Det har vært en interessant debatt så langt, og jeg lytter intenst både til ros og kritikk. Jeg føler behov for å forsøke å løfte blikket litt. Det er en rød-grønn tråd i budsjettet til Arbeids- og inkluderingsdepartementet, ja ikke bare i budsjettet; i alt vi driver med, prøver vi å følge en rød-grønn tråd. Det kan oppsummeres i følgende enkle utsagn: Målet er flere i arbeid, færre på stønad. Hvorfor er det viktig? Jo, selvfølgelig fordi arbeid er en menneskerett, arbeid er grunnleggende for den enkelte. Det er viktig at samfunnet ikke bare har perspektivet på behovet for at folk er i jobb. Det er gjennom arbeid vi får en økonomisk selvstendighet, det er ofte gjennom arbeid vi får et sosialt nettverk, det er gjennom arbeid vi får en økonomisk evne til å ta del i fritidsaktiviteter, kulturtilbud osv. Det er gjennom arbeid vi danner grunnlaget for at barna våre kan delta på samme måte. Men selvfølgelig er det i tillegg slik at flere i arbeid, færre på stønad, er så overordnet viktig akkurat nå fordi vi ser at situasjonen på arbeidsmarkedet er som den er. I forrige uke hadde jeg gleden av å besøke Veritas, utenfor Oslo. Der kunne de fortelle meg at utfordringen deres er at de i 2007, 2008 og 2009 skal ansette 1 300 nye medarbeidere – altså i løpet av tre år 3 900 nye medarbeidere. Utfordringen er overhodet ikke at de mangler oppdrag – de har oppdrag i massevis, men de er sterkt bekymret for hvorvidt de vil greie å få tak i folk slik at de kan ta på seg oppdragene. Her bruker jeg én bedrift som bilde for å karakterisere en situasjon hvor stadig flere bedrifter nå melder om at mangel på arbeidskraft er hovedutfordringen. Vi er nå i en situasjon der vi har flere ledige stillinger enn vi har registrerte, ordinære helt ledige. Det er viktig for oss å huske at dersom vi nå ikke greier å møte denne utfordringen, vil vi komme i en situasjon der næringsutvikling, verdiskaping, det som danner grunnlaget for vår felles velferd, først og fremst vil bli begrenset, ikke av mangel på arbeidsplasser, men av mangel på arbeidsfolk, mangel på kompetanse. Derfor er det slik at i AID er den rød-grønne tråden å fokusere sterkt på arbeidsmarkedet. Vi jobber etter to hovedstrategier. Den ene er økt arbeidsinnvandring – det skal jeg ikke komme inn på nå – og den andre er altså flere i arbeid, færre på stønad. Der har jeg på mange måter det samme utgangspunktet som jeg hørte representanten Engeset hadde i sitt innlegg, det faktum at i dag, fredag 8. desember, er det av en arbeidsstyrke i Norge på 2,4 millioner mellom 18 og 67 år om lag 700 000 som lever av stønad og ikke er på jobb. Mange av dem er varig uføre – de skal få lov til å leve av sin stønad – men åpenbart mange av dem både ønsker, kan, bør og vil jobbe. Vi er nødt til å lykkes bedre med å få dem i jobb – hvis ikke vil vi undergrave hele velferdsstaten fordi næringslivets utvikling vil begrenses, bedriftenes utvikling vil begrenses, verdiskapingen vil begrenses, og dermed vil vi heller ikke ha råd til å betale de stønadene som folk lever av. Hva gjør så Regjeringen for å møte den utfordringen? Jo, vi jobber kortsiktig og langsiktig. Først noen ord om de langsiktige grepene. Pensjonsreformen handler selvfølgelig om å skape et mer bærekraftig pensjonssystem som vi har råd til å betale for i 2050, men grepet Regjeringen gjør for å gjøre pensjonssystemet bærekraftig, er jo å legge opp til et framtidig system som stimulerer folk til å stå i jobb. Det å få folk til å stå lenger i jobb fører til økt verdiskaping, som gjør at vi kan ha råd til å betale for et raust pensjonssystem innenfor en større kake. Det andre er at vi har lagt fram en seniormelding der vi synliggjør seniorene som ressurs. Den tredje tunge satsingen er selvfølgelig NAV-reformen – en gigantisk omorganisering av velferdsforvaltningen der brukeren står i fokus, og vi trykker nå på alt vi kan for å greie å gjennomføre den. Det fjerde er stortingsmeldingen om arbeid, velferd og inkludering, der vi ikke bare ser på organiseringen av velferdsforvaltningen, men også på innholdet i velferdsforvaltningen. Vi gir oss ikke med det. Neste år vil vi fokusere tungt på antidiskrimineringspolitikken for å få flere funksjonshemmede i jobb. Vi vil gå løs på hele uførepensjonsordningen. Vi drar i gang kvalifiseringsprogrammene allerede neste år. Dette preger også budsjettet vårt for 2007. Igjen, når det gjelder NAV-reformen, er det full fokus på etablering. Vi vil etablere 110 NAV-kontorer i 2007, slik at vi ved utgangen av 2007 har 130 kontorer på plass. Allerede nå er det store bevilgninger for å kunne gjennomføre pensjonsreformen fra 1. januar 2010. Allerede i budsjettet for neste år ligger det over en halv milliard kr i IKT-investeringer med tanke på pensjonsreformen. Handlingsplan for å bekjempe fattigdom, fokus på arbeid, fokus på tiltaksplasser – vi etablerer i handlingsplanen for å bekjempe fattigdom allerede for 2007 de første bevilgningene til å dra i gang kvalifiseringsprogrammene. Så vi haster veldig fram for å komme i gang med kvalifiseringsprogrammene. Det første vi gjorde, var å få dette med i budsjettet. Så la vi fram stortingsmeldingen, og snart vil vi legge fram loven. Og vi skal begynne med kvalifiseringsprogrammene høsten 2007. Videre: Vi ser at ledigheten faller, og at antall yrkeshemmede reduseres. Det møter vi med en politikk der vi i forhold til andre halvår i år øker antall ordinære tiltaksplasser for ledige. Og vi øker antall plasser for yrkeshemmede. Jeg hører at flere er opptatt av at bevilgningene til tiltaksplasser for yrkeshemmede reduseres – men det viktige må jo være at antall tiltaksplasser øker. Det er ikke en målsetting å bruke mest mulig penger på tiltaksplasser. Målsettingen må jo være å få flest mulig gode tiltaksplasser. Faktum er at vi har færre yrkeshemmede nå enn under den forrige regjeringen, og det møter vi ved å øke antall tiltaksplasser for yrkeshemmede. For å møte utfordringene knyttet til dem som står i fare for å falle ut av arbeidslivet – eller har falt ut for alltid – iverksetter vi forsøk med et nytt, varig lønnstilskudd. Mange har vært inne på at når det gjelder flere av tiltakene – både på kort og på lang sikt – jeg nå har gått igjennom, er det ikke dramatisk forskjell mellom det de nåværende regjeringspartiene mener, og det de forrige regjeringspartiene mente. Både pensjonsreformen og NAV-reformen har vært en slags stafett mellom flere regjeringer. Det er positivt. Situasjonen er så alvorlig som jeg har beskrevet den, og hvis vi ikke lykkes med å få flere i arbeid og færre på stønad, er det ikke spørsmål om dette går galt, men når det går galt. Hvis alvoret i situasjonen er noe vi kan være enige om, må det være en stor fordel at landets nasjonalforsamling også overordner seg, og er enig om de tunge grepene, de store reformene, som vi må gjennomføre for å møte denne utfordringen.