Det var egentlig saksordførerens avslutning som gjorde at jeg følte meg litt forpliktet til å si noe. Politisk engasjement har ikke nødvendigvis noen sammenheng med politisk kraft. Det betyr ikke at den som har tjukkest rustning, er den som er modigst i krig. Men engasjementet kan kanskje måles i at dette er den eneste meldingen statsråden har fremmet, så det betyr vel at han har et engasjement akkurat i denne saken. Eller kanskje det var det eneste han fant i skuffen ettersom det var der han begynte å lete. Det offentlige må gå foran i forhold til det at vi faktisk er et tospråklig land. Og hvis man ikke skjønner kraften i det å ha to ulike skriftspråk i et land, betyr det bare at vi har vært utrolig heldige i dette landet som har klart å ha to skriftspråk uten å få mer konflikt rundt det enn hva vi har fått. Hvis vi ser rundt omkring i verden, ser vi at den demokratiske retten og den identiteten som ligger i skriftkulturen, faktisk får andre følger. Jeg har lyst til å bruke mest tid på sidemålet i skolen og fagets behov for utvikling. Det er også en del av den offentlige politikken, som flere har nevnt her. Jeg er kjempeglad for at statsråden har sagt at han skal komme med en melding om utviklingen av språket vårt. Det tror jeg blir utrolig viktig, og det blir også en viktig debatt å ha her. For jeg føler at folk både trenger og har den språklige bevisstheten, og for oss som ser språkprogram på TV, og ser hvilken suksess det er blitt, er det også et visst håp om at språkdebatten kan leve videre. Jeg har tenkt litt på dette den siste uka, for da døde min gamle norsklærer, og han var av det gode, gamle slaget som fikk setningsanalyser til å virke som krimromaner. Jeg har alltid syntes at setningsanalyse var kjempeartig nettopp på grunn av den opplæringen vi fikk i det. Jeg husker faktisk også den første timen da vi skulle ha sidemål, for hele den timen brukte han på å forklare oss likheten mellom dialekter, likheten mellom de to skriftspråkene og identiteten som ligger i de to ulike skriftspråkene. Jeg tror at de gode norsklærerne, de som er gode til å formidle selve ilden som ligger i språkfaget, faktisk demmer opp mot avskyen for det andre skriftspråket, samme hvilket av dem det er, og er i stand til å bygge bro og bygge ny kunnskap. Det er noe som jeg synes er underlig med Høyre, kanskje noe av det jeg synes er rarest med Høyre, for Høyre står ellers last og brast med Venstre når det gjelder kompetansekrav og troen på det å strekke seg mot mer kompetanse, troen på det å strekke seg mot mer kunnskap, og at det å ha mindre kunnskap ikke er noe som kommer til å styrke et samfunn: Dette er nok det eneste punktet der Høyre er litt frafallen, siden de mener at mindre kompetanse og mindre krav faktisk fører til et bedre resultat for samfunnet. Jeg tror at skal vi virkelig klare å holde på vår tospråklighet, er alt det vi gjør i forhold til offentlig sektor, viktig, men det viktigste er å finne fram til de ildfulle, gode norsklærerne, slike som min, som klarer å formidle spenningen knyttet til faget, som klarer å formidle engasjementet knyttet til faget, og som også klarer å bygge ned fordommene knyttet til faget. Da må faget utvikles, og da må vi som sagt sørge for at vi har gode lærere som klarer å bygge ned de fordommene som er knyttet til det andre skriftspråket, samme hvilket man har som utgangspunkt. Så er jeg veldig enig med May-Helen Molvær Grimstad i viktigheten av barneboka for å klare å forholde seg til de to skriftspråkene, og slik sett er jeg ganske optimistisk, så mange gode nynorske barnebokforfattere som vi faktisk har i landet i dag.