For å starte på historisk grunn: Det er nesten 120 år siden Johan Sverdrup og Johannes Steen gjorde almueskolen til folkeskole. Det ble etterfulgt av veldig grunnleggende reformer i norsk skole, og deretter av svært grunnleggende reformer i allmennlærerutdanningen. Datidens samfunn var heller ikke redd for å satse på dette. De fant det helt avgjørende for to verdikjeder. Den ene er den som fører til dannelse, i betydningen at du kan være borger, du står ikke underdanig når du møter en autoritet, du stiller pågående spørsmål. Den andre er den som skaper samfunnsmessig aktivitet og næringer som folk kan leve av. Det kunne gjøres et tankeeksperiment: La oss si at NOKUT-rapporten hadde vært en evaluering av legeutdanningen i Norge. Da tror jeg temperaturen i salen her hadde vært litt høyere enn den er nå i kveld – veldig mye høyere. Men NOKUT-rapporten kommer som en rapport om en yrkesgruppe som ved siden av hjemmet bærer det viktigste i samfunnet vårt, nemlig skolen. Den bærer det stedet hvor framtidige generasjoner får med seg den ballasten som er helt avgjørende kunnskapsmessig, men også for å opptre på den måten som jeg kalte å ha en allmenndanning – å være ydmyk overfor det at en kan lære mer selv, og deretter være uten autoritetsskrekk når en skal utfordre autoritetene. Venstres standpunkt er at det må tas to grep samtidig. Det ene grepet er å ha en grundig reform av hele innholdet i allmennlærerutdanningen og deretter forlenge den. Det andre grepet er å se på det som statsråden helt riktig snakket om – nemlig alle de lærerne som er her nå, og som vil fortsette å være her uansett, inntil vi har endret eller reformert lærerutdanningen. For disse trengs det et systematisert etterutdannings- og kompetanseopplegg som jeg ikke tar opp nå, for det er neste debatt. Jeg vil derfor gå rett inn på den utdanningen vi har. I motsetning til Fremskrittspartiet, som f.eks. vil begrense utdanningen fra de fire årene til tre år og en bachelorgrad, mener Venstre at vi bør satse på en femårig utdanning. Men det krever en endring av innholdet. Overskriften vår er at utdanningen da må bli mer fagrettet, og vi må få en faglig utdypning – slik flere har vært inne på – for å undervise i de enkelte fag, det vil si at læreren må ha formalkompetanse i de fagene de reelt sett underviser i. Det kan f.eks. bety at en på de første sju årstrinnene er innom mange fag, men en må ha formalkompetanse i fagene. En skal ikke risikere, som vi har opplevd i mange år, å undervise i matematikk uten å ha en faglig ballast. Så er det nødvendig å utvide praksisperioden, og det må være en studieplan som gir en tettere kobling mellom teori og praksis. I tillegg trenger vi et mer systematisk godkjenningssystem for praksisperioden i utdanningen, og vi må styrke lærerstudentenes kompetanse i undervisningsledelse – et helt sentralt poeng. Den store Connect-undersøkelsen som nå heter Respekt, fra Universitetet i Stavanger, konkluderer med at det blir best i enhver undervisningssituasjon, og det blir ro og konsentrasjon dersom læreren er faglig trygg og en trygg voksen. I tillegg mener Venstre at vi bør vurdere rådgivning som en mulig spesialiseringsvei innenfor utdanningen, og da en rådgivning som kobler sammen en moderne yrkesrettleiing med en rådgiver som kan hjelpe kollegaer med undervisningsstrategier og elever med studieteknikker, slik at det blir en annen rådgiverfunksjon enn den vi har i Norge nå. I tillegg trengs det en plan for å gi dem som har lærerutdannelsen, som også interpellanten er inne på, en oppdatert framtidig kompetanse om det samfunnet og den skolen man skal være i. Hvis jeg skal dra dette til, forstår jeg at man rygger hvis man er ydmyk overfor at dette er en krevende prosess. Men jeg har en uro for at man rygger fordi man allerede har disponert sine penger på andre områder. Da Arbeiderpartiet la fram sin utredning, var det jo ikke penger til lærerutdanningen som var den største lekkasjen, det var penger til helt andre formål. Jeg håper at jeg tar feil i dette, for de pengene som statsråden har sagt det vil koste å ha en femårig utdanning, inkludert – vil jeg tilføye – et endret innhold som blir mer fagrettet, mer profesjonsrettet og mer praksisrettet, vil gi oss tyngde for framtiden. Det betyr selvfølgelig, som også statsråden var inne på, at mens vi venter på å få det på plass, og mens vi skaper de systemene, må vi gjøre noe med alle de menneskene som er her i dag. Det fortjener de, som de motiverte menneskene de er, det fortjener elevene, og det fortjener samfunnet. Det er et todelt spor: en femårig reformert utdanning for den gamle allmennlæreren, som forsvinner til fordel for en person som gjennom et utdanningsløp er mer faglig, yrkesmessig og profesjonsmessig utrustet, og i tillegg et etter- og videreutdanningsløp som gir lærerne den respekt de trenger. Det var akkurat slik at da statsråden dro til Finland, var det ikke for å studere finsk skole, men finsk lærerutdanning. Jeg for min del mener at de valgte annerledes for 35 år siden i forhold til oss, og det er på tide å ta igjen det vi har gått glipp av i den perioden, av respekt for lærerne, for samfunnet og for elevene.