For det første vil jeg si at det finnes en rekke gode private institusjoner som vi trenger, og som vi naturlig nok bruker. Ved utgangen av 2005 var det om lag 100 flere barn i private barnevernsinstitusjoner enn i statlige institusjoner. Det er helt klart at private institusjoner utgjør, og vil fortsette å utgjøre, en viktig del av det samlede tilbudet til barn og unge som av ulike årsaker ikke kan bo hjemme eller i fosterhjem. Det er også svært viktig at vi sikrer kvaliteten i både de private og de statlige institusjonene våre. Derfor er det viktig at vi har fått på plass en godkjenningsordning og en kvalitetsforskrift som håndteres av Bufetat. De private institusjonene kan deles inn i to hovedgrupper, institusjoner som er drevet av ideelle frivillige organisasjoner, og institusjoner drevet av private kommersielle aktører. De frivillige organisasjonene har ikke et profittmotiv og har inngått ulike avtaler med staten, bl.a. driftsavtaler. Der kan staten styre både økonomi og det faglige innholdet. Plasser i andre private institusjoner skaffes gjennom anbudskonkurranser, og her kan også ideelle organisasjoner delta. I den nye barnevernsloven som trådte i kraft i 1993, ble det inntatt egne bestemmelser om behandling av atferdsvanskelige barn og unge i loven samtidig som de statlige spesialskolene ble bygd ned, og det ble da et nytt privat marked for bygging av barnevernsinstitusjoner. Fylkeskommunene den gangen fulgte ikke opp med etablering av offentlige institusjoner. I løpet av 2005 og 2006 er det opprettet én ny statlig barnevernsinstitusjon i hver av de fem regionene våre. Behandlingsopplegget ved disse institusjonene er basert på den aller nyeste forskningen. Behandlingsresultatene for ungdommene som bor på disse institusjonene, skal evalueres. Når en skal ta i bruk nye metoder, er det avgjørende at staten har god styring både med ressursinnsatsen, behandlingsopplegget og resultatene. Jeg kan også opplyse om at staten ved overtakelsen av de fylkeskommunale barnevernsinstitusjonene har lagt ned offentlige institusjoner som ikke har fungert tilfredsstillende, eller som ikke har passet inn i regionenes helhetlige institusjonstilbud. Prisene ved private kommersielle institusjoner vet vi varierer sterkt, og noen av dem er svært dyre. I noen tilfeller er prisen høy fordi ressursinnsatsen som kreves for å gi et godt nok tilbud, faktisk er så høy. I andre tilfeller er det imidlertid mangel på gode alternative tilbud som gjør at prisen blir høy. Det er et marked for det. Generelt har det særlig vært mangel på statlige plasser som kan gi et tilbud til ungdom med sammensatte atferdsproblemer. Vi ønsker å erstatte noen av de private kommersielle institusjonsplassene med statlige plasser primært av tre grunner: For det første må kapasiteten i dagens statlige institusjoner utnyttes så godt som mulig. Dette er avgjørende for å overholde etatens budsjettrammer. Dersom Bufetat klarer å utnytte kapasiteten fullt ut, vil antall plasseringer i private institusjoner bli redusert. For det andre vil videre utbygging av statlige plasser som kan håndtere unge med sammensatte atferdsproblemer, medføre at kompetansen i det statlige barnevernet øker. Det er viktig at staten opprettholder høy kompetanse bl.a. for å tilby riktig tiltak til det enkelte barn. For eksempel er det et mål at alle akuttplasseringer skal håndteres innenfor det statlige apparatet, slik at en sikrer at Bufetat, som i samarbeid med kommunene og hjemmet skal finne tilbud til barna/ungdommene, kommer inn på et tidligst mulig tidspunkt. For det tredje er utbygging av det statlige tilbudet i noen sammenhenger nødvendig for at private ikke skal kunne opptre som monopolist og ta ut en høy fortjeneste på sine tilbud. I disse tilfellene er det en målsetting at Bufetat i større grad skal kunne tilby et fullgodt alternativ innenfor eget tiltaksapparat. Regjeringen er opptatt av at det finnes et godt og variert institusjonstilbud over hele landet, og at alle som har behov for plass, skal få et individuelt og godt tilpasset tilbud.