbeidet, innholdet i loven som er foreslått, og den debatten som er reist om denne, er preget av å være uten faktisk visjon – faktisk visjon i forhold til at vi nå står overfor tre typer kriser i forhold til strafferetten. For det første oppdager vi for lite kriminalitet. Mye av vinningskriminaliteten, mye av den økonomiske kriminaliteten, mye av den integritetskrenkende kriminaliteten – som f.eks. voldtekt – forblir uoppdaget i dagens samfunn. Det er derfor ganske uinteressant i lengden bare å snakke om strengere straffer, når vi vet at f.eks. over 90 pst. av de jentene som i dag utsettes for voldtekt, aldri opplever noen dom overhodet. Når man skal vedta en ny straffelov, kommer vi derfor ikke utenom diskusjonen: Hva skal til for at vi skal kunne oppdage og oppklare mer kriminalitet, og hva slags type kriminalitet er det vi faktisk ønsker å trekke inn i strafferettsapparatet? Det er den første og store utfordringen. Den andre er at vi har en ubalanse i strafferettskjeden som vi har slitt med i hvert fall de siste fire årene. Den har Regjeringen ikke klart å få bukt med. Vi har hatt kø, et forholdsvis stort tilløp til kø, i forhold til domstolene. Men vi har ikke minst en stor og vedvarende kø for dem som skal inn og sone i norske fengsler. Dette har vært en politisk villet situasjon, i den forstand at man her i huset har hatt aktører som faktisk har villet prioritere å gjøre noe med soningskøen – kanskje på bekostning av andre deler av strafferettskjeden, men nettopp for å få den nødvendige balansen som skal til. Det er en utfordring som også bør gi noen signaler i forhold til hvordan vi innretter oss når vi nå skal vedta en ny straffelov. Hvilke grupper mennesker, hvilken type kriminalitet er det vi ønsker å prioritere i en tid da ressursene faktisk er knappe? Hva ønsker vi å prioritere? Hvor mye straff skal vi porsjonere ut? Og hva skal vi bruke ressursene til, med den knappheten av ressurser som vi står overfor? Det siste spørsmålet Arbeiderpartiet er opptatt av, senest på vårt landsmøte nå i helgen, er: Når først reaksjonen kommer, og plassen er der, enten det er fengsel, samfunnsstraff eller hva det måtte være, hvor godt virker reaksjonen? Etter Arbeiderpartiets mening står vi overfor store utfordringer når det gjelder effekten av den reaksjonen som er utmålt. Det ser vi f.eks. på det antall rusmiddelmisbrukere som i dag soner i norske fengsler. 60–70 pst. av de som sitter inne, har betydelige rusmiddelproblemer. Vi ser det på gjengangerprosenten, i den forstand at over halvparten kommer igjen. Når det gjelder vinningsforbrytelser og dem som har stoffproblemer, er vel gjengangerkriminaliteten oppe i 60–70 pst. Når reaksjonen først kommer, er den av en slik art at den faktisk ikke virker. Det er nettopp på disse tre felt, spørsmålet om å oppdage mer kriminalitet, spørsmålet om å rette opp ubalansen og spørsmålet om å få tiltak som faktisk hjelper, at Arbeiderpartiet har hatt stor forventning til en ny straffelov og stor forventning til at Regjeringa skal gripe fatt i nettopp dette nå. Vi opplever det slik at det i stedet er blitt en teknisk revisjon av straffeloven med mange gode endringer og korrigeringer, men ikke en reell og nødvendig reform for å møte de utfordringene vi faktisk står overfor. Jeg har lyst til å sitere Eivind Findreng på 86 år, som i Dagbladet på søndag står fram med både bilde og navn. Han «forsvarer sin overfallsmann», står det. Han ble utsatt for grovt overfall, truet på livet med hagle, og han sier følgende om gjerningsmannen: «Han bør settes i arbeid. Noe han kan trives med. Da kan han bli en skikkelig kar. Det vil samfunnet også tjene på.» 86 år gammel drister han seg til å kaste inn en slik fakkel i en kriminalpolitisk debatt som i stor grad har dreid seg om et kappløp om hvem som foreslår de strengeste fengselsreaksjoner. Arbeiderpartiet sier ikke at Findrengs gjerningsmann ikke skal straffes med fengsel – til det er handlingen antakelig altfor grov. Men det at et offer i en slik situasjon nettopp kan tenke i den retning som han gjør, få ham til folkelig talt å bli «en skikkelig kar», at han bør settes i arbeid, bør være en kime for alle oss som skal diskutere kampen mot kriminalitet og ny straffelov, til at vi er nødt til også å anstrenge oss for å tenke noe annerledes for å hjelpe både samfunnet og de ofrene som utsettes for kriminalitet, inn i en bedre tid med mindre kriminalitet. Vi har store utfordringer. Vi vet, som jeg sa i sted, at minst 60 pst. av dem som sitter i norske fengsler, har betydelige rusmiddelproblemer. 70 pst. var arbeidsløse da de ble fengslet. Over 40 pst. har grunnskolen som høyeste fullførte utdanning. 