Norge er et flerkulturelt samfunn, og veldig mye har vært vellykket når det gjelder integrering av innvandrere. Vi i Venstre mener at det er viktig å fokusere på at de aller fleste innvandrere er lovlydige mennesker som ønsker å arbeide og å bli integrert i det norske samfunnet. Det er imidlertid ingen tvil om at vi har en rekke utfordringer. Manglende integrering har ført til at enkelte grupper i dag står mer eller mindre utenfor samfunnet. Dette åpner for nye sosiale underklasser, fattigdom og økt kriminalitet. I dag er for mange innvandrere overrepresentert blant arbeidsløse, blant kriminelle og blant de svakeste elevene. Dette ser vi i Venstre på som et kraftig varsko om nødvendigheten av en bedre integreringspolitikk. Når det er sagt, er det viktig å understreke at det er umulig å generalisere innvandrere. Man verken kan eller bør plassere alle innvandrere i en og samme bås. Venstre vil advare mot en stakkarsliggjøring av innvandrere generelt. Debattklimaet som settes av politiske ledere, kan være avgjørende for om vi lykkes i integreringsarbeidet, eller om konfliktene i stedet skjerpes. Venstre vil presisere at det er store forskjeller mellom innvandrere, særlig mellom dem som har bodd her en stund, og dem som akkurat har kommet til Norge. Asylsøkere og flyktninger kan ha erfaringer og opplevelser som er svært krevende, og de kan trenge behandling og oppfølging både fysisk og psykisk. Samtidig gjør de fleste en veldig god innsats for samfunnet. Men tallene er klare. Altfor mange står likevel uten arbeid og forteller om vanskeligheter med å ta seg inn på arbeidsmarkedet. Det må settes i verk flere holdningskampanjer rettet mot arbeidsgivere. Undersøkelser har avslørt mistro og fremmedfiendtlighet blant mange arbeidsgivere. Diskriminering på bakgrunn av tro og kultur – og hvor en kommer fra – kan ikke tolereres, heller ikke i form av forbigåelse. Venstre har imidlertid tro på at noe av dette vil endre seg om ikke så lenge. Vi kommer til å se en ny generasjon arbeidsgivere som har gått på skole sammen med innvandrere, og som dermed har andre holdninger enn dagens ledere. Å knytte plikter til rettigheter har alltid vært viktig for Venstre. Den som er voksen og frisk, har ansvar for å forsørge seg selv og sin familie. Det gjelder selvfølgelig også innvandrere. Arbeid er nøkkelen til å kunne ta makten over eget liv og opparbeide rettigheter i velferdssamfunnet, som er basert på en samfunnskontrakt: Gjør din plikt og krev din rett. Denne forståelsen må bibringes nye landsmenn i mye sterkere grad enn det vi har gjort til nå. I dag er det nok slik at noen oppfatter trygde- og sosialsystemet som sjenerøst. De blir alt fra starten hengende i støtteavhengighet og utenforskap. Det er også et faktum at det norske arbeidsmarkedet i dag er tilrettelagt for dem som er på innsiden. Arbeidsrettsreglene gir god beskyttelse for den som har arbeid, men utgjør et hinder for den som står utenfor. Arbeidsgivere kjenner tvil ved å skulle «ta sjansen» på å ansette en person med innvandrerbakgrunn. Om det ikke fungerer, står arbeidsgiveren fast med vedkommende etter seks måneder. Ved nedskjæringer må den som har arbeidet kortest, gå – hvilket som oftest er nye nordmenn eller ungdom. Arbeidsrettsreglene må reformeres, slik at fleksibilitet og mottakelighet oppmuntres. Dagens fiksering på en eneste ansettelsesform – den faste – skyver automatisk ut folk uten fast ansettelse, i håpløst svake posisjoner. Venstre har tro på at et mer fleksibelt system som også åpner for midlertidige ansettelser, kan være med på å gi folk med innvandrerbakgrunn adgang til arbeidslivet. Veien inn til arbeidslivet går særlig gjennom tre porter: utdanning, arbeidserfaring og språkkunnskaper. Krav til norsk for å få arbeid, sammen med lang ventetid for å få tilbud, setter folk fast i stønadsfella. Venstre mener derfor at det trengs en større fleksibilitet i norskundervisningen. Venstre sier som sagt at de som er friske, ikke skal leve på bidrag, men vi er selvfølgelig klar over at det ikke alltid er lett å avgjøre hvem som er friske og hvem som er syke. På lengre sikt er det i alles interesse at stønadskulturen brytes. Norge er best når vi opptrer realt, uavhengig av hva vi heter, hvor vi bor og hvordan vi ser ut. Det å være real er at man har en reell sjanse når man skal søke arbeid. Det å være real er at barn og unge i oppvekstfasen får de beste muligheter for å ha det bra. Inkludering omfatter oss alle, uansett hvem vi er og hva vi er. Vi stiller likt da. Vi stiller ikke med noen spesielle fortrinn, men vi blir tatt på alvor uansett hvem vi er.