Vi har snakket før i denne salen om store og små saker. Alle saker er på sett og vis både store og små, for de berører folk, men på ulik måte. Dette er på mange måter en liten sak, men allikevel en viktig sak for dem som er berørt. Jeg slutter meg fullt ut til det som representanten Ballo var inne på med hensyn til tidspunktet for når denne loven ble innført, at den nå er moden for å bli stedt til hvile – hvis man kan bruke et slikt begrep. Men det var én ting han ikke var inne på som iallfall for min del er viktig. Det er at en lov som ikke lenger har funksjonalitet, bør man sortere ut av lovsamlingen. Jeg synes at lovverket til enhver tid bør være mest mulig oppdatert og funksjonelt i forhold til hvordan samfunnet er. Det er først da man har et samsvar mellom de to, og det synes iallfall jeg er viktig. Til det som går på straffebud mot vold i nære relasjoner: Vold i nære relasjoner er antakeligvis den verste type kriminalitet vi kan tenke oss. Vi kan bruke begrepet «kriminalitet» om en voldshandling som også er en kriminell handling. Det er klart at både for barn og andre som blir utsatt for vold av sine nærmeste, er det en lidelse som jeg tror utfordrer både dem og oss som lovgivere. Hvordan kan man forstå at slikt skjer? Hva er årsaken til at en far eller en mor reagerer slik de gjør? Barn spesielt er jo det kjæreste vi har, og det er på en måte uforståelig at voksne kan gjøre noe slikt. Allikevel skjer det. Dette er en samfunnsutfordring, iallfall sett fra mitt ståsted. Hadde det vært mulig, burde en sagt at det er ikke lov. Vi behandler i dag et lovforslag om at det ikke skal være lov å gjøre det, men det skjer. Straffebudet er én reaksjon, men det alene gjør nok ikke jobben for oss. Mye av dette går på holdninger, på væremåter og kanskje på å lære aggressive personer å håndtere sitt sinne på en annen måte. Men hvis ingen av disse andre alternativene virker, må man kunne bruke den alvorligste type straff, i verste fall fengselsstraff. Fremskrittspartiets ønsker å signalisere at denne type kriminalitet er så alvorlig at vi vil si noe om straffutmålingen. Det er mulig at resten av komiteen synes det er et dårlig utgangspunkt, siden domstolene skal ha adgang til å gi en skjønnsmessig vurdering. Samtidig er det mulig som lovgiver å si noe om hvordan man synes straffeutmålingen skal være, ut fra alvorlighetsgraden i de handlingene som begås. Det er årsaken til at vi har sagt at straffeutmålingen bør ligge minimum i midtre sjikt av en strafferamme for å tydeliggjøre alvorlighetsgraden i disse handlingene. Det er selvfølgelig også et politisk signal og et reaksjonssignal – det skulle bare mangle. Dette er som sagt noe av det verste et menneske kan utsettes for. Når dine nærmeste svikter deg ved å angripe deg, må vi som er med og utformer samfunnsregler, vise at vi bryr oss. Det gjør vi gjennom å vise til lovhjemmelen, gjennom å vise til strafferammen. Men vi gjør det også når vi gir et signal til domstolene om hvor vi vil at straffen skal ligge, straffeutmålingsmessig. Jeg registrerer at flere talere ønsker å overlate det fullstendig til domstolene. Jeg har selvfølgelig respekt for det, selv om jeg kunne ha ønsket meg et enda tydeligere signal. Jeg tar det til etterretning så langt.