Utgangspunktet for denne interpellasjonen er ønsket om å rette søkelyset på en viktig utfordring for det norske samfunnet. Innvandrere til Norge utgjør 8,3 pst. av befolkningen. Selv om det er store variasjoner innvandrere imellom, er det likevel klare tendenser til levekårsforskjeller mellom innvandrerbefolkningen og den øvrige befolkningen. Selv bor jeg i innvandrerby nr. 2 i Norge, etter Oslo, med rundt 18 pst. innvandrere, de fleste med ikke-vestlig bakgrunn. Levekårsdataene taler sitt tydelige språk. Drammen har skår på levekårsdata som andre større byer, men det er altså en påtakelig forskjell bydelene imellom. De typiske innvandrerbydelene skårer over gjennomsnittet på levekårsproblemer. Bydeler der det nesten ikke bor innvandrere i det hele tatt, skårer langt under gjennomsnittet for byen som helhet. Det er neppe tilfeldig. Uten å trekke dataene for langt må det være lov å konkludere med at dette indikerer at vi ennå ikke er der at vi kan kalle oss et godt og inkluderende samfunn. Her er fortsatt en jobb å gjøre. Vi vet at levekår og tilknytning til arbeidsmarkedet henger nøye sammen. Denne erkjennelsen ligger til grunn for den sittende regjerings generelle politikk for bekjempelse av fattigdom i Norge. Dette er forhold det går an å påvirke, dersom det er politisk vilje til å gjøre det. Det rød-grønne flertallet har erklært en slik vilje, men vilje er ikke nok. Politiske tiltak er også nødvendig. Derfor har jeg fremmet denne interpellasjonen til arbeids- og inkluderingsministeren for å få fram hvilke tiltak som er planlagt og igangsatt, med særlig vekt på de spesielle utfordringene innvandrerbefolkningen vår møter i det norske arbeidsmarkedet. Jeg står her med et avisoppslag fra gårsdagens lokale avis i Drammen. Der står det følgende: «NHOs halvårlige undersøkelse om behovet for arbeidskraft blant medlemsbedriftene viser at etterspørselen etter arbeidskraft øker enda mer enn tidligere anslått.» Behovet forventes å fortsette å øke, også neste år. Det meldes fra NHO om 6,6 pst. ubesatte stillinger, eller, sagt med andre ord, det er mer enn 100 000 stillinger som ikke blir besatt. Videre kan vi lese at i en tredel av NHOs medlemsbedrifter har mangel på arbeidskraft bidratt til å begrense bedriftenes aktiviteter. En økende andel bedrifter kommer av denne grunn til å benytte arbeidskraft fra utlandet. For omtrent ett år siden, ved framleggelsen av statsbudsjettet for 2006, viste finansminister Kristin Halvorsen til en oversikt over Norges nasjonalformue. Olje og fond til tross, hele 87 pst. av nasjonalformuen vår består av verdien av arbeid. Denne formuen er det derfor en særdeles viktig oppgave å ta vare på. Denne formuen må det til og med være et mål å øke. Næringslivets udekkede behov for arbeidskraft skulle være bevis godt nok. I tillegg kommer nåværende og framtidig behov for viktig arbeidskraft i offentlig sektor. Norge trenger alle hender i arbeid. Gjeldende prognoser for demografisk utvikling tyder på at dette er en situasjon som kommer til å fortsette. Da kan vi like godt fastslå, først som sist: Norge trenger den arbeidskraften og kompetansen som ligger i innvandrerbefolkningen vår. Samtidig vet vi at viktige og nødvendige deler av denne ressursen og kompetansen forblir ubrukt. Mer enn en gang har vi sett oppslag om at høyt kvalifiserte innvandrere ikke får jobb, selv innvandrere med den typen kompetanse som næringslivet etterspør. Vi forklarer gjerne denne situasjonen med manglende språkferdigheter eller andre avvik mellom faktisk og etterspurt kompetanse. Det er sikkert riktig i noen tilfeller, men langt fra i alle. Noen ganger handler det om at tilbyderen av arbeidskraft har feil navn. Vedkommende får aldri sjansen til å vise hva han eller hun er god for. I slike tilfeller handler det mest om holdninger i det norske samfunnet og manglende kunnskaper om innvandrerbefolkningen vår. Vi snakker ikke bare om innvandrere med kompetanse fra utlandet, der godkjenning av slik utdanning for øvrig er en problemstilling i seg selv. Vi snakker også om innvandrere som har tatt hele utdanningen sin i Norge. I min hjemby, Drammen, har høykompetente innvandrere selv tatt initiativ til å opprette Norsk senter for flerkulturell verdiskaping. Senteret er etablert for å mobilisere, dyktiggjøre og veilede innvandrere til nyskaping og næringsetablering lokalt, nasjonalt og internasjonalt. Målgruppa er første og andre generasjons innvandrere med ikke-vestlig bakgrunn. Resultatene det rapporteres om så langt, etter kort tids drift, er ganske imponerende. 110 personer fra 35 land, med varierende bakgrunn, er så langt tilmeldt senteret. 