Norge er en energistormakt. Vi har betydelige gass-, olje- og vannkraftreserver, mye vind-, bio- og bølgeenergi og en kapabel solcelleindustri. Det mangler ikke på politisk skryt når man snakker om dette, og det er mange løfter om at Norge skal være en energinasjon. Men dessverre mangler det på oppfølging, for til tross for Tore Nordtuns og andres store ord er det lite substans i det som blir levert. Både olje-, energi- og miljøpolitikken har vært preget av interne konflikter i Regjeringen og av logiske brister. Derfor vil jeg bruke innlegget på å ta for meg noen av de viktigste områdene innenfor petroleum og energi og utfordre statsråden til å komme med oppklaringer og ikke minst forpliktelser i forhold til når Regjeringen skal levere. Og bare for å presisere: Mye av miljøpolitikken til Fremskrittspartiet vil bli levert i innlegget fra Tord Lien senere i dag. Først petroleumsindustrien. Det er en svært viktig næring for Norge. Velstand, sysselsetting og verdiskaping er i stor grad avhengig av en god petroleumsindustri. Derfor er det viktig at denne industrien har langsiktige og forutsigbare rammevilkår og en langsiktig forutsigbar tilnærming fra politiske miljøer, ikke minst. To vesentlige områder for utvikling av dette politikkområdet er tilgang til letearealer og teknologiutvikling. For å ta petroleumsforskning først: Det brukes ca. 3 milliarder kr på petroleumsforskning i Norge i dag. Staten står for ca. 10–15 pst. av dette, til tross for at staten stikker av med mesteparten av verdiskapingen her. Det er nesten pinlig på vegne av det politiske miljø å se fordelingen av forskningsmidler i forhold til det en tar inn. Fremskrittspartiet har flere ganger prøvd seg med å fremme forslag om et petroleums- og energiforskningsfond på 10 milliarder kr som i hvert fall gjør at staten tar en større andel, og en forutsigbar andel. Det forslaget ble dessverre nedstemt i finansdebatten. Men det som er enda mer tragisk, er at en regjering som i valgkampen snakket så mye om forskning, svikter på så mange områder innen forskningspolitikken, også innenfor petroleumsforskning. Det er beklagelig. Så til nordområdene: Regjeringen har snakket veldig mye om en offensiv nordområdepolitikk. Det har vært fagre løfter, som ble gjentatt senest da nordområdemeldingen ble framlagt forrige fredag. Der ser vi også at det er manglende oppfølging. Her har de hatt ett år på å levere, men hva kommer det i budsjettet? Jo, fokus i petroleumspolitikken for nordområdene skal være på tilgang og innhenting av informasjon før en kan vedta at en skal åpne Nordland VI, Nordland VII, Troms II – om man skal åpne dem. Og hva ser vi? Jo, Regjeringen anslår at dette innhentingsarbeidet vil koste 420 mill. kr. De bevilger 60 mill. kr det første året. Problemet er at dette kan en ikke dra ut over mange år og si at de 420 mill. kr skal komme over sju år, fordi vi har forpliktet oss til at i 2010 skal Stortinget ta denne saken opp igjen til evaluering. Det betyr at informasjonsinnhentingen burde skje allerede i 2007 og senest i 2008, så det ble tid til å bearbeide dette. Her frykter en faktisk at SV har lenket seg fast til Olje- og energidepartementet nettopp for å trenere dette arbeidet. SV har jo dessverre hatt en tendens til å lenke seg fast i annen oljevirksomhet oppe i nord. Jeg håper at statsråden sørger for at en holder den framdriften som alle trodde en skulle ha når det gjaldt petroleum. Så gjelder det gass. Her er det veldig vanskelig å forstå den logikken som preger Regjeringen. Hver gang vi skal selge gass til utlandet, er vi stolte. Statsministeren har vært både i Tyskland og i England og promotert gassleveranser, men