Statsministeren brukte mye tid i sitt innlegg på å understreke at en av de høyest prioriterte arbeidsoppgavene for Regjeringen er arbeid for alle. Statsministeren understreket også at Regjeringen er svært opptatt av å få inkludert dem som i dag blir stengt ute fra arbeidslivet på en aller annen måte. Dette er intensjoner jeg tror vi alle kan være enige om, og jeg registrerer også at Regjeringen skryter uhemmet av NAV-reformen, som skal være nøkkelen til å løse disse utfordringene. Det første partiet som pekte på en sammenslåing til en stor velferdsreform, var Fremskrittspartiet. Men jeg registrerer fortsatt at Regjeringen har et stykke å gå i læringsprosessen, og at man fortsatt har et forbedringspotensial når det gjelder NAV. Tall fra Statistisk sentralbyrå som ble offentliggjort 1. september, viser at funksjonshemmedes yrkesdeltakelse er nokså nøyaktig den samme som den var for fem år siden. Faktisk har det vært en prosentvis nedgang i denne perioden. Det siste året, altså etter at denne regjeringen overtok, har det blitt 1 000 færre funksjonshemmede i arbeid. I bladet Velferd nr. 5, 2006, kunne vi lese at hovedinngangen til det nye Arbeids- og velferdsdirektoratet i Oslo ikke er tilrettelagt for funksjonshemmede med rullestol. Det er også interessant å merke seg uttalelsene fra NAVs ansvarlige ved kontoret i Oslo, Bjørn Kvam. Han sier: Det er mulig å komme inn i dagens lokaler med rullestol, men da må det gjøres avtale på forhånd, slik at en annen inngang kan benyttes. Med respekt å melde: Med en slik dårlig tilrettelegging og planlegging som denne, og som denne regjeringen er ansvarlig for, er det vel ikke rart at det har blitt færre funksjonshemmede i arbeid. Det som skulle være en velferdsetat med én dør inn, har i Oslo blitt en dør inn for de funksjonsfriske, mens de funksjonshemmede må gjøre avtale om å få lov til å komme inn kjøkkenveien. Fremskrittspartiet forventer at Regjeringen ordner opp i disse forholdene slik at landets NAV-kontorer blir funksjonelle for alle. I trontalen heter det: «Vår gode økonomiske situasjon gir også økte muligheter til å bidra internasjonalt i arbeid mot fattigdom og for en fredeligere verden.» Dette er vel og bra! Men det som bekymrer meg, er at Regjeringen ikke nevner med et ord hvordan man skal bekjempe fattigdom i eget land. I dag har vi over 240 000 norske minstepensjonister som lever under fattigdomsgrensen. At et land som Norge skal ha en kvart million eldre mennesker på en pensjon som er under det Stortinget selv mener er fattigdomsgrensen, er rett og slett flaut med tanke på den økonomiske levestandarden vi har i dag. Min påstand er at Regjeringen har glemt minstepensjonistenes tidligere innsats i samfunnet. Vi vet at ni av ti minstepensjonister er kvinner. Det er disse som har tatt seg av hus, barn, pleietrengende foreldre/svigerforeldre, altså gjort den jobben som i dag gjøres av barnehager, SFO og hjemmesykepleien, mens deres ektemenn var med på å bygge opp landet etter krigen. Derfor er det etter Fremskrittspartiets skjønn uverdig at disse ikke har en bedre levestandard. Vi er nødt til å gi våre minstepensjonister, som har gitt oss den levestandarden vi har i dag, en pensjon de fortjener. Jeg er derfor skuffet over at Regjeringen ikke er villig til å komme med konkrete tiltak på dette området. Det Regjeringen har sagt, er at når den nye pensjonsreformen legges fram, skal alle sikres en garantipensjon som er lik dagens minstepensjon. Det betyr at Regjeringen aksepterer at minstepensjonistene fortsatt skal ha en inntekt som ligger under fattigdomsgrensen. Man aksepterer at det fortsatt skal være en rekke minstepensjonister som ikke skal ha råd til å dra på apoteket og hente ut livsnødvendig medisin. Man sier at man fortsatt skal ha en situasjon der minstepensjonistene ikke har råd til å kjøpe julegaver til sine barnebarn, og at man ikke har råd til å innta et varmt måltid hver dag. Er det dette Regjeringen kaller for solidaritet? Er det dette man kaller for økt velstand og velferd? I så fall er jeg stolt over å tilhøre et parti som går i motsatt retning, som er villig til å ta de svake på alvor, og som er villig til å gjøre noe med deres livssituasjon.