Differensiert arbeidsgiveravgift har vært det viktigste virkemidlet i norsk distriktspolitikk i en årrekke. Det er treffsikkert, og det er ubyråkratisk. Det har vært målrettet og effektivt for å stimulere sysselsetting og bosetting i de områdene av Norge som har lav befolkningstetthet, og som sliter med fraflytting. Norge ble tvunget til å avvikle ordningen fra 1. januar 2004 fordi det ble framholdt at den var i strid med EØS-avtalen. Det har vært betydelig politisk utålmodighet og strid i Stortinget og i det politiske miljøet rundt dette spørsmålet. Det har jeg ikke tenkt å rippe opp i i dag. Prosessen for å sikre en åpning i kommisjonens retningslinjer for differensiert arbeidsgiveravgift har pågått over flere år. Under den forrige regjeringen ble det lagt grunnlag for å sikre en åpning for gjeninnføring av differensiert arbeidsgiveravgift i kommisjonens og i ESAs nye retningslinjer for regionalstøtte. Hvordan denne åpningen skulle tolkes, var imidlertid ikke klart. Det er rom for ulike tolkninger på flere områder, og den tolkningen som skal legges til grunn, vil til slutt avgjøre omfanget av gjeninnføringen av differensiert arbeidsgiveravgift. Denne regjeringen har jobbet hardt for å komme fram til en forståelse med ESA som sikrer en differensiert arbeidsgiveravgift gjeninnført tilnærmet slik den var før. Det er en stor seier for norske distrikter og for en aktiv distriktspolitikk at differensiert arbeidsgiveravgift nå kan gjeninnføres fra 1. januar 2007. Derfor er det en glede for meg og kommunal- og regionalministeren å kunne redegjøre nærmere for innholdet i denne saken for Stortinget i dag. Nå har altså forslaget, dvs. notifiseringen, fra Finansdepartementet gått til ESA. I desember i fjor vedtok EU-kommisjonen nye retningslinjer for regionalstøtte som skal gjelde fra 1. januar 2007 til 31. desember 2013. EFTAs overvåkningsorgan, ESA, vedtok tilsvarende regler 6. april i år. Retningslinjene setter ytre rammer for hva EØS-landene kan gi av regionalpolitisk offentlig støtte til næringslivet i denne perioden, og regulerer bl.a. ordninger som differensiert arbeidsgiveravgift og distriktsrettet investeringsstøtte. Innenfor disse rammene er det ESA som fortolker og håndhever regelverket og skal godkjenne de norske ordningene og virkeområdet for de distriktspolitiske virkemidlene. Norge aksepterte de nye retningslinjene 5. mai i år. Det betyr at alle regionale støtteordninger i Norge må være i overensstemmelse med disse retningslinjene fra 1. januar neste år. Vi vil i dag redegjøre for prosessen med å notifisere, dvs. forslå, til ESA en ny ordning med differensiert arbeidsgiveravgift og nytt virkeområde for de distriktspolitiske virkemidlene som skal gjelde for sjuårsperioden 2007–2013. For å sikre at vi har en ordning med differensiert arbeidsgiveravgift og et distriktspolitisk virkeområde på plass fra 1. januar 2007, ble det lagt opp til en tett dialog med ESA forut for at Norge skulle sende de formelle notifikasjonene. Målet for Regjeringen har vært å gjennomføre ordningen med differensiert arbeidsgiveravgift i et så stort omfang som mulig sammenlignet med den ordningen som gjaldt inntil 1. januar 2004. Dette gjelder både med hensyn til geografisk omfang og satsstruktur. I tillegg er det lagt vekt på at så få sektorer som mulig skal unntas fra ordningen. Det var et tilbakeslag for norsk distriktspolitikk da ESA ikke aksepterte en videreføring av den generelle ordningen med regionalt differensiert arbeidsgiveravgift etter 1. januar 2004. Differensiert arbeidsgiveravgift er vårt viktigste og mest treffsikre distriktspolitiske virkemiddel. Ordningen subsidierer sysselsetting i distriktene direkte. I tillegg har ordningen lave administrasjonskostnader både for offentlig sektor og næringslivet. Det nye regelverket åpner som kjent for å ta i bruk en ordning som differensiert arbeidsgiveravgift i svært tynt befolkede områder for å hindre eller redusere vedvarende befolkningsnedgang. Formuleringene som åpner for differensiert arbeidsgiveravgift i de nye retningslinjene, er langt fra entydige. Det er rom for ulike tolkninger på flere punkter, og den tolkningen som legges til grunn, som jeg var inne på innledningsvis, vil selvfølgelig ha avgjørende betydning for omfanget av ordningen. Derfor har Regjeringen selvsagt arbeidet systematisk for at det regelverket skal tolkes så lempelig som mulig med hensyn til geografisk virkeområde, altså hvor gjelder det, næringsunntak, for å få flest mulig næringer inn, satsstruktur, for å få den mest mulig lik det som var, og kriteriet knyttet