Det er noen rare mekanismer i politikken. Som regel er det de største kronebeløpene det blir minst debatt om. Noen av de aller største, om ikke de aller største, budsjettkapitlene i statsbudsjettet omhandler trygder og pensjoner. Budsjettkapitlet som omhandler alderspensjon, er på 88 milliarder kr. Bare budsjettposten Tilleggspensjon under dette kapitlet er på bortimot 50 milliarder kr. Vi skal ha gode, trygge og forutsigbare pensjonsordninger, men vi har også noen utfordringer i Norge. Vi går lenger på skole og kommer dermed seinere ut i arbeidslivet. Vi slutter å jobbe tidligere, og vi lever lenger. En trenger ikke å være professor i sosialøkonomi for å skjønne at dette kan bli utfordrende i framtida. Men det er her det er viktig å se sammenhengen i politikken. Pensjonssystemet vårt er et stort spleiselag, der vi stiller opp for hverandre i ulike faser av livet. De yrkesaktive betaler skatt for at vi kan utbetale pensjoner til pensjonistene. Skal vi derfor lykkes i å ta vare på dette unike systemet, må folk ha arbeid. Folk må gå på arbeid, få lønna si, betale skatt til fellesskapet, og fellesskapet må så fordele disse pengene ut igjen, bl.a. til pensjoner. Samfunnsmaskineriet må fungere hvis pensjonssystemet skal fungere. Eller som Erik Brofoss så treffende sa det: «Vi lever av hverandres arbeid.» Derfor er et sunt og inkluderende arbeidsliv en forutsetning for et bærekraftig pensjonssystem. Det er noe galt når 50-åringer presses ut av arbeidslivet, og 30-åringer ender opp som uførepensjonister. Slik kan det rett og slett ikke fortsette! Vi må tenke annerledes. Vi må i framtida se arbeid og pensjon mer i sammenheng. Det påligger derfor dette stortinget å få på plass et nytt og bærekraftig pensjonssystem, som balanserer mulighetene for tidligpensjonsordninger for dem som trenger det, og prinsippet om at det skal lønne seg å jobbe. Vi har nettopp hørt at Fremskrittspartiet har pratet om hvor forferdelig dårlig dagens minstepensjon er. Ja, det er ikke til å legge skjul på at mange minstepensjonister sliter med å få endene til å møtes. Men hvis minstepensjonen er så dårlig, er det jo merkelig at Fremskrittspartiet sin politikk er å gjøre alle til minstepensjonister. Både i Pensjonskommisjonen og her i Stortinget har jo det vært Fremskrittspartiet sin politikk, og jeg har ikke oppfattet at det er noen annen politikk som gjelder nå. Der i gården heter det at folketrygden bare skal gi en flat, lik pensjon til alle pensjonister, bygd på prinsippene i dagens minstepensjon. Det er jo da logisk helt uforståelig at et system som en mener er dårlig og urettferdig, skal bli systemet for alle nordmenn som blir alderspensjonister. I går diskuterte jeg jernbane med Fremskrittspartiet i denne salen. Da sa Fremskrittspartiet at Fremskrittspartiet sin politikk var å satse på jernbanen der det var samfunnsøkonomisk fornuftig. Og så fremmet de forslag om mer enn en halvering av bevilgningene til NSB. Det hadde jo sjølsagt rasert jernbanetrafikken og er helt logisk uforståelig i forhold til resonnementet. I dag gjelder det pensjon. Minstepensjonen er dårlig, men de vil altså gjøre enda flere til minstepensjonister. Nå er logikk og politikk to forskjellige retninger, men av og til er det en fordel med en viss sammenheng.