Tvangsekteskap er forbudt og skal bekjempes. Det er et fryktelig overgrep som begås mot unge mennesker som blir tvunget til å gifte seg med en de ikke ønsker, og som i realiteten opplever et overgrep hver dag så lenge de er tvangsgift. Derfor har denne regjeringen og den forrige regjeringen hatt en politikk som handler om at vi ønsker å bekjempe tvangsekteskap, og vi setter stadig i verk nye tiltak for å bekjempe tvangsekteskap. Vi styrker unge jenters og gutters selvstendighet. Vi har stilt et underholdskrav for å sørge for at mennesker som gifter seg med folk fra andre land, skal være økonomisk selvstendige og uavhengige når de gifter seg. Vi utgir informasjon om hvordan det går med gutter og jenter som gifter seg med hverandre, fordi skilsmissegraden er veldig høy blant etterkommere av innvandrere i Norge som gifter seg gjennom arrangerte ekteskap. Vi innfører krav om intervju med herboende når de gifter seg med personer fra andre land, for å forsikre oss om at dette er et ekteskap som er inngått frivillig. Vi hjelper dem som bryter ut av tvangsekteskap. Vi gir støtte til organisasjoner som hjelper folk som er utsatt for tvangsekteskap, og vi straffeforfølger dem som tvinger sine barn eller på en eller annen måte bidrar til å gjennomføre tvangsekteskap. Alt dette gjør vi. Det er ikke riktig at det ikke er noen effektive tiltak, slik Fremskrittspartiet hele tiden påstår. Det er mange effektive tiltak som settes inn på en rekke forskjellige måter, fordi det er slik vi er nødt til å bekjempe tvangsekteskap. Vi er altså, som Arild Stokkan-Grande sa i sted, imot offentlige inngrep som begrenser den personlige frihet, med mindre vi er sikre på at det virker. Fremskrittspartiet løper ellers rundt og sier at staten bryr seg altfor mye når det gjelder den enkeltes liv. Dette området omfatter en grunnleggende menneskerett, nemlig retten til å utøve familieliv. Det er noe som stikker veldig dypt hos oss og mange andre partier her i denne salen. Fremskrittspartiet snakker også vakkert om familieliv, men ikke om familieliv der den ene ektefellen er utlending. Det synes jeg er påfallende. Det underbygger det inntrykket vi har av Fremskrittspartiet, som har én holdning til mennesker av vestlig kultur, men en annen holdning til mennesker av ikke-vestlig kultur. Det framkommer også veldig klart i partiprogrammet deres, ved at de ønsker å begrense den ikke-vestlige innvandringen til 1 000 mennesker i året. Jeg merket meg at jeg ikke fikk noe svar i sted i forhold til de 12 000 menneskene som kom til Norge i fjor, hvilke av ekteskapene man ønsket å begrense, og hvilke av ekteskapene man var villig til å ofre på det alteret som Fremskrittspartiet har, for å begrense familieinnvandringen. Det er veldig tydelig at det er dét som er hovedpoenget. Vi er opptatt av to ting hvis vi skal gjennomføre inngripen i privatlivets sfære. Det ene er at hvis vi skal gjøre det, skal vi være veldig sikre på at dette fungerer. Det andre er at om vi er sikre på at det fungerer, må vi veie tiltaket opp mot de negative konsekvensene av tiltaket. Vi er ikke sikre på at effektene fra Danmark er positive i forhold til å begrense tvangsekteskap. Det vet vi altså ikke. Det finnes ingen god dokumentasjon som beviser det. Tvert imot sier menneskerettighetsstudier i Danmark at det ikke fungerer. Greit, men da må vi få annen og ny kunnskap på bordet for å vurdere om tiltaket fungerer. Den kunnskapen vet jeg at arbeids- og inkluderingsministeren jobber for å framskaffe, for å få bredere forståelse og kunnskap om de tiltakene som finnes. Det er grenseløst uforståelig for meg hvorfor det skal være slik at min lillesøster på et par og tjue år, som nå har funnet seg en amerikansk kjæreste, ikke skal få bosette seg i Norge med sin amerikanske kjæreste dersom de gifter seg, men skal bli nødt til å dra til USA istedenfor, bare fordi Fremskrittspartiet har denne fikse ideen.