hver gang vi snakker om å bruke den i Norge, skammer en seg. Fremskrittspartiet ønsker å øke bruken av gass. Det er et godt potensial i industri, i husholdninger og i kraftproduksjon, og hvis gassen ikke er god nok til å brukes her, burde en heller ikke solgt den til utlandet, for det er i hvert fall ingen rensing av utslippene i utlandet. Så vil jeg ta opp to ting – først infrastruktur til Grenland. Arbeiderpartiets representant snakket mye om dette. Kravene fra Arbeiderpartiet var knallharde da de var i opposisjon. Det var ikke måte på hvor mye kritikk Bondevik II-regjeringen fikk. Når Arbeiderpartiet så har kommet i posisjon, tusler de av gårde på de samme premissene som Bondevik II la til grunn. Etter sju år med utredning klarer en fortsatt ikke å ta en beslutning. Fremskrittspartiet fremmet forslag om at staten skulle ha ansvar for hovedinfrastrukturen for naturgass, og med en bevilgning på 5 milliarder kr til dette arbeidet. Forslaget er identisk med det Arbeiderpartiet hadde da de var i opposisjon, men nå stemmes det imot. Nå er det kun hvis, om, kanskje og dersom vi hører fra Arbeiderpartiet. Naturgassavgiften viser også at det er manglende logikk i Regjeringen. Stortinget har i fire–fem år gitt signaler om å øke bruken av naturgass og bygge infrastruktur for naturgass, og når Lyse Gass nå har gjort dette, blir altså kundene pålagt en CO2-avgift som i realiteten faktisk er 20 ganger høyere enn det storindustrien har på bruken av den samme gassen. Gasskraftverk er blitt den store føljetongen i Regjeringen, og vi blir nesten fristet til å høre på den gamle serien «Forviklingar», der de spør: Hva skjer i neste episode av «Forviklingar»? Det har vært en betydelig glideflukt i Regjeringen generelt og i SV spesielt. Denne glideflukten har riktignok gått i retning av Fremskrittspartiet, og det er vi fornøyd med. Men den manglende forutsigbarheten det representerer, virker veldig dårlig, og påvirker investeringsbeslutninger som tas i Industrikraft Møre, Slagentangen og Grenland, som er noen av de siste nye prosjektene som er kommet på banen. Nå vet ingen hva de har å forholde seg til. Da kan jeg spørre: Gidder store industriselskaper å bruke penger på å utrede store prosjekter, når de ikke vet hvilke betingelser de har å forholde seg til? Fremskrittspartiet har flere ganger fremmet forslag på Stortinget om å avklare dette. Tillat bygging av gasskraftverk med best tilgjengelig teknologi, og la staten ta ansvar for CO2-verdikjeden. Da får en avklart dette, en får fjernet risikoen, og en får økonomien på plass. Dette har dessverre blitt nedstemt. Det hadde vært fint om vi kunne fått en avklaring i dag av hva Regjeringen vil gjøre med tanke på dette, både Tjeldbergodden, Slagentangen, Grenland og andre steder, og ikke minst de to kullkraftverkene som har kommet opp. CO2-rensing er blitt den mest symbolpregede debatten i norsk politikk. Jeg vil da si lit om Kårstø, som Arbeiderpartiet var innom. Kårstø er blitt et rent prestisjeprosjekt. Det gir veldig dårlig ressursutnyttelse uansett hvordan en snur og vender på det. Ut fra et miljøperspektiv og ut fra et energiperspektiv er det sløsing med penger de luxe. Men det er tydeligvis ikke noe som Regjeringen har noe imot, når vi ser hvordan de også skal bruke penger på mobile gasskraftverk. I budsjettprosessen har komiteen stilt en rekke spørsmål. Hvor mye skal Kårstø-rensingen koste? Hvor mye skal det koste å drifte? Hva slags CO2-resultat vil en få av dette? Vi får ikke svar på noe som helst. Allikevel sier Stortinget i dag ja til å begynne bevilgningene med 720 mill. kr til et prosjekt som ingen vet omfanget av, et prosjekt som energiministeren