Marin sektor og energisektoren er vel de to områder der vi som nasjon har bedre forutsetninger for å være en internasjonal stormakt enn vi har på noen andre områder. De store havområdene våre har gjennom fornuftig forvaltning og dyktige næringsutøvere gitt oss store verdier å høste av, som har gjort fiskeri og havbruk til en av våre aller viktigste næringer. Dette har ikke kommet av seg selv, og økt næringsutvikling innenfor denne sektoren, som er hovedperspektivet i stortingsmeldingen, vil kun komme gjennom målrettet og langsiktig satsing i et samspill mellom offentlige myndigheter, næringsutøvere og lokalsamfunn, og ikke minst gjennom samhandling og samarbeid med andre nasjoner om et handelsregime som har rettferdig handel og akseptabel markedsadgang som mål. Hovedfokus i meldingen er «Fra et råvareperspektiv til et forbruker- og markedsperspektiv», og allerede innledningsvis i meldingen kan man finne flere fornuftige og framtidsrettede målformuleringer for våre marine næringer, men dessverre er det ikke nødvendig å lese mer enn et snaut avsnitt til i meldingen før man oppdager at virkemidlene er de samme som denne regjering har foreskrevet i hele sin fireårsperiode. Man skal ha spesiell oppmerksomhet rettet mot tiltak for økt konkurransekraft og lønnsomhet gjennom strukturtilpasninger i flåte, havbruk og foredling. Det er ett av de to hovedpunktene som skal være i fokus, ifølge meldingen, samtidig som man også sier at marin sektor skal ha rammebetingelser som er mest mulig lik rammebetingelsene for annet næringsliv. En slik tilnærming til virkemiddelbruk som dette er ikke overraskende, men desto mer skuffende. Regjeringens politikk legger opp til større kapitalbinding og prioriterer dem som har tilgang på kapital, framfor dem som kanskje har større kunnskap og større evne til å være nyskapende. Den stimulerer til stadig større kvanta på hvert enkelt fartøy framfor å fokusere på kvalitet og ferskhet. Det vil bli plass til stadig færre i næringen, og en strukturtilpasning i industrien vil i tillegg føre til stadig større avstand mellom industrianleggene, med konsekvenser for både bosettingsmønster og reiselivsnæring, f.eks., og for den minste flåtens muligheter til avsetning for sine produkter. Retten til å drive fiske på en felles ressurs vil bli konsentrert på stadig færre hender – ikke nødvendigvis hos dem som er de dyktigste fangstfolkene eller de flinkeste innovatørene, men hos dem som klarer å skaffe kapital til å kjøpe rettigheter. Denne politikken har fått sin velsignelse av Fremskrittspartiet – ikke overraskende. Fremskrittspartiet har tross alt programfestet en fiskeripolitikk som går i denne retning. Mer overraskende er det at Kristelig Folkeparti og Venstre har gitt sin velsignelse til denne utviklingen. De to partiene har nylig vedtatt partiprogram på sine landsmøter som tar klar avstand fra den politikk deres egen regjering fører. Ja, sågar har, som jeg har sagt tidligere i dag, Høyres fiskeripolitiske talsmann, Ivar Kristiansen, i denne perioden hatt langt flere oppslag i media der han klart tar avstand fra egen fiskeriminister, enn der han gir den samme fiskeriministeren støtte. Man kan med andre ord si at på grunn av Kristelig Folkeparti og Venstre har Stortinget i denne perioden lagt til rette for en utvikling innenfor fiskerinæringen som ingen andre enn fiskeriminister Svein Ludvigsen og Fremskrittspartiet er enig i. Det finnes ikke grunnlag for å hevde at de små enhetene ikke er lønnsomme og effektive, som vi kan ha hørt i debatten her i dag, enten vi snakker om kystflåten, oppdrettsnæringen eller industrien. Tvert imot, det finnes utallige eksempler på at de små driver svært godt økonomisk. De viser evne til å være innovative, og de leverer førsteklasses kvalitetsprodukter. Når både Ivar Kristiansen og Lodve Solholm har snakket om behovet for å fjerne den tunge distriktspolitiske ryggsekken fra fiskerinæringen, er det vanskelig å få tak på hva de mener med dette. Er det de små som skal vekk – de små fartøyene, de små fiskemottakene langs kysten, de små lokalsamfunn som faktisk er ryggraden i norsk fiskerinæring? Det det etter Senterpartiets oppfatning er nødvendig å fokusere på i norsk fiskerinæring, er et samspill og en kraftig offentlig satsing som skal fremme høy kvalitet, som ikke minst skal fremme økt utbytte og lavere bearbeidingskostnader på ferskt råstoff. Det er nødvendig å fokusere på alle ledd i verdikjeden, på fangst, på foredling, på marked, på utstyrsleverandører. På alle disse områdene har vi muligheter til å ha en kraftig vekst og en god utvikling som vil bringe fiskerinæringen framover. Men det må altså være en målrettet satsing med et betydelig innslag av statlig risikokapital til forskning og en økt satsing på ressurskontroll. Og som det også tidligere har vært sagt: Det er helt nødvendig å evaluere de ordningene som denne regjeringen har iverksatt i inneværende periode, bl.a. ordningen med omsettelige kvoter.