Når jeg reiser saken om de sentrale deler av Groruddalen, for det er det som er temaet mitt, i interpellasjons form og på denne måten, er det fordi jeg tror at man ikke får til løsninger med mindre man lytter godt til hverandre – og da er interpellasjonen velegnet – og tenker litt utradisjonelt. Når jeg viser til Bjørvika, er det fordi jeg har en del livserfaring når det gjelder hva som skal til for at staten skal snakke med staten, skal snakke med staten, skal snakke med staten – og igjen snakke med kommunen. Jeg skal ikke gå inn i denne livserfaringen nå, annet enn å si at det skal betydelig utholdenhet og mye «kulturmassasje» til for at alle opptrer ryddig, skikkelig og riktig og samtidig sammenhengende og helhetlig. Når Bjørvika er tatt fram som eksempel, er det fordi at det har blitt slik der, etter en omfattende prosess, som nå går sin gang. Alternativet ville antakelig vært at vi i verste fall hadde fått en opera midt i et kryss, med noen jernbaneskinner ved siden av. Men det vil bli noe annet. Så kan det debatteres hva det annet skal være; det hører med til samfunnsdebattens områder. Så til Groruddalen: Når det gjelder Groruddalen, er det to temaer jeg ikke berører, men som er viktige. Det ene er den arbeidsprosessen som har pågått i lang tid, som berører forskjellige partier, og som for øyeblikket berører et formelt forhold mellom Oslo by ved byrådet og de som sitter i bystyret, og Akershus fylkeskommune. Den har den lite folkelige betegnelsen «Oslopakke 3», men handler om en fornuftig samferdselsutvikling i Oslo og Akershus. Dette berører jeg ikke, men det er noe som er svært viktig for Groruddalen. Noe jeg heller ikke berører, men som er positivt, og som har vært berørt i en interpellasjon fra min side tidligere, er at indre øst-satsningen i Oslo skal føres videre mot en Groruddalen-satsing, også sett i sammenheng med en Søndre Nordstrand-satsing. Jeg rettet en interpellasjon om dette til arbeids- og inkluderingsministeren, som viste en bred vilje når det gjelder mange viktige tiltak for livet i Groruddalen, samtidig som man ikke setter det opp mot livsviktige tiltak i Oslo Sør, på Søndre Nordstrand. Det som er mitt anliggende i dag, og som jeg bare for min egen mentale oppklarings skyld har illustrert i form av to fargelagte kart – som jeg har tatt med meg – er de helt betydelige eiendommer som eies av NSB-selskapet ROM, Jernbaneverket og andre, fra Breivoll i Groruddalen og nesten fram til Grorud stasjon – og på Grorud stasjon vil man se det supplert med betydelige eiendomsinteresser fra NSB/ROM. Når man ser dette i en sammenheng, er det ganske meget. Min uro som norsk borger og som stortingsrepresentant er at man kan risikere en bit for bit-utvikling. Biten kan være stor, slik som den som nå er til behandling lokalt i Oslo, som gjelder Nyland Syd-alternativet, altså en ny terminal, eller den kan være mindre, lik eiendomsbitene rundt Grorud stasjon. Når jeg reiser en interpellasjon, er det fordi jeg tror det er nødvendig å stille seg spørsmålet om det kan tas noen grep. Jeg forutsetter ingen grep som ikke skal følge noen som helst form for spilleregler. Man skal følge de spilleregler som eksisterer i form av jus og i form av sunn økonomi. Men den svakeste metode man kan bruke, er at man bringer de berørte parter sammen, slik at de er nødt til å se sine skraverte kart i en sammenheng. Det sterkeste grep som man kan ta, er det grep som er tatt rundt Bjørvika, at man lager et utviklingsselskap. Utviklingsselskapet må da basere seg på en forståelse av å tenke helhetlig. Går vi nå inn i Groruddalens sentrale deler, vet de som nå lytter til denne debatten, at alle partier som arbeider skikkelig i Oslo, har sagt at dette må man gjøre noe med. Den sittende regjeringen har også sagt i Soria Moria-erklæringen at de vil gjøre noe med dette. Det burde være et utgangspunkt for at det skulle kunne skje noe. Men slik ble det dog talt om Bjørvika i en årrekke også, på en slik måte at ordene var vakre, men handlingene ikke alltid like målrettet. Klok av slik erfaring prøver jeg nå å reise et spørsmål om man kan få målrettede grep mellom eiendomsbesittere. La meg starte med å si at Oslo kommune har gjort det den skal gjøre, når man nå har til behandling i bystyret en egen plan som heter «Helhetlig utviklingsplan for Groruddalen». Men livet har lært meg at planmyndigheter kan skravere kart vakkert og fargerikt, de kan lage fine modeller, men det hjelper ikke hvis ikke de som har eiendomsmakten, snakker sammen – enten snakker sammen gjennom de formelle regler som vi kjenner i markedet, eller snakker sammen på en annen måte som er legitim og skikkelig. Her er et spesielt trekk at det offentlige sitter som eiendomsbesitter. Hvordan