Et gjennomgående trekk ved debatten her i dag er at de rød-grønne og statsråd Giske har solt seg i glansen fra å gi ut milde gaver i øst og vest. Eller som han selv uttrykte det i en tidligere debatt i denne salen: Forskjellen mellom mitt kulturbudsjett og min forgjengers, er at jeg har lagt til en null etter alle tallene. Jeg er skremt over hvor useriøst og flåsete en statsråd er i stand til å uttrykke seg fra denne talerstolen. Det er faktisk ingen bragd å bevilge penger for å kjøpe seg politisk korrekt popularitet. Hvorvidt statsrådens gavedryss til kulturlivet har like stor gjenklang i de miljøer Arbeiderpartiet gir inntrykk av å representere, er vel mer tvilsomt. Hos statsråd Giske finnes ingen refleksjon eller ydmykhet over at pengene som benyttes faktisk tilhører andre. Dette er lønnsinntekter som Halvorsen og Stoltenberg har konfiskert for å videredistribuere til formål de mener er bedre enn hva lønnstakerne selv ville prioritert. For Fremskrittspartiet er det ikke slik at det smerter hver gang friske og oppegående mennesker, som representerer smale interessegrupper, ikke får støtte over statsbudsjettet. For oss er det derimot direkte smertefullt å bruke andres penger gjennom offentlige budsjetter. Fremskrittspartiet er ikke mot kultur, snarere tvert imot. Vi mener imidlertid at folk selv i størst mulig grad skal få definere sitt eget kulturbegrep. Nettopp av den grunn ønsker vi at folk skal få beholde mer av sin egen inntekt, slik at de selv skal kunne definere og bestemme mer over sin egen velferd og over sine egne kulturaktiviteter. Med andre ord: Det som defineres som god velferd eller kultur for én person, oppfattes ikke nødvendigvis på samme måte av en annen. Jeg ønsker å gjøre gjenbruk av et eksempel jeg benyttet i skatte- og avgiftsdebatten for noen dager siden. Eksemplet viser hvor skjevt Regjeringens såkalte satsing på kultur kan slå ut. Mange unge mennesker i dag er ofte villige til å betale 1 000 kr for en billett til en rockekonsert eller en fotballkamp. Samtidig ønsker de færreste av disse menneskene å gå eksempelvis i Operaen. Når rockeentusiastene er villige til å betale full pris for sin billett, synes ikke Fremskrittspartiet at han eller hun samtidig skal subsidiere billetten til den politisk korrekte kulturen, som eksempelvis operaen representerer. En slik omfordeling av samfunnets ressurser innebærer at de som deltar i breddekulturen, ikke bare betaler fullt ut for sin egen billett, men samtidig subsidierer operabilletten for mennesker som i stor grad er i stand til å betale for sine egne kulturaktiviteter. En slik politikk er dobbelt urettferdig, og bidrar til at folk flest finansierer samfunnets elite. Eller for å bruke rød-grønn retorikk: Man tar fra folk flest og gir til dem som har mest fra før. Fremskrittspartiets skatte- og avgiftsopplegg sikrer folk muligheten til å fatte sine egne beslutninger. Ikke minst fordi vi har en innretning som gjør at det er i særlig grad de med lavere og midlere inntekter som får de største lettelsene. I vårt skatteopplegg vil en familie kunne få 18 000 kr i skattelette, og dermed bestemme og definere sin egen kultur selv.