Når det gjelder innhold og tolkning av EU-grunnloven, har jeg bare lyst til å peke på et av de eksemplene som interpellanten nevnte, at EU-loven står over nasjonale lover. Det er ikke noe nytt med den såkalte grunnlovstraktaten. Den har vært en del av EU-retten siden 1964. Siden den tid har altså en rekke europeiske land helt frivillig og med ganske stor oppslutning sluttet seg til dette samarbeidet. Når interpellanten karakteriserer EU-samarbeidet som et eliteprosjekt – et samarbeid som har vart i 50 år, som startet med seks land, og som nå har med 25 land, som har vært gjennom folkeavstemninger i flere land, og som har vært gjennom en rekke parlamentsvalg i veldig mange av disse landene – og hun hevder at dette er trædd nedover hodene på innbyggerne, synes jeg det er en karakteristikk av internasjonalt demokratisk og politisk samarbeid som «jeg nesten ikke finner ord for» – som valgforskeren sa. I en verden der vi blir mer avhengige av hverandre, trenger vi mer forpliktende samarbeid. Jeg skjønner ikke hvordan et forpliktende samarbeid mellom land kan være forpliktende hvis man ikke er villig til å gi fra seg suverenitet for at det skal bli handlekraftig. I det intervjuet som ble gitt til Aftenposten mens hun besøkte Frankrike, fikk vi et lite innblikk i det som er interpellantens alternativ. På spørsmålet: «Hva er din alternative visjon av et europeisk samarbeid», svarte hun, hvis hun er rett sitert – og det antar jeg, siden det ikke er kommet noen korreksjoner: «Et system der nasjonalstatene samarbeider, der de har felles interesser, der beslutningene fattes av nasjonale parlamenter uten overnasjonaliteten i EU-systemet.» Er det et system der teknikken er at alle parlamentene skal vedta nøyaktig det samme, som skal være det avgjørende? Hvor stor realitet er det da i selvråderetten? Eller skal det være et system der sinkene skal bestemme farten? Da vet vi at vi ikke får noe særlig slagkraft. De avstemningene vi har hatt, må selvsagt føre til at man må få endringer i utviklingen av EU-samarbeidet. Det tror jeg vi trygt kan overlate til de landene som er med. Men det som jeg synes er et tankekors, er at undersøkelser viser at veldig mange av reaksjonene som kommer til uttrykk, er reaksjoner på utvidelsen. Det skaper en uro over at det vil tynge den økonomiske utviklingen i eget land. Den visjonen som nei-siden i 1994 ikke trodde på, nemlig at Øst-Europa også skulle integreres i EU-samarbeidet, er blitt virkelig. Det fører nå til en motreaksjon i landene som kan føre til at ytterligere utvidelse og integrering, ikke minst for Tyrkia, kan bli utsatt. Det tror jeg er en følge av dette som mange etter en tid vil synes er synd.