Representanten Lønning beskyldte meg og representanten Skjælaaen for å være på villspor da vi prøvde å antyde at det var en ikke helt oversiktlig og enkel situasjon på dette feltet da vi overtok regjeringsmakta, fordi ordningene når det gjaldt anbud, var lagt om og ansvaret overført til de regionale helseforetakene. Hvis denne regjeringa ikke hadde lagt inn noe mer penger for å redde en del rehabiliteringsinstitusjoner, hadde det vært langt færre plasser enn det som nå er situasjonen. Derfor kommer det i et noe merkelig lys når representanten Lønning beskylder denne regjering for at antallet rehabiliteringsplasser har gått ned. – Men la nå det ligge. Det er ingen tvil om at vi skal satse sterkt på dette i tida framover gjennom sterke styringssignaler til RHF-ene, gjennom mer penger til rehabilitering, gjennom mer satsing på forskning – innenfor dette viktige området har vi også ambisiøse målsettinger – og gjennom å utnytte kapasiteten både i det offentlige og blant private tilbydere. Jeg kan bekrefte at når vi har foretatt en bredere gjennomgang og sammenliknet kostnader mellom private og offentlige, der det er mulig, skal jeg komme tilbake til Stortinget med dette. Noe av grunnen til at det kan være forskjell i kostnader, er at kvalifikasjonene til personellet er ulikt. Derfor kan det være dyrere enkelte steder sett i forhold til hva en kan stille opp med. Men dette kan vi komme tilbake til. Vi er veldig oppmerksomme på det som flere representanter har vært inne på, nemlig den geografiske fordelinga av rehabiliteringspengene. Vi setter ned et eget utvalg som skal gå igjennom inntektsfordelingen mellom de regionale helseforetak, og derigjennom også til rehabiliteringsinstitusjoner. Det kommer vi også tilbake til. Så er det viktig for meg å understreke at om en kaller det en strategi for rehabilitering eller en plan, er ikke det det viktigste. Det viktigste er at det virker som det er bred enighet om å styrke både rehabilitering og habilitering, som bl.a. representanten Sjøli var opptatt av, i tida framover når det gjelder barn, og at det er det vi nå skal satse på videre. Jeg er enig med representanten Nesvik i at vi har en utfordring i å sørge for at de lover og regler som gjelder på området, blir fulgt, og da er det ingen tvil om at mennesker som trenger rehabilitering og habilitering i Norge, er omfattet av pasientrettighetsloven. Det burde overflødiggjøre at en gjør enda mer på lovsida. Men det er en utfordring at det faktisk skal fungere i praksis i alle sammenhenger. I likhet med representanten Brørby og mange flere er jeg opptatt av at lærings- og mestringssentrene fungerer godt alle steder i landet, både av hensyn til dem det gjelder, og av hensyn til de pårørende. Jeg tror mange har sett på nært hold hvor viktig det er, hvor billig det er, men også hvor utrolig mye man får ut av det. Derfor må vi sørge for at det blir en realitet på langt flere steder enn det som er tilfellet i dag.