Jeg vil først få lov til å si at jeg er glad for den brede støtte som er framkommet i denne debatten. Det er ikke min lodd å kommentere hvor mange som har sittet i salen, men det jeg vil få lov til å si, er at vi fra Regjeringens side nå kan snakke om at vi ikke bare har bred støtte for engasjementet, men at samtlige partier støtter at Norge bidrar til UNIFIL. Det er et viktig hovedbudskap, og det tror jeg ikke minst er viktig for de kvinner og menn som gjør seg klar til å reise. Når det gjelder spørsmålet om åpenhet, som det har vært fokusert på, og særlig fra Fremskrittspartiets side, som stilte kritiske spørsmål til håndteringen av oppfølgingen av FN-resolusjon 1701, vil jeg si, som representanten Wickholm gjorde, at vi anså at det var vårt ansvar aktivt å følge opp resolusjon 1701 i tråd med FN-paktens ånd. Det er da en bevegelig prosess, hvor det er spørsmål om å finne styrker som skal passe i en større kabal. Når det er så mye spekulasjoner rundt dette, som også vil påvirke det personell som skal reise, mente vi det var riktig at vi gav presis informasjon om de vurderingene som ble gjort underveis. Dette var tanker vi la fram i New York, og fra New York til Norges medier er det kort vei. For at det ikke skulle oppstå doble standarder, la vi vekt på at vi gav presise kommentarer, men selvfølgelig alltid med forbehold om at beslutningen ikke var tatt, og at det skulle konsulteres grundig med Stortinget. Så tok Siv Jensen opp spørsmålet om avvæpning av Hizbollah. Det er selvfølgelig et nøkkeltema i denne konflikten. Men Siv Jensen sa at det var grunn til å rette sterk kritikk mot FN for at resolusjon 1559 ikke var blitt fulgt opp og Hizbollah ikke avvæpnet. Men det er viktig å si at FN-resolusjonene 1559 og 1701 peker på partenes ansvar for avvæpning. FN er intet annet enn summen av hva medlemsstatene kan få til, og det er heller ikke slik at det er UNIFILs oppdrag å avvæpne Hizbollah. Det er de libanesiske myndigheter som skal gjøre det, og FN skal være med og legge forholdene til rette for at så kan skje. Det er derfor det er så viktig at vi nå får på plass en stor FN-styrke. Det er viktig da å understreke, som flere talere har gjort, at det må en politisk prosess til for en slik avvæpning. Jeg tror det de opplevde under krigen, var at det militære virkemiddelet å bombe Hizbollah vekk, det lar seg ikke gjøre. Så ble det tatt opp fra Kristelig Folkepartis talspersoner og Fremskrittspartiets talspersoner at man stilte seg uforstående til at Norge ikke vil støtte gjenoppbygging i Israel. Til det vil jeg si at vi fra norsk side har uttrykt full sympati med den sivile befolkningen i Israel og hva de har opplevd. Vi har vært politisk til stede gjennom besøk i regionen. Men det er altså slik at Israel har ikke sendt anmodning om noen hjelp til gjenoppbygging. Vi følger FNs råd om å gi støtte der hvor behovene er størst. Jeg kan ikke være enig i at det er en direkte sammenlikning mellom denne krigen og det vi opplevde under Golfkrigen i 1991, der Israel ble rammet av raketter uten å være part i konflikten. Jeg må si at det også må være et spørsmål, slik enkelte talere har vært inne på, om man ikke må vurdere om Israel har et ansvar for noe av den ødeleggelsen som er gjort på Libanons side som følge av bombing av sivil infrastruktur, som ikke står i forhold til den trusselen de har vært utsatt for. Så ble det fra representanten Høglund gitt uttrykk for betydningen av hele tiden å ta avstand fra ytringer som manet til vold og til hat – det er jeg helt enig i – og ikke minst utsagn som går på at en annen stat ikke har rett til å eksistere, eller skal tas av kartet. Det har Regjeringen lagt vekt på å gjøre ved hver anledning det har vært ytret. Det er også viktig at hele det politiske miljøet i Norge gjør det. Representantene Solberg og Høybråten var opptatt av Syrias rolle. Det er selvfølgelig et kritisk punkt. Fra norsk side har vi lagt vekt på et hovedbudskap om at Syria må engasjeres i denne oppfølgingen. Det å gjennomføre resolusjon 1701 uten at Syria, som har hele grensen sin mot Libanon, er trukket inn, er en veldig krevende oppgave. Derfor er det viktig nå å merke seg det FNs generalsekretær og den russiske utenriksministeren har fått til gjennom sine besøk. Vi trenger et bredere spekter av diplomatiske initiativ for å trekke Syria med, ikke for å gi etter for kravene til Syria ved å stille Syria til ansvar for de forbrytelser landet kan ha vært ansvarlig for – jeg tenker på drapet på tidligere statsminister Hariri – men jeg tror altså at det er mulig å engasjere uten å gi etter. Man må ha Syria med. Så får vi kanskje se om vi har sett starten på det gjennom Kofi Annans diplomati. Til sist vil jeg vise til at det har det vært gjort referanser fra flere talere rundt Israel–Palestina-konflikten, betydningen av å holde trykk i den, betydningen av å være raskt til stede dersom det kommer bevegelse i den konflikten. I dag har vi fått nye tegn på at en avtale mellom president Abbas og Hamas-regjeringen kan være nært forestående. Hvis det skjer, og hvis omstendighetene er slik vi kan håpe på, er det viktig at det internasjonale samfunn, deriblant Norge, er tidlig ute og anerkjenner en slik regjering og stiller opp med den nødvendige grad av støtte, som den fortjener dersom den lever opp til de forventninger det internasjonale samfunn har grunn til å ha, ikke minst hvis president Abbas, den folkevalgte presidenten, stiller seg bak det.(Ringesignalet som markerte at utenriksministeren skulle tale, fortsatte å ringe under hele innlegget.) (Ringesignalet som markerte at utenriksministeren skulle tale, fortsatte å ringe under hele innlegget.)