Proposisjonen som vi i dag behandler, er en konkret oppfølging av Regjeringens handlingsplan mot sosial dumping. Handlingsplanen som ble lagt fram i revidert nasjonalbudsjett, består av en rekke elementer som hver for seg og samlet vil bidra til at sosial dumping bekjempes. De store forskjellene i lønns- og levevilkårene mellom Norge og mange av de nye EU-landene gjør det svært lønnsomt å handle med billig arbeidskraft fra Øst-Europa på et betalingsvillig norsk arbeidsmarked. Når østeuropeiske bygningsarbeidere i mange tilfeller tjener 50–60 kr i timen, og gjerne mindre, så må man ikke tro at dette vises igjen i prisen forbrukeren til slutt betaler for produktet. Fortjenesten ved utleie av østeuropeisk arbeidskraft kan være svært høy i flere ledd, og det er dette som er drivkraften bak fenomenet sosial dumping. I Regjeringens handlingsplan mot sosial dumping finner vi derfor en blanding av tiltak som handler om å styrke lov- og regelverket, styrking av kontrollinstansene og ansvarliggjøring av aktørene i arbeidslivet, og særlig i byggebransjen. I Ot. prp. nr. 92 for 2005-2006 legger Regjeringen fram forslag om å gi Arbeidstilsynet og Petroleumstilsynet tvangsmidler som tvangsmulkt og stansing av arbeid for å sikre at pålegg etterleves, at avtaler om lønns- og arbeidsvilkår er i tråd med allmenngjøringsforskrifter, og at arbeids- og oppholdstillatelser er i samsvar med regelverket. Dette er tvangsmidler som har vist seg å være effektive i håndhevingen av arbeidsmiljøloven. Det er tvangsmidler som også tilsynsetatene har erfaring med å bruke. Det er tilsynene selv som må vurdere virkemiddelbruken i hvert enkelt tilfelle. Som jeg har nevnt tidligere, er det i dag stor fortjeneste å hente for de mest skruppelløse aktørene på dette markedet. Det er derfor helt nødvendig at vi finner fram til tiltak som kan virke avskrekkende på dem som vil tjene penger på å underbetale sine arbeidstakere. Jeg er derfor glad for at statsråden i sitt brev til komiteen 13. oktober forteller at departementet vurderer en ytterligere styrking av Arbeidstilsynets og Petroleumstilsynets rolle, ved at de kan gis adgang til å ta i bruk sanksjonsmidler, som f.eks. overtredelsesgebyr e.l. Det omfanget av sosial dumping som er blitt avdekket, er størst i byggebransjen. Det er en bransje som kjennetegnes ved at arbeidsstedene er midlertidige, og ved at mange virksomheter er i sving på samme byggeplass på samme tid. Vi finner her mange forskjellige kontraktsforhold og til dels lange kontraktskjeder. Disse forholdene gjør det nødvendig med spesielle regler for bransjen. Når det gjelder helse, miljø og sikkerhet, er byggherrer, prosjektledere og arbeidsgivere gjennom byggherreforskriften blitt pålagt et særskilt ansvar for forholdene for arbeidstakerne på byggeplasser. Det er altså slik at vi allerede har lover som pålegger andre enn arbeidsgiver ansvar for arbeidstakere på byggeplasser. I forbindelse med situasjoner med sosial dumping har vi i mange tilfeller sett at oppdragsgivere stiller krav til oppdragstakeres lønns- og arbeidsvilkår. Norge har ratifisert ILO-konvensjon nr. 94 og har gjennomført den ved at det stilles krav om at lønns- og arbeidsvilkår for arbeidstakere på statlige bygg ikke skal være dårligere enn det som følger av gjeldende tariffavtaler. I privat sektor ser vi en del oppdragsgivere som på eget initiativ stiller tilsvarende krav. I Regjeringens handlingsplan mot sosial dumping går det fram at ILO-konvensjon nr. 94 i 2007 også skal gjennomføres i kommuner og i fylkeskommuner. I den foreliggende proposisjonen foreslås det at departementet gis hjemmel til å fastsette regler om at oppdragsgivere skal ta inn en klausul i kontrakter «hvor det informeres om at oppdragstakernes arbeidstakere skal ha lønns- og arbeidsvilkår» i samsvar med allmenngjøringsforskrifter. Dette er et skritt i riktig retning. Jeg er glad for at Regjeringen utreder behovet for en mer omfattende forskrift. Vi tror at en sterkere ansvarliggjøring av oppdragsgiver vil gjøre det enklere å luke ut de virksomhetene som skor seg på sosial dumping. Komiteens behandling av denne proposisjonen har nok en gang vist at det er bred enighet om mål og virkemidler når det gjelder Regjeringens sterke engasjement mot sosial dumping. Jeg legger særlig merke til at de tidligere regjeringspartiene nå støtter prinsippet om at også oppdragsgiver må ansvarliggjøres med hensyn til oppdragstakernes arbeidstakeres lønns- og arbeidsvilkår. Dette er en positiv utvikling i forhold til forrige stortingsperiode, da disse partiene i Innst. S. nr. 149 for 2003-2004 gav uttrykk for motstand mot et slikt utvidet ansvar. Når de tidligere regjeringspartiene nå støtter både det foreliggende forslag og tanken om en ytterligere ansvarliggjøring, velger jeg å tolke det som et uttrykk for at de ser hvor ille forholdene er blitt i byggebransjen, og at det er helt nødvendig med sterke virkemidler for å nå målet om ordnede lønns- og arbeidsvilkår på et seriøst arbeidsmarked. Regjeringen har et tett og godt samarbeid med partene i arbeidslivet når det gjelder disse spørsmålene. Dette er et viktig samarbeid. Når de tidligere regjeringspartiene ønsker å få på bordet forslag om tiltak og sanksjonsmuligheter som ansvarliggjør oppdragsgiver, merker jeg meg det. Arbeiderpartiet vil likevel avvente de utredninger og vurderinger som vil framkomme i Regjeringens samarbeid med partene i dette spørsmålet. Det samme gjelder forslaget om innsynsrett for tillitsvalgte, som er et viktig krav fra fagbevegelsen, og som Regjeringen har sagt i Soria Moria-erklæringen skal på plass. Avslutningsvis vil jeg takke saksordføreren for et godt samarbeid under behandlingen av saken og nok en gang gi uttrykk for glede over den samstemmighet som er på dette feltet.