Det er viktig når vi skal diskutere utfordringene for helse- og omsorgstjenesten, å slå fast at alderdom og sykdom ikke er synonyme begreper. For det er også av de kulturbetingede misforståelser at aldring i seg selv er en sykdom. Det er viktig å slå fast at mange av de kjennetegn som følger med økende alder, ikke er å anse som sykdom, men som en helt naturlig utvikling. Det er f.eks. helt naturlig at vi beveger oss langsommere når vi er 80 år enn vi gjorde da vi var 20. Og det er også helt naturlig at det å lære nye ferdigheter og ta inn ny kunnskap, tar lengre tid jo eldre man blir. Det innebærer ikke at man mister læringsevnen – tvert imot. Svært mye tyder på at jo eldre vi blir, desto bedre lærer vi ting, men vi bruker lengre tid på det. Det er altså en del av alderdommens naturlige kjennetegn som aldeles ikke skal gjøres til et problem. Men det forandrer ikke det forhold at vi i vår del av verden står overfor en demografisk utvikling som reiser svære politiske utfordringer, fordi andelen av pleietrengende eldre kommer til å øke dramatisk. Det vet vi ganske mye om, for demografi er en forholdsvis eksakt vitenskap. Vi vet at alderssammensetningen i den norske befolkning kommer til å endres dramatisk i de kommende 30–40 år. Hovedproblemet ligger deri at det vil bli færre yrkesaktive i forhold til den del av befolkningen som er ute av yrkesaktivitet, og som trenger til dels ganske omfattende hjelpetjenester. Det er primært et samfunnsøkonomisk problem, som jeg ikke skal legge vekt på i denne interpellasjonen. I tillegg til dette står vi overfor en hel rekke med planleggingsproblemer. Vi har utviklet en helsetjeneste som er meget avansert når det gjelder teknologi og når det gjelder høyspesialisert kunnskap for å drive institusjoner. Vi har bygget ut en helt ny type institusjoner i løpet av noen tiår, sykehjemmene, som har økt betydelig i omfang. Samtidig har vi skapt nye problemer, fordi jo mer man satser på institusjonalisering, desto flere mellomrom oppstår det mellom de ulike typer institusjoner, og desto større risiko er det for at personer som har mange lidelser og sammensatte problemer, får dårlig hjelp, simpelthen på grunn av fragmenteringen og spesialiseringen i selve systemene. For å nevne et konkret eksempel: Det er mye som tyder på at svært mange eldre sykehjemspasienter i dag altfor ofte opplever å bli sendt av sted i ambulanse til sykehusavdelinger hvor man ikke kan tilby dem noe særlig meningsfylt. Den viktigste grunnen til at de blir sendt frem og tilbake, er at man ikke har tilgjengelig kompetanse i sykehjemsinstitusjonene, eller at de ansvarlige ikke føler seg trygge nok på at de kan takle situasjonen. Det er noe som det er mulig å forandre på. Wisløff-utvalgets innstilling har pekt på en hel rekke problemer og foreslått en rekke konkrete tiltak for å bedre samhandlingen mellom de ulike deler av helsetjenesten, spesielt når det gjelder å ivareta eldre menneskers problemer. La meg også nevne, som et konkret eksempel, at den til dels heftige offentlige debatten vi har hatt om rehabilitering og rehabiliteringsplasser i nærområdet rundt Oslo, og som heldigvis har ført til at Helse Øst ser ut til å revidere noen av sine beslutninger, illustrerer det samme problem, nemlig at man ikke har vært i stand til å vektlegge tilstrekkelig et så enkelt hensyn som fysisk bevegelighet for denne kategorien mennesker, og derfor tilbyr dem behandlingsplasser som er så langt borte fra hjemstedet at det i seg selv skaper problemer, ikke bare for pasienten, men også for de pårørende, som naturlig nok svært ofte er i samme alder, og som vil oppleve problemer når de skal besøke sine nærmeste. Det er et betydelig forbedringspotensial