25 bedrifter er hittil etablert. Det er både mannlige og kvinnelige gründere. De forteller om folk med doble mastergrader, høy IT-kompetanse osv., som ikke får jobb i det ordinære arbeidsmarkedet. Et annet eksempel er en sivilingeniør med eksamen fra NTNU som hittil har jobbet som renholder på sykehjem. Ikke noe galt det i seg selv, men alle skjønner at dette er feil bruk av kompetanse, ikke bare i forhold til den enkeltes forventninger, men også i forhold til samfunnets og bedriftenes egne behov. Leder av senteret forteller om kjempedyktige personer, som nærmest av nød tvinges til å etablere egen virksomhet, men som til tross for mange tilbakeslag likevel er topp motiverte for å gjøre en innsats i samfunnet. Dette senteret har en ambisiøs, men flott visjon: Et verdiskapende flerkulturelt Norge. Senterets formål er å sikre innvandrere meningsfylt sysselsetting. I tillegg har de formulert enda et formål: Styrke innvandrernes omdømme som positive bidragsytere i samfunnet. Visjonen og formålene forteller oss mye. De forteller om ubrukte muligheter og ressurser, og de forteller om mennesker som er klar til å gjøre en innsats i og for Norge. Det er et klart signal til storsamfunnet om å ta innvandreres ressurser i bruk. Jeg synes vi skal lytte nøye til det de sier. Norge trenger innvandrernes kompetanse og arbeidskraft. Men samtidig skal vi heller ikke glemme at det faktisk er en menneskerett å få lov til å bidra til verdiskapingen i det samfunnet en lever i, med utgangspunkt i det en vil og kan. Alle mennesker har rett til å finne sin identitet gjennom å bidra til dette fellesskapet. Vi snakker på den ene siden om Norges bruttonasjonalprodukt, men vi snakker også om individuelle rettigheter. Ledigheten er på vei ned, sysselsettingen er på vei opp. Det gjelder i alle grupper av befolkningen. Likevel ser vi at vi har et stykke vei å gå før vi har inkludert alle. Tallene viser at det er betydelige forskjeller mellom ulike etniske grupper i befolkningen. Men samtidig ser vi altså noen lyspunkter. Vi ser forskjeller mellom første og andre generasjon når det gjelder sysselsetting. Sysselsettingen i første generasjon med ikke-vestlig bakgrunn ligger 20 prosentpoeng under sysselsettingen i befolkningen som helhet. Det gjelder både menn og kvinner. Det positive er at dersom vi ser på etterkommerne av ikke-vestlige innvandrere, er sysselsettingen blant menn litt høyere enn blant menn i befolkningen som helhet, mens den for kvinner faktisk er betydelig høyere. Dersom vi også ser på søkningen til høyere utdanning, ser vi at jenter med innvandrerbakgrunn er på frammarsj. Det mindre positive er at guttene i annen generasjon ser ut til å tape terreng. Det er altså store variasjoner når det gjelder generasjoner, kjønn og ulik nasjonalitetsbakgrunn. Andelen av sysselsatte sier lite om det som jeg nettopp var inne på, at det er et gap mellom innvandrernes formelle kompetanse og de jobbene de faktisk tilbys – og får. Vi sløser fortsatt med ressurser. Denne situasjonen er det helt nødvendig å gjøre noe med. Norge er et flerkulturelt samfunn. Det er et faktum. Det er ikke noe vi velger. Det er heller ikke noe vi kan velge bort, og hvorfor skulle vi egentlig det? En verden som blir stadig mindre, og en globalisering av næringsliv og av arbeidsliv gir nye utfordringer. Forskning viser at flerkulturell kompetanse er et pre, at de som behersker det flerkulturelle, er de som lykkes best i den globale konkurransen. Det gjelder både bedrifter, kommuner, regioner og nasjoner. Det finnes en rekke eksempler på at norske bedrifter har tapt kontrakter i det internasjonale markedet fordi de ikke skjønte den kulturelle koden. Her må det jobbes systematisk på mange plan – i samfunnet som helhet, blant norske arbeidsgivere i offentlig og i privat sektor og blant innvandrergruppene selv. Ulike virkemidler må brukes målrettet overfor ulike målgrupper. Samtidig tror jeg det er et poeng å trekke større veksler på de innvandrerne som allerede er relativt godt integrert i samfunnet, som veiledere og som døråpnere for andre. I andre sammenhenger kaller vi dette likemannsarbeid og verdsetter det høyt. Samarbeid med frivillige som selv har hatt skoen på, er i denne sammenheng heller ikke å forakte. Sammenhengen mellom levekår og arbeidsmarkedstilknytning gjelder ikke bare innvandrere. Den er en del av den generelle fattigdomsbekjempelsen, som er en av Regjeringens hovedmålsettinger. Arbeid er nøkkelen til inkludering for mange grupper. De negative følgene av ledighet er mange, og fattigdom er den viktigste. Dessverre ser vi at forskjeller i levekår har en tendens til å følge etniske skillelinjer. I et inkluderende samfunn vil sosiale forskjeller som følger slike etniske skillelinjer, være et fremmedelement. For det første er denne typen skillelinjer politisk uakseptabel. For det andre finnes det nok av eksempler, også i vår egen del av verden, som viser at økte forskjeller knyttet til etnisitet er farlig og kan føre til sosial uro og utrygghet i hele samfunnet, dersom det får lov til å utvikle seg. Det er derfor av interesse å høre hvilket mål Regjeringen setter for en vellykket inkluderingspolitikk, både på kort og på lang sikt. Når vi samtidig vet at arbeid er nøkkelen både til nasjonal vekst og til individuell velferd, er det spesielt interessant å høre hvordan Regjeringen ser for seg at myndighetene, Stortinget inklusive, i et langsiktig perspektiv kan bidra til at innvandrerne våre og deres etterkommere får en tilknytning til arbeidslivet på linje med andre.