i tillegg i spørretimen for en drøy måned siden sa i realiteten var et blindspor, fordi det var en teknologi som ikke ville være anvendelig i særlig mange andre tilfeller. Miljøpolitikk må ikke frikobles fra kravet om fornuftig ressursbruk. Fremskrittspartiet støtter prosessene som er i gang på Mongstad og Tjeldbergodden. Der er det gode løp der en legger opp til teknologiutvikling og kartlegging av potensial, for så å ta en beslutning om det er gode prosjekt i forhold til alternativ. Hvis Regjeringen faktisk skal ha noe å skryte av, bør de legge opp til de samme prosjektene på Kårstø, slik at en vet at en får noe igjen for pengene. Skal det være realitet i skrytet rundt CO2, burde Regjeringen pålegge sitt eget kraftselskap å ha CO2-rensing også på gasskraftverk de bygger i utlandet. Det ser vi skjer ikke. Så det er ren symbolpolitikk. Det er et paradoks at Fremskrittspartiet er det partiet som fører en politikk som er mest i tråd med den tilnærmingen som ligger til grunn i Kyoto-avtalen, nemlig internasjonale løsninger på problemer, hvor de beste tiltak skal gjøres først, og der man ikke skal ha CO2-rensing for enhver pris. Når en vet at det at det åpnes ett kullkraftverk pr. uke i verden, og at det er fra kullkraften det er mest å hente på å rense utslippene, er det rart at vi i Norge kun ser på gasskraftrensing. Jeg utfordrer Regjeringen til å avklare dette med CO2-kravet og statlig engasjement og få flere gode, permanente løsninger på plass, istedenfor dårlige, mobile løsninger. Da vil jeg nevne den debatten vi hadde om bruk av thorium. Hvis vi mener noe med å være en energinasjon som skal bidra til å få mer energi i verden, og ikke bare rense utslipp, er det thorium en burde se mer på. CO2-rensing bidrar ikke til å bringe mer energi inn i verden. En forbruker energi, men renser utslipp. Det er for så vidt bra, men det er ingen løsning på energiproblemet. Jeg vil derfor be statsråden gi en liten tilbakemelding om framdriften på den utredningen som han lovte i debatten om thorium. Når det gjelder energi, er dessverre det jeg har vist til nå, bare en liten del av isfjellet i hele energipolitikken – der en lover mye, men ikke leverer. Det skulle komme en Midt-Norge-plan, lovte representanten Aasland da vi diskuterte kraftsituasjonen i Trøndelag før sommeren. Hvor er den planen? Den skulle kommet tidlig i høst. Og da skulle tidenes beste satsing på fornybar energi kommet. Den stortingsmeldingen som ble lagt fram etter åtte–ni måneder, mens det skulle tatt et par uker, den er på fire sider. Går en tilbake til stortingsmeldingene fra Bondevik-regjeringen, tror jeg omtalen av grønne sertifikater der er mer enn hele innholdet i stortingsmeldingen om tidenes satsing på fornybar energi. Det er pinlig. Det er generelt uklare rammebetingelser for mye av kraftproduksjonen. Industrikraftregimet, hvor ble det av? Kommer det før jul, som Ola Borten Moe lovte i en debatt på Energi 2006? Hvor er den umiddelbare satsingen som skulle komme på Mongstad? Jeg ser ikke en krone i budsjettet. Hvor er toprissystemet som representanten Nordtun sa ikke var aktuelt, men som representanten Borten Moe sa skulle komme? Når kommer evalueringen av energiloven? Og: Energiloven ble evaluert senest i mai 2005, selv om representanten Borten Moe sier den aldri har blitt evaluert. Jeg merker meg også at flere rød-grønne representanter i august anbefalte folk å binde strømprisen. Jeg håper de ikke gjorde det, for da var strømprisen på 75 øre. Man har hatt en rotete energi- og miljøpolitikk fra Regjeringen. Jeg håper en kan prøve å oppklare litt av alle misforståelsene de har hatt internt i Regjeringen det siste året.