Det er greit å komme inn på tampen av denne debatten som viser at det er bred enighet om at situasjonen i Afghanistan er vanskelig. Vi skal ikke gjenopprette en tilstand av fred og demokrati i Afghanistan. Det er ikke det som er jobben, det er mye vanskeligere enn som så. Vi holder på å introdusere en form for vestlig demokrati som skiller seg voldsomt sterkt fra de systemene som har styrt Afghanistan i årtier, for ikke å snakke om århundrer: klansystem, stammesystem og stammestyre. I denne situasjonen har vi også en krigstilstand med Taliban-styrker, hvor vi ser innblanding fra krefter i nabostater. Det er en uryddig situasjon. Vi vet også at mange har prøvd å kontrollere Afghanistan og skape en tilstand av kontroll i hele landet, men det er ingen som har klart det hittil. Etter flere tiår med krig viser det seg at det fortsatt er en veldig vanskelig oppgave. Det er helt klart at det å introdusere demokrati, fred og utvikling i et land som Afghanistan, ikke kan gjøres med våpen i hånd av utenforstående krefter. Dette er en prosess som må skje først og fremst med basis i afghanerne selv og gjennom den valgte afghanske regjeringen. Det må være målet vårt å understøtte en utvikling som styrker den afghanske regjeringen og det gryende demokratiet i Afghanistan, og det gjør vi. Den sittende regjeringen har økt mannskapsstyrken som bidrar i den militære delen av dette arbeidet, og vi øker økonomisk med humanitær hjelp og bistand. Så kommer det en forespørsel fra NATO om ytterligere styrker, men den norske regjering svarer nei etter en helhetsvurdering. Det medfører at opposisjonen går i sjokk. Den går sågar i dypt sjokk fordi man sier nei til denne forespørselen. Vi får høre at vi svikter NATO, og hvis NATO blir sviktet og mister sin evne til å gjøre jobben i Afghanistan, vil vi kunne tape i Afghanistan, og terroren vil ta overhånd. Vi får nærmest inntrykk av at Taliban en dag vil banke på døren til det norske storting og introdusere sitt styre her. Det er en grusom utvikling vi står overfor, får vi vite – i lett karikert utgave. Det har vært et voldsomt styr rundt dette spørsmålet. Når vi i dag diskuterer dette, får vi vite at i hvert fall deler av opposisjonen ville kunne gått med på å avslå denne henvendelsen fra NATO hvis de bare hadde blitt tatt med på råd. Da er spørsmålet mitt: Hva er det store poenget her? Så får vi diskusjonen om den militære innsatsen opp mot den økonomiske og humanitære innsatsen. Der er alle enige, blir det sagt, mens det største opposisjonspartiet etter å ha fått summet seg faktisk må innrømme at de i behandlingen av forrige års statsbudsjett ville redusere denne bistanden. Da er man ikke så enige om dette likevel. Jeg mener at vi her til syvende og sist står igjen med et politisk spill, hvor det for meg ser ut som om opposisjonen har ett mål: å prøve å splitte og diskreditere Regjeringen og nærmest kriminalisere et parti i Regjeringen, SV, og gjør det til en liten skandale at de som regjeringsparti faktisk har innflytelse på politikken. Det er helt sprøtt. Vi har faktisk et valg bak oss hvor regjeringspartiene gikk til valg på å regjere sammen. Vi hadde ikke noe unntak for noen deler av politikken i så måte. Dette er et politisk spill som heldigvis, ettersom opposisjonen ikke fremmer noen forslag, ikke har norske soldaters liv i potten.