til hvilken sats den enkelte arbeidsgiver skal beregne arbeidsgiveravgift med. ESA har på sin side hatt kontakt med EU-kommisjonen for å sikre en ensartet tolkning av regelverket i hele EØS-området. Det er klart at den nye ordningen vil få en noe endret teknisk utforming. I den gjeldende ordningen med differensiert arbeidsgiveravgift beregnes avgiften etter satsen i sonen hvor den enkelte arbeidstakeren er bosatt. ESA hevder at det ikke lenger skal være adgang til å knytte satsen til arbeidstakerens bosted, fordi virksomheter, næringslivet, utenfor virkeområdet da vil kunne motta regional støtte når de ansetter personer som pendler fra et virkeområde. For eksempel vil en person som er bosatt i Oslo, ha null arbeidsgiveravgift i tiltakssonen i Finnmark og Nord-Troms, og det mener ESA ikke lenger skal kunne gjelde. Nå mener ESA at det bare er virksomhet innenfor virkeområdet som kan omfattes av ordningen med differensiert arbeidsgiveravgift. Når arbeidsgiver skal beregne avgift, vil derfor satsen som skal brukes, være avhengig av hvor bedriften er lokalisert. ESA vurderte også andre alternative kriterier som ville ha blitt mye vanskeligere å håndtere. Vi mener at den måten som det nå legges opp til, er grei og ryddig å håndtere. Med hensyn til næringsavgrensning er det klart at den nye ordningen vil bli mer næringsnøytral enn 2003-ordningen. I 2003-ordningen var deler av skipsbyggingssektoren, telesektoren, finanssektoren, transportsektoren samt kraftproduksjon, utvinning av petroleum og visse mineraler og produksjon av visse stålprodukter unntatt fra ordningen. Det er likevel klart at produksjon av enkelte stålprodukter fortsatt må unntas fra selve ordningen. Dette er jo en sektor som generelt sett er behandlet strengere i EØS-avtalens statsstøtteregelverk, og unntaket fra å motta statsstøtte gjelder ikke bare differensiert arbeidsgiveravgift, men alle typer statsstøtte i EØS. Dette henger jo sammen med historien bak EFs og EUs dannelse. Transportsektoren og skipsbygging har vært to usikre sektorer. Hele transportsektoren blir nå inkludert i ordningen med generelt reduserte satser. For skipsbygging foreligger det et eget sektorregelverk som har forrang framfor regionalstøtteregelverket. Regelverket omfatter både bygging og reparasjon av skip. Dette regelverket åpner i dag ikke for driftsstøtte. I 1999 klarte Norge likevel bl.a. å sikre at verft i Nord-Norge som utelukkende reparerer skip, ble omfattet av ordningen med henvisning til at støtte til disse verftene ikke påvirket samhandelen i EØS. Denne tilnærmingen har ESA vært avvisende til til nå. Den vanskeligste siden av prosessen mot ESA har imidlertid vært knyttet til det geografiske virkeområdet og satsstruktur for ordningen med differensiert arbeidsgiveravgift. Ifølge de nye retningslinjene er det regioner som representerer eller tilhører en landsdel – på stammespråket kalles dette for NUTS II-regioner – med åtte innbyggere eller færre pr. km2, som kan kvalifisere for driftsstøtte som differensiert arbeidsgiveravgift. I tillegg kan mindre, tilstøtende områder som oppfyller det samme befolkningstetthetskriteriet, inkluderes i ordningen. I områdene hvor ordningen skal brukes, må det enkelte land påvise at virkemidlet er nødvendig og hensiktsmessig for å hindre eller redusere vedvarende befolkningsnedgang i de aktuelle områdene. Det er to landsdeler i Norge som tilfredsstiller befolkningstetthetskriteriet på åtte eller færre innbyggere pr. km2, nemlig Nord-Norge og Hedmark–Oppland. Nord-Norge og de næringssvake delene av Hedmark–Oppland har også vedvarende befolkningsnedgang. Norges utgangspunkt har derfor vært at disse områdene kan godkjennes som en del av virkeområdet for differensiert arbeidsgiveravgift. Det resterende virkeområdet i den tidligere ordningen med differensiert arbeidsgiveravgift tilfredsstiller også befolkningstetthetskriteriet, og har hatt en vedvarende nedgang i befolkningen sett under ett. Et viktig punkt i diskusjonen med ESA har derfor vært hva som ligger i formuleringen «mindre, tilgrensende områder». Fortolkningen av ordlyden på dette punktet bestemmer i stor grad hvor stort område i Sør-Norge som kan få differensiert arbeidsgiveravgift. Retningslinjene fastslår at nasjonale myndigheter må påvise at støtteordningen er nødvendig i de områdene den kan benyttes. ESA og Norge er enige om at støtten skal benyttes i de områdene hvor det er behov for den, forutsatt at virkeområdet er sammenhengende. Uenigheten om tolkningen av retningslinjene mellom Norge og ESA har i hovedsak dreid seg om på hvilket geografisk