Etter å ha hørt både statsrådens svar på interpellasjonen og nå sist også representanten Teigens innlegg, lurer jeg på om vi har lest samme interpellasjon. Spørsmålet i interpellasjonen var som følger: «Hvordan vil Regjeringen trekke grensen mellom ulike gruppers rett til å velge mellom private og offentlige tilbud?» Svaret som kom i denne salen, dreier seg kun om anbudsprinsippet, at man ikke skal konkurranseutsette det som har med brukerstyrt personlig assistanse å gjøre. Men det er jo ikke det interpellasjonen dreier seg om. Interpellasjonen dreier seg om hvorvidt man når man blir eldre, skal ha anledning til å velge mellom tjenester. Jeg var helt enig med interpellanten da hun i sitt innlegg i stad lurte på om hun måtte stille interpellasjonen på nytt. Jeg sitter også med det inntrykket at man ikke svarer på det spørsmålet som interpellasjonen dreier seg om. Det er interessant, og jeg vil gjerne knytte noen kommentarer til dette. Representanten Teigen sier i sitt innlegg at det er et mål at private tjenester skal bli overflødige. Men hva da med det korrektivet som er så viktig? Hva med valgfriheten for dem som skal ha denne tjenesten? En ting har i hvert fall historien vist oss, og det er at monopolistiske ordninger i hvert fall veldig sjelden fører til økt kvalitet. Statsråden uttaler i sitt innlegg at det er det offentlige som skal yte tjenestene. Nei, det offentlige skal sørge for at tjenestene er tilgjengelige. Man prøver her å lage en ideologisk debatt rundt dette – man prøver i hvert fall å framstille det sånn – men det er jo ikke det det dreier seg om. Debatten som vi her snakker om, er også en debatt om verdighet, den verdighet som ligger i selv å få lov til å ha ansvaret for sitt eget liv når man blir eldre. Det som er det underlige, er at debatten fra regjeringspartienes side framstår som om det viktigste er hvilken logo som står øverst i hjørnet på lønnsslippen, hvor man er ansatt, ikke hvem som yter tjenestene, eller hva slags type tjeneste man får. Man snakker så varmt om kvalitet, men så fraviker man kvalitetsstempelet umiddelbart når man begynner å snakke om at det viktigste faktisk er at man må være offentlig ansatt for å yte disse tjenestene vi snakker om. Jeg ser at stoppeklokkedebattens far har forlatt salen. Representanten Bøhler har i en lang rekke sammenhenger snakket om stoppeklokkeproblematikken. Jeg var til stede under debatten som statsråden henviste til knyttet til nivået på hjelpen. Det er nettopp her vi står ved en viktig skillelinje. Arbeiderpartiet og de øvrige regjeringspartiene snakker om at man skal ha samme mulighet til tilbud uansett hvor man befinner seg i landet, men samtidig sier man at vi ikke kan øremerke midler til denne omsorgen. Vi må gi kommunene frie rammer, for det er jo kommunene som vet best. Nei, det er ikke kommunene som vet best hva slags hjelp de eldre har behov for. Det er de eldre selv som vet best. Når man faktisk fratar enkeltmennesket dets muligheter til å velge og ofrer det på sin egen ideologis alter, vil jeg si at det er en tankegang vi er nødt til å komme bort fra. Gjennom hele livet skal vi ha anledning til å velge. Vi skal få velge hva slags bil vi skal kjøre, og hva slags sko vi skal kjøpe. Vi har heldigvis også kommet så langt at vi til en viss grad kan få lov til å velge hvilket sykehus vi skal la oss operere på. Men når vi blir eldre og kommer i den situasjonen at vi har behov for pleie og omsorgstjenester, sier man altså nei, her kan vi ikke få lov til å velge. Det blir galt at man må være offentlig ansatt for å yte den tjenesten. Det er jo en helt meningsløs situasjon at når vi kommer til sjels år og alder og har behov for en rekke forskjellige typer tjenester, skal vi altså ikke få lov til å velge selv. Da skal kommunen velge for oss. Hvor er logikken i at når vi f.eks. har behov for vask og renhold i hjemmet vårt, og vi får et vedtak på det i kommunen, så er det viktigste at den som yter hjelpen, er ansatt i kommunen. Det er viktigere enn at vi selv skal få velge hvem som til enhver tid skal komme og ha tilgang til vårt eget hjem. Dette er uakseptabelt. Her må det en systemendring til for å få rettigheten tilbake der den hører hjemme, nemlig hos enkeltmennesket selv.