Stortingets overordnede mål med rusreformen var at rusmiddelmisbrukere med sammensatte problemer skulle få en mer helhetlig tjeneste, og at behandlingsresultatene skulle bli bedre. Mange mennesker klarer ikke å takle hverdagen uten å ruse seg, og Venstres utgangspunkt i narkotikapolitikken er at vi skal bekjempe narkotikamisbruket og ikke de narkomane. Derfor handler dette først og fremst om sosiale tiltak. Vi må få et bredere og bedre behandlingstilbud for rusmiddelmisbrukere. Grunnleggende i ethvert forhold der folk skal søke hjelp og få hjelp, er at den hjelpsøkende får beholde sin verdighet. Samtidig er det lite verdig ikke å møte forventninger om at en kan lykkes. Den som ikke møter noen forventninger, er i realiteten avskrevet og usynliggjort av storsamfunnet. Venstre er opptatt av at alle gode krefter må tas i bruk i forhold til rusmiddelmisbrukere. Hjelpe- og behandlingstilbudet til rusmiddelmisbrukere i Norge dekker et stort spekter av tiltak og tilnærminger. Historisk har religiøse rusmiddelpolitiske organisasjoner, som f.eks. Blå Kors, Kameratklubben, Frelsesarmeen, Det Hvite Bånd og tidligere Indremisjonen, nå Kirkens Bymisjon, spilt en vesentlig rolle i etablering og drift av ulike typer døgninstitusjoner og hjelpetiltak for rusmiddelmisbrukere. Etter hvert har det vokst fram behandlingstiltak i regi av det offentlige. De siste par tiår har det dessuten dukket opp flere behandlingstiltak som drives av faglig inspirerte stiftelser og aksjeselskap. I enkelte tilfeller kan det også dreie seg om privatpersoner. Selv om det er et offentlig ansvar å framskaffe nødvendig behandlingskapasitet, er det et stort mangfold av aktører på feltet. Venstre er åpen for at det trengs individuelle tilbud fra private institusjoner. Det viktigste er at det er gode tilsyn, og at kvaliteten er god. Det bringer meg over på en annen problemstilling – hva målkriteriene er for en god rusomsorg. For Venstre er det viktig å understreke at en ikke bare kan måle kvaliteten på at folk blir rusfri. En bedre helsetilstand og livskvaliteten på det stadiet en er på og i rehabilitering, er viktig i rusomsorgen. Det er viktig at institusjonene er åpne og ikke moraliserende. Rusmiddelmisbrukere er svært forskjellige og krever individuelle behandlingsløsninger. Venstre anser det som lurt å prøve å ta tak i og bruke det beste fra ulike kulturer og miljø som arbeider for å få folk ut av rusavhengigheten. Alle LAR-pasienter må følges opp med tilrettelagte sosiale og rehabiliterende tilbud. Metadon og Subutex fyller ikke opp tapt utdannelse, tapt selvrespekt og fravær av sosiale nettverk. De færreste pasientene vil gå gjennom behandling uten avbrekk, tilbakeslag og sprekk. Det er viktig å betrakte slike avvik fra behandlingen som uttrykk for kompleksitet, og å være forberedt på at avvikene som regel vil og kan oppstå. Behandlingsnettverket må derfor være fleksibelt og ta høyde for at en får avvik, og ta rusmiddelmisbrukerne inn igjen etter avviket. Ofte må behandlingsapparatet springe etter pasientene for å lykkes. Nøkkelen ligger i at behandlingsapparatet må tilpasses pasienten, rusmiddelmisbrukeren, og det særegne ved deres lidelser, og ikke det motsatte. Fleksibilitet er et viktig stikkord. Viktig et er også hjelpeapparatet og det å vise at døra er åpen – selv om pasienten i utgangspunktet ikke ønsker å gå inn. Til slutt vil jeg vise til en interessant artikkel som stod i Haugesunds Avis lørdag den 2. desember, som viste til at det er flere kommuner som nå har begynt å gjøre noen estimater i forhold til hvor mange rusmiddelmisbrukere de har i sitt område. Det tror jeg også er vesentlig for å komme videre. Noen av oss som er fra distriktene, vet at mange av de tyngre rusmiddelmisbrukerne drar inn mot de urbane områdene. Hvis vi ikke klarer å se dette i en viss sammenheng og se hvor skoen trykker, tror jeg det er viktig å få noen måltall ut til kommunene og de forskjellige helseforetakene, slik at vi klarer å sette inn tiltak raskest mulig på et lavest mulig nivå, altså på bostedet, det som er utgangspunktet for rusmiddelmisbrukeren.