Dette interesseområdet er stort og mangesidig, og fem minutter er ikke så mye. Men stortingsmeldinga vi behandler i dag, gir anledning til noen refleksjoner nå når det går mot slutten av fireårsperioden. Det har slått meg at konflikter i det små kan ta fokus bort fra de virkelig store utfordringene i miljøpolitikken. Det er derfor positivt at meldinga også nevner globale utfordringer. Jeg var så heldig å få delta på FNs toppmøte i Johannesburg i 2002, hvor det ble oppnådd enighet om globale mål for fattigdomsbekjempelse, vannforsyning og sanitære forhold. Det er ikke tvil om at kampen mot fattigdom og store miljøutfordringer henger nært sammen. Aftenposten hadde mandag denne uka en artikkel med tittel «Varsko fra klimaforskere», der oppvarming av jorda var et sentralt tema. Ifølge direktør Prestrud i CICERO er det slik at økt smelting fra Grønland fører til økt vannstand i verdenshava, og det skal svært liten økning til før det meste av land som Bangladesh står under vann. CO2-utslippa har gjort en kraftig sving oppover fra 1950, og Arktis makter ikke rolla som jordas avkjøler. Det er det alvorligste i dette. Derfor kommer vi – etter min vurdering – ikke vekk fra at klimapolitikk blir det viktigste temaet. Meldinga påpeker jo også at dette er et område hvor utviklinga dessverre har vært negativ. Endrer klimaet seg, vil også det biologiske mangfoldet bli endra. Jeg vil nok en gang minne om den opprinnelige definisjonen av bærekraftig utvikling. Den innebærer at det skal tas hensyn til både sosiale, økologiske og økonomiske forhold. Derfor syns Senterpartiet det er positivt at flertallet i komiteen nå vil legge «mer vekt på bærekraftig bruk» av naturressursene og ønsker en videreutvikling av kombinasjoner av vern og bruk. Senterpartiet konstaterer at arbeidet med etablering av et mer kunnskapsbasert forvaltningssystem er videreført. Artsdatabanken er etablert og vil prioritere arbeidet med å bedre oversikten over truede og sårbare arter, de såkalte rødlistene, og det er bra. Det mangler tempo når det gjelder å fjerne gevinstbeskatning av erstatninger. Det er sagt at innføring av denne verneskatten visstnok var utilsikta, og da bør feilen rettes opp nå. Det mener da også komiteen i innstillinga, som ble avgitt i forrige uke. Det er nødvendig med en rask avklaring, slik at frivillig barskogvern kan videreføres på en konstruktiv måte. Når det gjelder konflikter, eller rettere sagt arbeidet for å dempe dem, etterlyser jeg også en oppfølging fra Miljøverndepartementet. Ved behandlinga av statsbudsjettet for 2005 ble det gjort vedtak hvor Stortinget bad Regjeringa om at det i samarbeid med organisasjonene innenfor primærnæringene skulle utarbeides en strategi for å redusere konfliktnivået i naturforvaltninga. Vedtaket er referert i stortingsmeldinga, så det er ikke glemt. Men så langt jeg kjenner til, er ikke arbeidet fulgt opp. Senterpartiet mener at arbeidet nå må komme i gang, slik at resultatet kan legges fram for Stortinget i forbindelse med statsbudsjettet til høsten. Den såkalte fjellteksten som ble presentert i revidert nasjonalbudsjett for 2003, er godt mottatt, og behovet for økt forvaltningsinnsats i nasjonalparkene er ettertrykkelig etterlyst. Men også her må gode ønsker om mer aktiv bruk av verneområdene følges opp med både midler og konkrete tiltak. Det er ikke nok å vise forståelse og å ha gode intensjoner. Senterpartiets forslag om å innføre en midlertidig vernepause er ikke utelukkende blitt møtt med velvilje. Det er derfor viktig at folk tar seg tid til å høre etter argumenta for forslaget. Bakgrunnen for forslaget var at vi ønska en konsekvensutredning av hvordan vern hadde virka på folk og næringsliv i berørte områder. Vårt inntrykk er at ressursene er brukt stadig mer på vern, mens arbeidet med forvaltningsplaner og økt verdiskaping er blitt hengende etter. Det kan det lett bli frustrasjoner og økte konflikter av. Siden jeg i innlegget har lagt vekt på konfliktdemping, vil jeg også denne gangen påpeke behovet for en kritisk gjennomgang av definisjonene når det gjelder såkalte villmarkspregede og inngrepsfrie områder. Begrepene forsøkes tillagt større og større vekt fra naturforvaltning og planmyndigheter, så vi må ha en kvalitetssikring. De fleste av oss har sikkert vært på både Galdhøpiggen og Glittertind, og det er litt rart å tenke på at disse områdene slett ikke er villmarksprega. Vi er ikke tjent med begreper som tilslører mer enn de beskriver. Til sist: Det har vært mye inn og ut av merknader i debatten, og da må jeg skynde meg med å si at det er en merknad fra SV og Arbeiderpartiet som vi med fordel kunne støtta. Den går på at miljøvern i kommunene er viktig, og at det er viktig å utvikle verktøy som integrerer miljøvern i de vanlige planprosessene. Men det forutsettes at dette ikke fører til mer rapportering fra kommune til stat, og akkurat det er et godt poeng.