Med henvisning til to tidligere innlegg her, henholdsvis innlegget til Signe Øye og replikken til Reidar Sandal, har jeg lyst til å gjøre oppmerksom på at 14. desember i fjor vedtok et bredt flertall i Odelstinget å ta ut de som blir familiegjenforent med personer med opphold på humanitært grunnlag fra kretsen som skulle få introduksjonsordning. Det flertallet inkluderte Arbeiderpartiet, som stemte for lovforslaget fra Regjeringen. Det er altså ikke Regjeringens vedtak om å ta noen ut, som saksordfører Signe Øye uttrykte det. Det er slik at Arbeiderpartiet har stemt for en lovparagraf som de nå bruker betydelig tid på å kritisere Regjeringen og regjeringsrepresentanter for. Det er tillatt å angre, men det pleier å være slik at man viser en viss ydmykhet når man angrer, istedenfor å forsøke å underslå det faktum at man ikke i sitt eget budsjett hadde lagt inn pengene til dette, og at man faktisk stemte for lovendringen her i salen. Det viktigste med denne meldingen har ikke vært det vi i hovedsak har diskutert her i salen. Det viktigste med denne meldingen har faktisk vært å sette på dagsordenen situasjonen for etterkommerne av innvandrere, situasjonen for de barn og unge som vokser opp i innvandrerfamilier, men som har tilbrakt hele eller mesteparten av livet i Norge. Vi ønsket å rette søkelyset mot dem som vokser opp i Norge, og sikre at de som har innvandrede foreldre, ikke skal komme dårligere ut enn de som har aner langt tilbake i Norge. Det innebærer også ikke minst at denne gruppen – de unge som er født og oppvokst her – også må få anerkjennelse for hvem de er, og vi har sørget for å ha en politikk for at de skal føle seg hjemme i Norge. For Regjeringen har spørsmålet om vi klarer den såkalte inkluderingspolitikken, og spørsmålet om vi etablerer en ny sosial underklasse, ikke vært spørsmål om å gå inn og måle levekår for førstegenerasjonen, for levekår for førstegenerasjonsinnvandrere vil i alle land som har den type innvandring som Norge har, systematisk alltid være dårligere enn for befolkningen ellers. Men det er levekårene for deres barn, som er født og oppvokst her, som vi må måle etter. Og det er først når vi vet noe om det, at vi kan trekke konklusjoner av den typen som representanten Heikki Holmås forsøkte seg på, nemlig om vi nå får en underklasse av innvandrere. Det finnes det ikke grunnlag for å si. Det finnes ikke grunnlag for å si at vi har fått en underklasse i vårt samfunn, før vi vet mer, og før en større andel av andregenerasjonen eller etterkommerne har vokst opp. Meldingen var ikke en tiltaksmelding. Meldingen var en prinsippmelding. Tiltakene i meldingen er ment å være eksempler på arbeidsmetoder for hvordan man gjør veivalgene mellom ulike interesser i et flerkulturelt samfunn. Jeg registrerer at debatten vi har hatt her, ikke har dreid seg om det som var fokuset for meldingen, men i stor grad – jeg sier ikke fullstendig, men i stor grad – om spørsmål som knytter seg enten til utlendingslovgivningen, som altså er til full gjennomgang og full behandling, og som vil komme til Stortinget, eller til spørsmål som er knyttet til integreringsproblematikken i forbindelse med nyankomne voksne. Jeg synes det har vært en innsnevring av debatten. Man må ha en debatt i dette landet om hvordan vi forholder oss når Norge blir et flerkulturelt samfunn. Men det er mulig at det er så små politiske skiller her at hovedskillelinjen går mellom det store flertallet av partier i denne sal og Fremskrittspartiet, som også representanten Trine Skei Grande var inne på. Det er mulig at man på de områdene ikke har alternativer og derfor har vært enig i det Regjeringen har foreslått. Jeg mener at det er mange ting i meldingen som burde ha gitt grunnlag for at man kunne hatt rolige refleksjoner, for det er mange vanskelige valg i et flerkulturelt samfunn. Det er ikke sånn at det er ett tiltak, det ene eller det andre, som kommer til å gjøre at vi bekjemper tradisjoner og ting som vi er uenig i, f.eks. omskjæring eller tvangsekteskap. Og det er helt sikkert mange tiltak som vil kunne hjelpe i arbeidet mot det, men der vi av og til må stille oss spørsmålet om hensikten helliger middelet, eller om reglene kommer til å bli så firkantet at de samtidig skaper avstandsforhold og vanskeligheter, bl.a. når det gjelder aksepten av om det er riktig at man er norsk. Men det er også mange andre perspektiver som er viktige i et flerkulturelt samfunn. Vi står overfor endringer både i forhold til hvordan vi må levere helsetjenester og hvordan eldreomsorgen må være organisert for å nå nye grupper. Senest i går var jeg i den katolske kirken og hadde et dialogmøte, som er en prosess vi har etablert i tilknytning til at vi har jobbet med denne stortingsmeldingen. Der ble vi bl.a. presentert for det faktum at vi har mange vietnamesiske eldre som etter hvert får et problem fordi de ikke snakker noe annet enn vietnamesisk, fordi politikken var for dårlig på det tidspunktet de kom, og som i dag er omsorgstrengende, og som vi rett og slett har problemer med å ha et tilpasset tilbud til.