Det har vært en interessant debatt om en innstilling som i god norsk tradisjon er enstemmig på de viktigste punktene. Jeg vil bare knytte en kommentar til det det ofte blir fokusert på når det gjelder FNs framtid, nemlig alle de områdene der FN kommer til kort. Man kan noen ganger føle at FN i vår tid blir gjort til gjenstand for alle sine mangler. Men FN er resultatet av det landene vil, og det landene gir FN mulighet til å være. Hvis man skulle trekke fram all den innsatsen som gjøres hver dag av FN i lokalsamfunn over hele verden, kunne man kanskje få en litt annen inngang til debattene om FNs rolle i dag, hvor vi ofte ender opp med syn på hvorvidt det kan være hensiktsmessig å fjerne etasjer på FN-bygningen i New York. Så vil jeg også bare knytte en kommentar til denne avstemningen som Vallersnes har vært opptatt av, og som jeg har svart på i et brev til ham. Jeg vil ikke overdrive betydningen av det. Dette var altså en situasjon der Norge valgte ikke å gå inn i et veldig polarisert bilde der sør stod mot nord, og hvor vi mente at diskusjonen dro seg til til en polarisering. I slike tilfeller mener jeg Norge kan velge å avstå, for så å kunne bidra til å lege noen av de sårene som oppstår når ting blir tilspisset. Ellers vil jeg understreke det representanten Ågot Valle trakk fram om nedrustning, at det er viktig at vi fører den dagsordenen videre, og jeg er glad for at hun tok det opp i FN-sammenheng. Vi var litt inne på det når det gjaldt NATO. Det hører selvfølgelig hjemme der, men det initiativet som Jan Petersen tok, var et godt initiativ – 7-landsinitiativet. Det fører vi videre. Vi arbeider aktivt med det, med sterk støtte fra Kofi Annan. Vi fornyer, forsterker og utdyper samarbeidet med IAEA, El Baradei, og skal ha et seminar i Oslo om hele håndteringen med hensyn til høyanriket uran denne måneden. Det er et viktig arbeid, et arbeid som ofte kan fortone seg som bare oppoverbakker. Men uten å ta fatt i det kommer vi ingen vei.