Det er svært positivt at Regjeringen har vært så rask med å fremme det forslaget vi behandler i dag om pneumokokkvaksine. Det har vært kjent fra 2001, da vaksinen ble innført i USA, at det fantes en effektiv vaksine som har gitt gode resultater der. Dette har i årene som er gått siden det, av sittende regjeringer vært utredet, det har vært bedt om rapporter om, osv., men det er ikke fremmet noen forslag før saken nå kom opp i forbindelse med bl.a. budsjettbehandlingen i fjor høst. Det at vi har en regjering som er så handlekraftig at man får dette fram i løpet av fire måneder, som kommer med pengene og sier at dette skal innføres fra 1. juli, har vi grunn til å være fornøyd med og stolte av. Så kommer det forslag om at man skal inkludere flere og ta med dem som er i alderen opp til to år. Det er åpenbart argumenter for det, men det er også spørsmål om hvorvidt det ikke er bedre å komme i gang. Det er noe som heter at vi ikke må gjøre det aller beste til det godes fiende. Det gjelder å kunne bestemme seg for å komme i gang fra et tidspunkt uten å skape nye og unødvendige komplikasjoner. Det som vil gjelde hvis man nå utvider dette til å gjelde langt flere, er at utgiftene vil øke. Man vil trenge anslagsvis 75 mill. kr mer, man får en lengre bestillingstid på medisinene man trenger for å sette i gang fra 1. juli, og det vil bli vanskeligere spørsmål når det gjelder prioritering og iverksetting rundt om i kommunene som skal håndtere dette. Det har nå vært en ordning gjennom mange år hvor foreldre som ønsker medisinen, betaler. For noen vil den vare noe lenger. Først og fremst er det flott at Regjeringen har fått iverksatt dette, og at et samlet storting slutter seg til det. Det andre som ligger i proposisjonen, om sykehusøkonomien, har samme problemstilling: Regjeringen gjør noe som er bra, alle sier ja og slutter seg til det. Regjeringen har i tillegg til dette pensjonsbalansekravet varslet en raskere oppretting av skjevfordelingen, som man allerede har begynt på i forhold til løftet om 140 mill. kr pr. år til St. Olavs Hospital. Man har gitt 500 mill. kr mer i år for å behandle 20 000 flere pasienter, man har sagt man skal komme tilbake til sykehusøkonomien i revidert budsjett, og man har tatt andre grep i forhold til St. Olavs Hospital, som å finansiere det første byggetrinnet med 2,9 milliarder kr nå før jul, noe som egentlig skulle kommet i 2007. Man har sagt at pasientrettighetene gjelder, og at hvis det i forhold til å behandle godt nok oppstår problemer hvor ikke pasientene får rettighetene sine innenfor fristen, er det pasientrettighetsloven som skal gjelde. Man har en betryggende håndtering av sykehusøkonomien. Det har skjedd mye på kort tid. Da bør vi kunne si at det er bra det Regjeringen kommer med nå, og så kommer vi med neste skritt i revidert budsjett og i budsjettet for 2007. Det er velkjent at bevilgningene til norske sykehus har økt jevnt og trutt under vekslende regjeringer og opposisjoner – med 2,5 pst. pr. år gjennom mange år. Fra midten av 1990-tallet har vi blitt nummer to i verden når det gjelder andelen vi bruker av brutto nasjonalprodukt på helsevesen og sykehus. Det er også viktig å inspirere dem som driver god økonomistyring, dem som utnytter den gradvise og positive økningen i sykehusfinansieringen. Jeg har satt meg inn i situasjonen ved Rikshospitalet-Radiumhospitalet. De skal effektivisere for 380 mill. kr i år. De tror de vil greie det. Det er viktig at Stortinget inspirerer til den typen arbeid og sier at det er bra, og ikke bare skaper et inntrykk av at uro omkring økonomistyringen og uro i forhold til om man vil kutte ned eller legge ned, en krisemaksimering, vil gi den beste uttellingen. Jeg synes Regjeringen er i ferd med å gjøre et godt arbeid på disse to punktene vi behandler i dag, og håper at vi kan samenes om det på Stortinget.