Jeg vil slutte meg til innlegget fra representanten Sandal, som jeg skjønner er fungerende saksordfører i denne saken. Jeg har i grunnen ikke så mye å tilføye, men etter representanten Tybring-Gjeddes innlegg har jeg i hvert fall noen merknader til det. Da de etiske retningslinjene skulle innføres, var alle klar over de vanskelige avveiningene som man ville kunne bli nødt til å foreta i forhold til hvilke selskaper man kunne eller burde investere i eller ikke. Det er ikke noe nytt. Det er heller ikke slik, som man nesten fikk inntrykk av når man hørte representanten Tybring-Gjedde, at man hadde en forpliktelse til å investere i selskap x eller y. Hvis man ser på hele investeringsstrategien for Pensjonsfondet, er den basert på at man har noen kriterier, bl.a. at man skal være relativt varsom med å investere – skal vi si –aggressivt. Det er fullt mulig å ha et regelsett for et pensjonsfond som skal investere, uten at det dermed er en fordømmelse – og nå viser jeg til representanten Tybring-Gjedde – av de lands myndigheter hvor det finnes selskaper man velger ikke å investere i. Jeg vil be representanten Tybring-Gjedde om å belegge den påstand han kom med, at man i Roma, London, Paris, Washington og Brussel ser ned på Norge på grunn av de etiske retningslinjene vi har i forhold til investeringer knyttet til Pensjonsfondet. Avslutningsvis: Det er jo velkjent taktikk når man er uenig med flertallet, at man ofte sier at flertallets opptreden medfører økt politikerforakt. Jeg er vel av den mening at det som fremmer politikerforakt, er at politiske motstandere altfor ofte tar det ordet i bruk når man egentlig er reelt uenig.