forvalter man så den offentlige eiendommen? Deler av den, som jeg ikke skal ta opp her, er Bredtvedt-området, hvor det er et fengsel, men hvor det også er betydelige muligheter til å se på hele grunnstrukturen, kulturlandskapet, osv. I de sentrale deler av Groruddalen foregår det nå en debatt om Nyland Syd-området. Jeg, og det partiet jeg representerer, mener at man ikke trenger terminalen som der er planlagt, fordi vi tror oppriktig at det ligger betydelige arealeffektiviseringsmuligheter for å sikre en nødvendig logistikk på Alnabru. Men jeg skal la det ligge. Jeg skal la det ligge, fordi uavhengig av utfallet av den saken, uavhengig av utfallet av Nyland Syd-saken, er det ganske store eiendommer vi snakker om. Når man ikke bare ser på kartet, men ser, som jeg gjorde da jeg var på tur gjennom Oslo i går, på disse delene av Oslo fra en passerende bil, ser det, selv på en solfylt dag som i går, ut som om et troll stod opp en dag, var skikkelig grettent og slengte om seg så det stod etter. Du ser henslengt ting som du ikke ville sett noe annet sted – de bare står der, midt ute på en grønn eng – det er skinner, det er jernbanevogner som hører til forskjellige tidsepoker, og du må sitte og lure på: Var det noen som plutselig fikk så mye areal at her kunne man bare putte et eller annet, i vissheten om at dette ikke var noe som folk brydde seg om? Dette er nå litt i ytterkanten, men jeg tror det er et uttrykk for hvordan dette har fått lov til å bli. Jeg tror det er blitt slik fordi alle disse juridiske matrikkelbesitterne sitter hver for seg og ivaretar det de skal gjøre. Så må vi holde dette opp mot den meget brede og erklærte vilje at man ønsker å se helhetlige grep. Så er jeg den som vet at slike grep er utfordrende. Jeg vet også at slike grep er viktige. Det kan være ulike visjoner her. Den visjonen jeg har for disse delene av Groruddalen, i hvert fall for randsonen rundt disse betydelige eiendomsområdene, er at man har en mulighet for en fornyelse både av bolig-, nærings- og kulturutvikling her. Hvis vi går bortenfor det svære området som nå tangerer mot Nyland Syd-utbyggingen, altså går rundt Grorud stasjon, har man en helt klar mulighet for å fremme dette på en skikkelig måte. Man er også i den situasjon at man har en god infrastruktur, altså en bane. Man har mulighet for å bygge boliger for folk som vil ha stor glede av det. Man har i det hele tatt mulighet til å skape mange av de urbane strukturer som storbyen Oslo har på mange andre områder – men et eller annet har her blitt liggende i bakleksa. Interpellasjonsformen er valgt fordi det er alltid en tid for strid, og det er alltid en tid for å prøve å sortere ut enighet. Med interpellasjonsformen prøver jeg å velge arenaen for å sortere ut mulig enighet, basert på to enkle forutsetninger som jeg har vært innom: 1. Her vil alle noe positivt.2. Det er nødvendig at man da tar et grep. I tillegg til de grepene som skjer med Groruddalens program, som skjer med Oslopakke 3, må man ta et grep hvor eiendomsbesittere snakker sammen. La oss ta en titt ut av vinduet: Det grepet som het Hovedstadsaksjonen, ville ikke blitt til hvis man ikke gjennom ulike matrikkelnummer – tilfeldigvis eiere som f.eks. Stortinget, staten, Oslo kommune og andre grunneiere – hadde funnet en arbeidsform som gjorde at sentrum av Oslo nå begynner å se ut som sentrum i en by og ikke bare et loslitt sted i Øst-Europa før Murens fall. Man har altså klart å løfte noe på en slik måte at en ser at min interesse er lik din interesse – egeninteressen er lik fellesinteressen. Da blir det et tankekors hvis det ikke skulle være mulig å gjøre dette – med staten som stor grunneier – i de helt sentrale delene av Groruddalen. Jeg legger til grunn at det må være mulig. Min undring, presentert på denne måten, i interpellasjons form, og min praktiske oppfordring og spørsmål til statsråden – Regjeringen har pekt ut miljøvernministeren til å svare, det oppfatter jeg skjer på vegne av Regjeringen – er følgende: Er miljøvernministeren beredt til å vurdere opprettelsen av et utviklingsselskap når det gjelder disse betydelige eiendommene, slik at man kan få helhetlige grep som gjør at staten som grunneier opptrer på en skikkelig måte, opptrer med det totale ansvar slik som staten har gjort som grunneier her i hjertet av Oslo, og som har resultert i et opprustet Karl Johan, et opprustet Spikersuppa og en opprustet Stortingsgaten – Stortinget har selv på Wessels plass bidratt til en del av denne innsatsen – kort sagt opptrer på en slik måte at man tar et grunneieransvar som viser at man hører til der man hører til, og viser respekt for landskapet rundt? Dette er formen jeg har valgt, og dette er spørsmålet jeg har stilt.