Det har vært utrolig interessant å leve i en tid hvor en har kunnet følge utviklingen fra 1969 av norsk olje- og gassvirksomhet offshore. Det har dreid seg om mange ting, men ikke minst om kunnskapsbygging til å bli en ledende nasjon innen enkelte sektorer i offshore-, rør- og undervannsteknologi. Den utviklingen har vi tatt gradvis. Vi begynte forsiktig. Vi var med først på Ekofisk og videreutviklet dette andre steder i Nordsjøen, og la grunnlaget for den teknologien som ble lagt til grunn på Ormen Lange, og som nå videreføres med teknisk nyvinning på Snøhvit. Men den gangen vi begynte med dette, hadde vi to alternativer. For det første: Vi kunne ha ventet til teknologien var god nok for alle optimale fremtidskrav. Hadde vi det gjort, hadde vi vel ennå sittet på en stein i strandsonen på Sørvestlandet og speidet utover et hav som forhåpentligvis hadde vært like rent som det er i dag. Det andre alternativet var å ta tak i mulighetene og utfordringene, utnytte dem og utvikle teknologi og løsninger nettopp på grunnlag av egen erfaring, ved at vi deltok og bygde kompetanse til å bli verdensledende. Det var heldigvis den løsningen vi valgte. Slik er det også i Barentshavet. Valget er mellom å sitte på land og vente på at omverdenen kanskje innfrir våre teknologiske krav, og også her å gripe muligheten, løse problemer og gå veien videre. Spørsmålet er viktig, fordi det her står om å etablere en hel basisnæring for befolkningen i vår nordligste landsdel. Det kan en også se på to ulike måter. For det første kan en legge til grunn den tilnærmingen som Kristin Halvorsens utsagn under den åpne høringen utenrikskomiteen hadde i Tromsø 18. mai, vitnet om, hvor det ble gitt uttrykk for at olje- og gassutviklingen i Barentshavet neppe ville ha vesentlig betydning for sysselsettingen i landsdelen. Eller vi har den andre tilnærmingen, som går på å trekke på de erfaringene vi har gjort andre steder i landet, f.eks. i mitt eget hjemfylke, Rogaland, som også ligger til grunn for OLFs vurdering av at det kan være 3 000–4 000 nye arbeidsplasser det er snakk om i den delen av landet som sårest trenger det. Vi har jo erfart hvor dyktig norsk leverandørindustri er til å følge opp i denne utviklingen. Derfor skaper mulighetene i nord nå optimisme i leverandørindustrien også i Sør-Norge, og derfor vil vi også se den følge med, utvikle seg og blomstre opp i nord. Vi kjenner fra før Sosialistisk Venstrepartis motstand mot virksomheten i Barentshavet, og jeg må jo tilstå at vi har ualminnelig lave forventninger til partiets velsignelse for landets og Nord-Norges sysselsetting. Men når partiet i denne saken også er imot partnerskap med russerne for å trekke norsk miljøpreget offshore-kompetanse inn på russisk side, minner det mest om strutsen og hodet i sanden, for ikke å si i tundraen, som kanskje hadde virket litt kjølende. Tror virkelig SV at aktiviteten på russisk side vil stoppe opp dersom de norske selskapene blir sittende fast på land i et rød-grønt politisk klister? Selvsagt er det ikke slik. Vi kan håpe at våre russiske venner vil se seg tjent med å nyttiggjøre seg norsk miljøpreget offshore-teknologi. Det vil være til nytte for russerne, det vil være til nytte for utviklingen av næringsliv og sysselsetting i nord, og det vil også være til beste for løsninger med best mulig miljøprofil.