Organiseringen av det offentlige hjelpeapparatet er viktig som ledd i å bidra til at mennesker som er avhengige av hjelpetiltak for å komme ut i arbeid eller for å klare seg selv økonomisk, får den hjelpen som de er avhengige av. SV har i mange år tatt til orde for at man burde se på sosialetat, arbeidsmarkedsetat og trygdeetat som en felles offentlig etat, og har arbeidet med det som mål. Derfor er vi glade for at man tar det ene skrittet på den riktige veien ved at man i dag gjør vedtak som medfører at man slår sammen trygdeetaten og arbeidsmarkedsetaten til en felles offentlig etat. Jeg registrerte betraktningene i Bjarne Håkon Hanssens innlegg, som jeg er veldig enig i. Hvis man hadde gått videre i dag med også å gjøre sosialetaten statlig, tror også jeg det kunne ha blitt så store endringer på én gang at man kunne ha fått betydelige problemer. Samtidig er det viktig å se de velferdsytelsene som utbetales, under ett. Og det er betydelige midler vi snakker om. Sykepengeutbetalingene utgjør nå 27 milliarder kr, dagpengene ca. 10 milliarder kr og sosialhjelpen ca. 5 milliarder kr – 42 milliarder kr til sammen, sånn omtrent. Uførestønad alene utgjør omtrent det samme beløpet. Tar man da med rehabiliteringspenger og attføringspenger, snakker vi altså om offentlige ytelser i en størrelsesorden av nærmere 100 milliarder kr. Det må være tankevekkende for ethvert parti at mange av disse ytelsene er ytelser som bidrar til å holde folk ute av et arbeidsmarked, bidrar til at folk får en opplevelse av ikke å være deltakende i et samfunn der man skal skape verdier. Det er også tankevekkende i hvor liten grad vi har klart å lage systemer som bidrar til å gjøre den enkelte uavhengig av hjelp. For eksempel er det betenkelig at man i så stor grad behandler syke og de som er avhengige av sosialstønad, så forskjellig. På mange måter kan man snakke om at en del personer er havnet i en situasjon der de er sosialt uføre, men der man helt mangler hjelpeapparatet for å bringe dem ut av denne situasjonen. Jeg tenker da på attføringsapparatet. Det gjør at man paradoksalt nok ser at mange mottar ytelser som sosialhjelpsmottakere lenger enn man gjør når man er i en situasjon der man på mange måter skulle være ufør. Og det ene skulle være en korttidsytelse og det andre en langtidsytelse. Derfor er det viktig ikke bare å se på organiseringen av etatene som sådan, men også knytte det opp mot de ytelsene man i dag utbetaler, for å se hvordan man kan dreie det fra passivt mottak til aktivt tiltak. Dette kan være ett viktig skritt på veien. Men det handler både om vilje og evne til å gjøre noe med det reelle innholdet for den enkelte for at situasjonen skal bli bedre, ikke bare om hva som står på den døren man da skal gå inn gjennom for å få hjelp.