Alle som kjenner Stortingets arbeid, vil vite at det forekommer relativt sjelden at representantforslag får samlet tilslutning fra hele Stortinget. Derfor er det spesielt gledelig å kunne notere at dette representantforslaget har fått hele utenrikskomiteens helhjertede oppbakking. I går holdt Finlands statsminister Matti Vanhanen i sin egenskap av president i Det europeiske råd et bemerkelsesverdig innlegg i Europaparlamentet i Brussel, der han omtaler EUs utvidelsesproblematikk rent generelt og avviser det standpunkt at det finnes en geografisk grense for Europa som skulle være mulig å trekke et eller annet bestemt sted i terrenget. Enhver slik grensedragning, sier Vanhanen, ville være meningsløs. De eneste grenser som finnes for Europa som politisk prosjekt, er de grensene som er basert på verdier, og som er nedfelt i de kriterier man har definert for i det hele tatt å komme i betraktning som søkerland for å oppnå medlemskap i EU. Etter å ha fremført disse generelle betraktningene sier Vanhanen følgende: «Byggingen av Europa er et prosjekt som er under utvikling, samtidig som det fortsatt finnes svarte demokratiske hull som Hviterussland like i nærheten. En skam for Europa, der skulle ikke finnes noen slike steder igjen i Europa.» Det er meget sterke ord fra en statsleder som ellers ikke er kjent for å bruke store ord i utrengsmål. Men det som gjør Vanhanens innlegg i Europaparlamentet enda viktigere, er at han i et senere avsnitt i den samme talen også setter dette i forbindelse med EUs naboskapsforhold til Russland, som er den store utenrikspolitiske utfordring for Europaunionen i årene fremover. Vanhanen har naturligvis rett i at et regime som Lukasjenkos regime i Hviterussland ikke ville ha vært tenkbart hvis det ikke hadde vært for Russlands politiske interesser. Lukasjenko ville for lenge siden ha vært borte dersom det ikke hadde vært for den helhjertede støtten fra Putin, og fordi Putin har definert dette som en del av Russlands maktinteresse og festet grepet om Hviterussland sterkere og sterkere. Det er jo ikke vanskelig å se hva som er de realpolitiske forhold bak det. Det dreier seg om den fremtidige energipolitikk i Europa og Russlands muligheter for å bruke energipolitikken som maktpolitisk pressmiddel overfor andre stater. I den siste delen av sin tale i Europaparlamentet i går sier Matti Vanhanen følgende: «Jeg er slett ikke sikker på at Russland beveger seg i riktig retning. Vi trenger å se en sterkere forpliktelse på demokrati, på rettssamfunnet og markedsøkonomien. Vi ønsker ikke at Russland skal bevege seg i en autoritær retning. Vi har gode grunner til å være opptatt av hvilken vei utviklingen i Russland tar.» Til å komme fra en finsk statsminister er dette også et usedvanlig klart og sterkt budskap. Det er grunnleggende viktig, når Regjeringen skal følge opp Stortingets anmod-ninger i dette representantforslaget, at man hele tiden har dette perspektivet med i bildet – fordi de politiske problemer i Hviterussland i så høy grad henger sammen med de politiske problemer i Russland. Derfor er det også viktig at norsk politikk når det gjelder å bidra til en mulig oppmykning og en mulig demokratisk utvikling fra innsiden i Hviterussland, er koordinert med norsk politikk overfor Russland. Som vi alle vet, er det en minst like stor utfordring for Norge som det er for medlemslandene i EU, å finne de riktige politiske virkemidlene i vår kommunikasjon med Russland. I et intervju i november med journalister fra Ukraina uttalte Lukasjenko at det egentlige valgresultatet – som man kunne glede seg over – viste en oppslutning på 93,5 pst. Men for at prosenttallet ikke skulle virke for påfallende, og for at det skulle virke litt mer tilforlatelig for utenverdenen, hadde han gitt beskjed om at man skulle redusere det til 86. Man kan selvfølgelig betrakte dette som en vits, men egentlig er det dypt alvorlig. Det viser hva personer kan tillate seg når de tilstrekkelig lenge har vært enevoldsherskere i et samfunn. Nå er situasjonen den at Putin har strammet det økonomiske grepet om Hviterussland ganske betraktelig. Alle de økonomiske særfordelene han gav for at Lukasjenko skulle få den nødvendige oppslutning ved valget, har han trukket tilbake. Man er altså kommet til det stadium da regningene skal betales. Samtidig kommer EU etter all sannsynlighet til å trekke tilbake de økonomiske handelsfordelene Hviterussland har nytt godt av. Det vil dreie seg om milliardbeløp i amerikanske dollar pr. år over det hviterussiske statsbudsjett. Denne økonomiske skvissituasjonen vil kunne ramme befolkningen på en måte som ingen ønsker. Dilemmaet ved alle former for handelssanksjoner i denne verden er at de, for at de på litt lengre sikt skal kunne ramme rette vedkommende, nemlig representantene for det undertrykkende regimet, som regel rammer galt. Det reelle dilemmaet må vi se i øynene. Det viktige ved det forslaget som er fremsatt, er at vi fra norsk side leter i den andre enden av virkemiddelskalaen for å finne de positive virkemidlene, slik at man kan etablere kontakt med den hviterussiske befolkning og – ikke minst – med den politiske opposisjonen i Hviterussland. Den hviterussiske opposisjonsleder, Milinkevitsj, mottok for sin kamp for menneskerettighetene for kort tid siden den høyeste utmerkelsen som tildeles innenfor EU-systemet, nemlig Sakharov-prisen. Det er et usedvanlig sterkt signal fra Brussel overfor regimet i Minsk. Det er grunn til å understreke at dersom man politisk skal ha noen muligheter for å fylle det svarte demokratiske hull med noe annet, er det den europeiske integrasjonsprosessen og den politiske innflytelse EU er i stand til å utøve, som er det kortet man må satse på. Det er egentlig bare ett element jeg savner i utenrikskomiteens enstemmige innstilling, og det er henvisningen til det nordiske samarbeidets betydning i denne sammenheng. Nordisk Ministerråd har satt av ikke ubetydelige pengemidler for å støtte demokratiutvikling i Hviterussland. Sammen med EU er Nordisk Ministerråd en av de største sponsorene for European Humanities University, eksiluniversitetet for hviterussiske studenter. Det ligger i Vilnius. Sist lørdag hadde jeg gleden av å representere Nordisk Råd ved 15-årsmarkeringen for Baltic Assembly. Dit hadde man også invitert en hviterussisk opposisjonspolitiker til å overbringe en hilsen. Jeg tillot meg i den sammenheng å ta opp et forslag om at Nordisk Råd og Baltic Assembly i løpet av 2007 i fellesskap skal invitere til et seminar hvor man forsøker å få samlet både hviterussiske eksilpolitikere, opposisjonspolitikere og representanter for regimet. Bare gjennom små skritt i retning av en reell samtale er det mulig å nå målet: et demokratisk Hviterussland. På lang sikt vil den aller viktigste investeringen imidlertid være den investeringen vi gjør når det gjelder utdanningstilbud til ungdom fra Hviterussland. Da har det veldig god mening at det eksiluniversitetet som er etablert, nettopp heter European Humanities University. Det understreker Matti Vanhanens poeng, at det er det verdibaserte fellesskap i Europa det dreier seg om, og ikke tilfeldige geografiske grenser.