her, men jeg skal konsentrere mine utfordringer til statsråden. Jeg understreker at dette ikke primært er politisk i betydningen partipolitiske utfordringer, fordi på dette området gjelder det, som det står i forordet til Legeforeningens rapport som kom for et par år siden og het «Når du blir gammel og ingen vil ha deg …» – det er ikke en helt oppmuntrende tittel, men la gå – at vi her mer enn på noen andre områder må løfte i flokk. Dette er ikke spørsmål som egner seg for partipolitisk pingpongspill. Det er en formidabel nasjonal utfordring å løse dette på en måte som gjør at den aldrende del av befolkningen får en god siste del av sitt livsløp. Jeg skal, til sist, konsentrere dette til utfordringer i forhold til fire områder: Det gjelder rekruttering og kompetanseheving. Det gjelder organiseringen av tjenestetilbudene. Det gjelder mer spesifikt utfordringer knyttet nettopp til samhandling mellom de ulike delene av helsetjenesten, og det gjelder de utfordringene som ligger i den familiebaserte og frivillige innsatsen på dette området. Den utgjør pr. i dag – og det glemmes nesten alltid i debatter om dette – ca. halvdelen av den totale innsats. Vi kommer også i fremtiden til å være helt avhengige av at familiebasert omsorg og frivillig innsats fungerer, men det krever en del støtte- og tilretteleggingstiltak fra det offentliges side dersom den skal kunne fortsette å fungere. Først til utfordringen når det gjelder rekruttering og kompetanse: Denne regjeringen har satt i gang forsøksvirksomhet med 6-timersdag. Problemstillingen er en allmenn reform av arbeidstiden i det norske samfunn, som man vil teste ut. Når det gjelder helse- og omsorgssektoren, vil en overgang til 6-timers arbeidsdag medføre en mangel på – pr. i dag – 21 000 årsverk, altså mer enn det dobbelte av det Regjeringen har tatt mål av seg til å øke innsatsen med i de kommende fire år. Det vil altså slå bunnen ut av hele systemet. Hvordan ser statsråden på dette? Har Regjeringen i det hele tatt en enhetlig oppfatning av realismen på dette området? Regjeringen foretok et kutt på 335 mill. kr i tilskuddet til uavhengige, frie skoler. Det rammet bl.a. diakonale høyskoler med høy kvalitet og med spesialtilbud innenfor videreutdanning i eldreomsorg. Hva mener statsråden om dette? Regjeringen har forpliktet seg til å innføre en nasjonal minstestandard for legedekning i sykehjem. Dette frarådes som et uhensiktsmessig tiltak fra statsrådens eget fagorgan, Sosial- og helsedirektoratet. Hvordan vil statsråden takle dette? Den ekstremt høye andelen av ikke-faglært personale – den utgjør nesten 40 pst. i denne sektoren, og det er ingen annen sektor hvor andelen av ikke-faglært personale er så høy. Hvilke planer har statsråden for å forandre på dette? Så til organiseringen. Hvilken vekt skal man på dette området legge på brukernes tilfredshet med tilbudet? Og mitt andre spørsmål: Har vi på dette området råd til å unnvære de metodene som beviselig fører til bedret kvalitet, nemlig valgfrihet og konkurranse? Så til sist når det gjelder samhandlingen. Pasientrettigheter er et grunnleggende virkemiddel i organisering av helsetjenesten. Det er dokumentert i flere rapporter at på dette området, overfor denne gruppen, brytes pasientrettighetsloven langt oftere enn på noe annet område. Vi har på dette området, som Jan P. Syse brukte å formulere det, mye lov og lite orden. Hvordan ser statsråden for seg at man kan lage rutiner som sikrer at pasientrettighetene, ikke minst rettigheten til en individuell plan, blir innfridd? Så aller sist – familieomsorg og frivillig innsats. Hvilke tiltak har statsråden planer om å iverksette når det gjelder avlastning for dem som bærer ansvaret i fremtiden?