Forslaget fra Fremskrittspartiet tar opp to viktige prinsipielle spørsmål. For det første ønsker vi å avklare rensekravspørsmålet. Fremskrittspartiet ønsker ikke særnorske krav for norsk industri, men vil ha en miljøpolitikk på linje med EU, og vi ønsker å få fram en tiltaksplan for å bygge gasskraftverk. Behovet for det har vi sett i begge de to sakene vi har debattert nå nettopp. Det andre vi ønsker å få avklart, er det statlige ansvaret for CO2-verdikjeden. Vi må få avklart risikoen, hvis vi skal få noen til å investere i gasskraftverk der det er CO2-rensing. Bakgrunnen for at vi fremmer forslaget, er jo naturlig nok kraftsituasjonen i landet. Dette er ikke et forslag der vi tar stilling til muligheten for å bruke CO2 som injeksjon på sokkelen. Jeg er positiv til alt som øker norsk oljeutvinning, og hvis CO2-rensing er et lønnsomt og godt prosjekt, skal jeg være den første som står og jubler. Men jeg kan ikke i den situasjonen vi har nå, være med på en politikk der en inntil videre setter en stopper for alt som heter gasskraftverk. De to essensielle spørsmålene som vi må avklare i denne debatten, er spørsmålet om teknologi og spørsmålet om kostnad. Er CO2-rensing lønnsomt? Er CO2-verdikjeden lønnsom? Ja, mener åpenbart Regjeringen og de rød-grønne partiene, mens næringslivet sier at pr. i dag er svaret nei. Lyse Energi sier at så lenge de får krav om CO2-rensing fra dag én, kommer de ikke engang til å fremme forslag om å bygge gasskraftverk. Hvis det er noen som har vært pådriver for bruk av gass i Norge, så er det Lyse Energi. De har funnet lønnsomhet der andre har sagt at lønnsomhet ikke er mulig. På Mongstad vet vi at det er planer om et gass- eller kraftvarmeverk. Der sier de at de har funnet lønnsomhet i det, men hvis det stilles krav om CO2-rensing fra dag én, er prosjektet ikke aktuelt. Vi vet at de ved Industrikraft Møre har et prosjekt i forbindelse med Hustadmarmor. De sier at dette kan være oppe og gå i 2008. Dette er jo veldig viktig med tanke på kraftkrisen i området, men det vil være et prosjekt uten fullskalarensing fra dag én. Tjeldbergodden løftes opp som et eksempel på at det er lønnsomt med CO2-rensing, fordi det har Statoil og Shell sagt. Men det er ikke det de har sagt. De har sagt at de har gitt en villighetserklæring om å jobbe med dette, om å studere om teknologien er mulig, om det finnes lønnsomhet i det, og om det vil gi økt oljeutvinning. Det de også sier – Helge Lund var veldig tydelig under pressekonferansen – er at de flaggene vi ser foran oss, er ikke målet. Det er startstreken. Ergo er det ingenting i dag som garanterer at det vil bli noe av det prosjektet. Hvis det blir noe av, sier Shell og Statoil at det vil bli realisert tidligst i 2011, og at de vil kreve betydelige bidrag fra staten. Spørsmål 2: Er teknologien tilgjengelig? Ja, mener regjeringspartiene. Ja, sier forskerne, i liten skala, men det er ikke utprøvd i stor skala. Det er der problemet ligger. Vi snakker om å bygge fullskalagasskraftverk. Da trenger en også rensing i fullskalastørrelse. Det er fortsatt flere teknologivalg som skal tas, noe Olav Bolland understreker i en kronikk i Aftenposten. Regjeringen omtaler selv sitt renseprosjekt på Kårstø som et pilotprosjekt. Jeg har aldri hørt om et modent prosjekt som omtales som pilotprosjekt. Det viser jo selv at Regjeringen sier at dette er noe en skal studere og utvikle, men ikke noe som er klart. Direktør i Gassnova, Bjørn Erik Haugan, sier i Teknisk Ukeblad om CO2-rensing: «Vi ønsker å støtte utviklingen av flere teknologier. Det er lenger frem enn mange tror før utslippsfrie gasskraftverk er en realitet.» Dette er det altså Gassnova som sier. Det synes jeg det er verdt å merke seg. IFE sier det samme. Kjell Bendiksen advarer mot å bygge teknologiske dinosaurer. Til og med i Statoil og i Hydro angriper de dette hastverket vi har med å få på plass CO2-rensing. Eivind Reiten sa ifølge TV2.no 10. november at han vil ha langsiktig forskning på CO2-rensing framfor hastverksarbeid fram mot Kårstø i 2009. Vi ser altså at den økonomiske og den teknologiske risikoen rundt CO2-rensing og -håndtering er enorm. Denne risikoen blir altså pålagt energiselskapene pr. i dag. Det er den risikoen Fremskrittspartiet ønsker å fjerne, eventuelt at staten tar risikoen. Motargumentet vi hører, er at dette jo kan bli fryktelig dyrt for staten. Har vi ikke peiling på hvor mye penger Fremskrittspartiet bruker her? Jo, og det er det som er poenget: Hvis vi velger, som Stortinget, å beholde dette kravet, og sier at det vil bli for dyrt til at vi vil påta oss ansvaret, kan vi da tro at noen næringsbedrifter faktisk ønsker å påta seg en slik risiko, en risiko som ikke Stortinget ønsker? Vi pålegger dem altså en enorm risiko som Stortinget selv ikke er villig til å ta på sin kappe. Hvis det er så lønnsomt som enkelte påstår, burde det jo ha vært en gullkantet investering som Stortinget foretok med én gang fordi det er store inntekter å hente. Så til CO2 og klima. Vi er ikke pålagt CO2-rensing gjennom Kyoto-forpliktelsene. Dette forslaget er heller ikke en omkamp om Kyoto-forpliktelsene, slik det framstilles som. Kyoto-forpliktelsene ligger fast.