Jeg synes det er veldig bra at representanten Brørby har løftet denne saken inn i Stortinget. For da Stortinget for en tid tilbake behandlet St.meld. nr. 40 for 2002-2003, Nedbygging av funksjonshemmende barrierer, hadde Stortinget sterkt fokus på mange ulike funksjonshemninger, og så det i sammenheng med de høye sykefraværstallene og de mange uføretrygdede vi har i dette landet. Men stadig er det altså grunnlag for å se på nye grupper mennesker som har store utfordringer i hverdagen. Mange har usynlige funksjonshemninger som preger det daglige liv. Ménière er en slik lidelse, usynlig, men svært plagsom, så plagsom at mange ikke klarer å fungere i en normal hverdag. Mange blir satt utenfor både arbeidslivet og det sosiale liv. Det vil nok overraske mange, som det overrasket meg, at 40 000 mennesker i landet har Ménière. Da må vi jo stille oss spørsmålet: Hva er årsaken til at så mange nordmenn går rundt og har øresus og er svimle? Det er tankevekkende at det er slik som representanten Brørby påpeker, at våre naboland har bedre kunnskap og bedre behandlingsopplegg enn vi har i Norge, for lidelsene Ménière og tinnitus. Vi kjenner fra våre naboland at med god behandling kan mange av disse pasientene fungere slik at de kan være i full jobb og få en langt bedre hverdag. Det må jo være en av våre fremste målsettinger. Vi har et godt helsevesen i Norge for akutt syke. De aller fleste som møter norsk helsevesen, vil si at de får en god behandling, og de har god helbredelse for sin sykdom. Men for enkelte grupper er ventetiden altså altfor lang og prisen for behandling svært kostbar, slik representanten Brørby påpeker. Pasienter med balansesykdommer trenger en endret status, og vi ønsker at denne debatten skal bidra til det. Når vi ser på cochlea-implantat, har jo det vært en revolusjon for de pasientene som har vært så heldige å bli prioritert i denne køen. Mange barn har heldigvis blitt prioritert. Men fortsatt er det slik at denne behandlingen ikke er på skinner, heller ikke for barn. Da jeg hørte på statsrådens svar, fikk jeg en følelse av at det nærmest var en oppramsing av hvordan situasjonen er. Og det er jo viktig nok. Jeg hadde nok ønsket at statsråden i sitt svar til interpellanten hadde vært noe mer konkret om hva framtiden skulle bringe for alle de menneskene som har denne lidelsen.