35 pst. av fengselsklientellet var bostedsløse da de ble satt inn. Det er anslått at nærmere 40 pst. lever under en fastsatt fattigdomsgrense. Mange har en oppvekst som er tydelig preget av alvorlige problemer, og mange har vært i kontakt med barnevernet før de fylte 16 år. Over halvparten sliter antakelig med kroniske psykiske problemer. Derfor tar Arbeiderpartiet ved denne etableringen av en ny straffelov egentlig ganske kraftig avstand fra de tanker som bl.a. Fremskrittspartiet gjør seg til talspersoner for, hvor vi skal begynne å rubrisere og multiplisere og gjøre straff og reaksjon til regnestykker og ikke til individuelle reaksjoner. Vi ser det som helt irrelevant i forhold til de utfordringene vi i dag står overfor, at f.eks. en 17-åring som for tredje gang dirker seg inn i naboens kjeller, skal, hvis vi skal følge Fremskrittspartiets forslag nr. 12, om straffeutmåling, få seks års fengselsstraff. Det er uegnet! Og det er ikke bare et uegnet tiltak overfor en 17-åring, men det er også ødsling med samfunnets ressurser. Og det er i stor grad heller ikke i samsvar med folks rettsfølelse, i hvert fall ikke hvis man spør Fremskrittspartiets egne legdommere i tingrettene rundt omkring. De som møter både dem som begår kriminalitet, og dem som utsettes for kriminalitet, har faktisk ofte et langt mer nyansert syn på typen reaksjon, slik bl.a. Eivind Findreng gir uttrykk for i Dagbladet på søndag. Derfor mener Arbeiderpartiet at vi ved denne etableringen av en ny straffelov skal ta noen hovedgrep, bl.a. ved å porsjonere ut straff på en annen måte enn det vi faktisk gjør i dag. Når det gjelder spørsmålet om barn og unge, er jeg glad for at komiteen langt på vei slutter seg til de tanker som bl.a. Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti har anført, sjøl om vi ikke får følge helt til mål. Men når det gjelder barn og unge, må vi klart kunne si i dette årtusenet at fengselsstraff i stor grad er et uegnet virkemiddel. Det bidrar faktisk til mer kriminalitet. Der er vi kategoriske. Vi prøver å stramme inn når det gjelder muligheten for pågripelse og fengsling. Vi sier klart fra i forhold til strafferammene. Vi sier klart fra i spørsmålet om forvaring av folk under 18 år, vi sier klart fra at dette er et område der vi mener det er mye mer hensiktsmessig ikke bare for lovbryterne, men også for eventuelle ofre, å bruke alternative reaksjoner. Der ønsker vi ikke å tenke sjablong og gangetabell. Vi tror for øvrig ikke, som Fremskrittspartiet gjør, at vinningskriminalitet i hjemmene skal løses og bekjempes med mer kniv, balltre og skytevåpen, slik de faktisk tar til orde for i innstillingen. Det andre feltet hvor vi ønsker oss en reform, og hvor vi venter, gjelder rus. Det er åpenbart at en debatt om kriminalitet og straff inviterer oss til først og fremst å tenke på hva slags reaksjon vi skal ha overfor lovbrytere som har et betydelig rusmiddelproblem. Men det bør også invitere oss til å ha i bakhodet at på dette feltet har vi alle ansvar for å forebygge. For meg og Arbeiderpartiet har det alltid vært et paradoks at de ivrigste kriminalitetsbekjemperne, særlig i Fremskrittspartiet, kanskje er de som er de første til å rive ned forebyggende arbeid på rusfeltet. Men nå er tida overmoden for handling når det gjelder en annerledes reaksjon overfor dem som har rusmiddelproblemer, og som i dag blir puttet inn i norske fengsler. Vi venter på Regjeringa i forhold til et dommerledet program, i forhold til en annerledes reaksjon overfor rusmiddelmisbrukerne, og tida er mer enn moden! Det er jo dette vi burde hatt i sammenheng med en ny straffelov. Det siste feltet hvor vi ønsker å få en klarere tale enn det vi opplever at vi får fra Regjeringas side, og fra regjeringspartiene i Stortinget, er når det gjelder spørsmålet om straffenivået. Arbeiderpartiet foreslo å heve minstestraffen både for forsettlig drap og for grov voldtekt. Det at man vil heve den med ett eller to år, er ikke en dyp mistillit til norske domstoler, det har vi vondt for å se, men det er et klart signal. Det hadde vi trodd at nettopp Kristelig Folkeparti, som har kritisert domstolene ganske iherdig for ikke å høre på de vanlige politiske signalene, faktisk nå ville være med på å gi, gjennom å gi oss støtte på dette feltet. Vi mener i utgangspunktet at mye av det lovarbeidet som er gjort tidligere, har fått gjennomslag i norske domstoler. Det er årsaken til at straffenivået når det gjelder voldtekt, nærmest er blitt fordoblet. Vi mener at vi må videre. Et kraftig signal her er minstestrafforslaget fra Arbeiderpartiet, hvor jeg beklager at vi bare får støtte fra Fremskrittspartiet. Derfor er denne straffeloven som nå skal vedtas, en invitasjon til også å tenke smartere, ikke nødvendigvis bare strengere i enhver sammenheng, men å kunne utporsjonere straff der hvor vi faktisk føler det er viktigst. Fra Arbeiderpartiets side har vi sagt at tida er inne for å slakke på bruken av fengselsstraff når det gjelder folk som har rusmiddelproblemer, de som er de yngste av oss, og stramme til i forhold til dem som begår alvorlig integritetskrenkelse, som bl.a. drap og voldtekt. Det handler om å ha to tanker i hodet på én gang, og det er helt nødvendig hvis vi skal kunne redusere norsk kriminalitet. 86 år gamle Eivind Findreng sa det egentlig veldig smart i Dagbladet på søndag: «Jeg synes vi skal tilgi hverandre og gi folk en sjanse. Men for hardkokte forbrytere som har holdt på i mange år, er det ingen annen utvei enn fengsel.» Sjøl når man rammes så grovt av en kriminell handling som vedkommende har blitt, evner han likevel å se at det går an å ha to tanker i hodet på én gang og reagere på forskjellige måter overfor ulike handlinger og forbrytere. Det er det viktig å ha med seg. Jeg tar opp de forslagene hvor Arbeiderpartiet er medforslagsstiller.