nivå behovet for støtten må påvises, dvs. på hvilket regionnivå kriteriene med hensyn til befolkningstetthet og befolkningsnedgang må være oppfylt, og om omfanget av virkeområdet utenom de områdene som kvalifiserer direkte ut fra ordlyden i retningslinjene. ESA har lagt stor vekt på at områdene også på et lavt regionnivå må kvalifisere og vurderes etter begge kriteriene, både befolkningstetthet og befolkningsnedgang. Det er ifølge ESA ikke tilstrekkelig å dokumentere dette på landsdelsnivå. ESA og trolig også kommisjonen er generelt svært kritisk til at en ordning rettet mot å hindre befolkningsnedgang skal omfatte regioner med befolkningsvekst. ESA mener derfor at regioner med befolkningsvekst eller høy befolkningstetthet i utgangspunktet ikke kan inngå i virkeområdet. Dette gjelder ikke bare tilgrensende områder, men også områder innenfor NUTS II-regionene, altså innenfor en landsdel, Hedmark–Oppland og Nord-Norge. De har krevd en særskilt og sterk begrunnelse i de tilfeller slike regioner skal inkluderes. Norge har på sin side lagt stor vekt på at ordningen bør tillates også i mindre vekstsentre for å forhindre befolkningsnedgang. Vi har argumentert sterkt for at større områder må ses i sammenheng, slik at vi ikke ender opp med et virkeområde som ser ut som et «lappeteppe», der helt marginale forskjeller med hensyn til befolkningstetthet eller befolkningsnedgang fører til forskjellsbehandling av områder med helt likeartede distriktsutfordringer. Med hensyn til Nord-Norge har vi vist til at landsdelen som helhet kvalifiserer etter kriteriene i retningslinjene. Som region oppfyller landsdelen befolkningskriteriet og har en negativ befolkningsutvikling. Regjeringen har også argumentert for at hele Nord-Norge må inkluderes i ordningen, ved bl.a. å peke på at byene i Nord-Norge ivaretar viktige senterfunksjoner for hele landsdelen. Disse sentrenes funksjon er sentral for å bremse befolkningsnedgangen i Nord-Norge som helhet. Det legges nå til grunn at hele Nord-Norge blir omfattet av en ordning med differensiert arbeidsgiveravgift. Med ESAs tolkning av retningslinjene var dette ikke selvsagt. Tromsø og Bodø er byer som har hatt en befolkningsvekst de siste ti årene godt over landsgjennomsnittet. Satsen for Tromsø og Bodø er i notifikasjonen, eller forslaget fra Norge, satt til 7,9 pst., dvs. noe høyere enn for øvrig i sone 4, som er på 5,1 pst., men godt under den generelle satsen som gjelder i sone 1, som er på 14,1 pst. Nullsatsen i arbeidsgiveravgiften beholdes for hele tiltakssonen. Heller ikke dette var selvsagt. ESA har i prosessen stilt spørsmål ved byene Hammerfest og Alta, som har hatt en befolkningsvekst og har høyere befolkningstetthet, men det er altså klart at tiltakssonen gjelder for hele det tidligere området. I Sør-Norge vil imidlertid flere kommuner som var omfattet av ordningen i 2003, falle utenfor den nye ordningen. Alle disse kommunene tilhørte avgiftssone 2, dvs. den sonen med minst satsreduksjon. Ved omleggingen i 2004 videreførte Norge 2003-satsene innenfor den beløpsgrensen som EØS-regelverket for bagatellmessig støtte tillater, den såkalte fribeløpsordningen. Også etter 2007 kan vi videreføre en slik fribeløpsordning i kommuner som ikke blir omfattet av ordningen med generelt nedsatte satser. Denne ordningen innebærer at om lag 60 pst. av årsverkene i disse kommunene betaler redusert avgift. ESA vil ikke tillate at en bagatellstøtte gis på toppen av godkjent regionalstøtteordning. Bagatellstøtte kan derfor ikke brukes i tillegg til en redusert sats i Bodø og Tromsø, selv om de får en sats som er noe høyere enn før. I den gjeldende ordningen har visse foretak innen landbruks-, skogbruks- og fiskerisektoren fremdeles 2003-satsene dersom virksomheten er knyttet til produkter som ikke er omfattet av EØS-avtalen. I de områdene hvor det innføres generelt reduserte satser, vil det ikke lenger være behov for en særlig ordning for disse foretakene. I områder som ikke får tilbake 2003-ordningen, vil det imidlertid fortsatt være behov for et særlig unntak for landbruks-, skogbruks- og fiskerisektoren. Det er derfor foreslått å videreføre denne særskilte ordningen for disse områdene. Til sammen vil omfanget av avgiftslettelsen som følger av den notifiserte ordningen, altså det forslaget som nå går fra Norge til ESA, med differensiert arbeidsgiveravgift og en fortsatt fribeløpsordning i kommunene som ikke får gjeninnført generell lav sats, utgjøre om lag 90 pst. av den avgiftslettelsen som lå i ordningen fram til 1. januar 2004. Det er et meget bra resultat.