Arbeid er vårt aller viktigste velferdsgode. Det er en helt nødvendig kilde til inntekt for de aller fleste av oss og gir skatteinntekter som sikrer et godt offentlig velferdstilbud. Arbeid gir fellesskap med andre, og arbeidsplassen er et sted hvor hver enkelt legger ned betydelig med både tid og engasjement. De aller fleste nordmenn trives på jobb. De får utfordringer som er håndterbare, har et godt forhold til sin arbeidsgiver og setter pris på samværet med arbeidskollegaer. Det er viktig å huske på dette i en debatt om arbeidsmiljøloven. Både lenge før valgkampen og i selve valgkampen har det blitt brukt veldig følelsesladde begreper om hvor rått og brutalt arbeidslivet er, og hvor mye mer rått og brutalt det ville bli med de endringer som den forrige regjeringen foreslo. Kanskje heltidsansatte på Youngstorget synes dette er treffende, men det stemmer lite med dagens virkelighetsbilde. Arbeidsmiljøloven skal sikre at langsiktige vernehensyn ikke blir glemt eller nedprioritert av arbeidsgivere og arbeidstakere. Den skal fremme et arbeidsliv som skal skape verdier. Det er det tryggeste grunnlaget for i det hele tatt å ha arbeidsplasser på lengre sikt. Men det skal være klare rammer for hvordan disse verdiene skapes, slik at det ikke skjer på bekostning av arbeidstakernes fysiske og psykiske helse. I formålsbestemmelsen for arbeidsmiljøloven, slik den ble formulert av den forrige regjeringen, er det lagt vekt på at loven skal bidra til et helsefremmende arbeidsliv og et inkluderende arbeidsliv i tråd med arbeidstakernes, virksomhetenes og samfunnets behov. Det er merkelig at den nye regjeringen ikke ser at disse tre har felles interesse av å sikre arbeidsmiljø som gir et inkluderende arbeidsliv som resultat. Samarbeidsregjeringen styrket arbeidstakernes rettsstilling. Arbeidsgivernes plikt til å legge til rette for fullt forsvarlige psykososiale arbeidsforhold, rett til fleksibel arbeidstid, fortrinnsrett for deltidsansatte ved nyansettelser og klarere tidsrammer for midlertidige ansettelser var noen av disse punktene. På andre punkter ble arbeidsgivernes risiko ved nyansettelser redusert, og det ble gitt større tillit og avtalefrihet til den enkelte arbeidsgiver og arbeidstaker. Arbeidslivet blir mindre ensartet. Derfor var det behov for en mer rammepreget lov, men fortsatt med klare rammer som sikret hensynet til vern. For Kristelig Folkeparti var – og er – det en viktig målsetting å bygge ned barrierene mellom dem som er innenfor, og dem som er utenfor arbeidslivet. LO er nok fornøyd med de lovendringer som regjeringspartiene vedtar i dag. Men etter Kristelig Folkepartis mening er det de mindre velorganiserte arbeidstakere eller arbeidssøkere som har mest grunn til å beklage de vedtakene som gjøres i dag. Det blir ikke flere arbeidsplasser av å øke arbeidsgivers risiko ved nyansettelser. Det blir ikke færre arbeidsledige av å stimulere bedriftene til å pålegge overtid framfor å ansette midlertidig. Det blir ikke flere arbeidstakere som får innflytelse over hvordan egen arbeidstid skal organiseres når arbeidstakernes avtalefrihet innskrenkes. Det blir ikke flere gründere som vil satse på egen virksomhet når de føler at Regjeringen blåser av alle deres argumenter om fleksibilitet i oppstartsfasen. Det er ikke i pakt med målet om et inkluderende arbeidsliv å forsterke kløften mellom de etablerte og dem med svakere tilknytning til arbeidslivet, slik jeg mener regjeringspartiene gjør. Jeg har merket meg at KS sier at det ikke blir flere faste ansettelser med en tilbakeføring til § 58 A i dagens lov, og de beklager reverseringen i en tid med behov for rekruttering. De minner også om at 13 av 16 medlemmer i Arbeidslivlovutvalget ønsker en oppmyking. Regjeringspartienes argumentasjon og kuvending når det gjelder såkalte særlig uavhengige stillinger, er underlig. Hvis detaljerte arbeidstidsbestemmelser virkelig er viktig for arbeidervernet, rimer det samtidig svært dårlig å frata en betydelig arbeidstakergruppe det samme vernet. Under høringene ble våre standpunkter delt av samtlige arbeidstakerorganisasjoner, LO inkludert. Samarbeidsregjeringens lovforslag var en klar vernelov. Men den var mer framtidsrettet, mer balansert og mer rettferdig enn den loven som nok blir vedtatt i dag. Jeg anbefaler derfor fortsatt loven slik den var.