I et geografisk sett langstrakt land som Norge, som er preget av en svært spredt bosettingsstruktur, ville det være politisk uansvarlig ikke å ha politiske ambisjoner om å tilrettelegge for livskraftige regioner og bærekraftige lokalsamfunn i de ulike deler av landet. Norge er et land som er forholdsvis rikt på naturressurser. Disse naturgitte fortrinn som ressursgrunnlaget gir, utgjør en viktig forutsetning for arbeidsplasser og bosetting flere steder i landet. Skal vi skape sterke regioner og grunnlag for næringsliv og bosetting over hele landet, er det en viktig premiss at det er grunnlag for lønnsom næringsvirksomhet som gir arbeidsplasser og verdiskaping. Det overordnede perspektiv for å få til en vellykket regional utvikling vil for framtiden ligge i en nasjonal, målbevisst satsing på utdanning, forskning og utvikling og en så attraktiv stimulering av innovasjon og entreprenørskap som mulig. Det er bred politisk enighet om at det bør tilrettelegges best mulig for bosetting og arbeidsplasser i flest mulig lokalsamfunn i vårt langstrakte land. Men folk må allikevel få flytte fritt dit de selv vil, for å realisere sin egen utdannelse eller andre ting. En høy grad av mobilitet i befolkningen er viktig, og det er viktig med en nødvendig vilje blant folk til å flytte dit arbeidsplassene finnes. Jeg mener det er et «must» Norge som nasjon er helt avhengig av. Å oppnå regionale og distriktspolitiske målsettinger om bosetting og arbeidsplasser over hele landet vil som oftest være helt avhengig av at det finnes lokalt næringsgrunnlag som gir lønnsomhet og verdiskaping. I tillegg er det en hovedutfordring at det skapes nye arbeidsplasser over hele landet, som er attraktive for en befolkning som har stadig høyere utdanning. Vi vet at sentraliseringstrenden og flyttemønsteret i betydelig grad kan forklares ut fra et generelt høyere utdanningsnivå i befolkningen. Folk flytter mer enn noen gang tidligere, fra de mer perifere deler av landet og inn til tettsteder og byer, fordi det er her de attraktive arbeidsplassene finnes, og fordi det i Utkant-Norge ofte er vanskelig å finne arbeidsplasser som er tilpasset et høyt utdannelsesnivå i befolkningen. I mange år har norske politikere brukt mye energi og betydelige økonomiske ressurser på å føre en svært ambisiøs distriktspolitikk. Alt fra landbrukspolitikken til inntektssystemet for kommunene har vært og er gjennomsyret av distriktspolitiske støtteordninger som skal få folk til å bo der de er født. Dette er i dag en helt håpløst utdatert politikk. Folk må få lov til å flytte fritt. Vi kan ikke lenger subsidiere ulønnsom landbruksdrift eller annet bare fordi den skal være en bærebjelke i distriktspolitikken. Man kan, på tross av mangeårig kolossal distriktspolitisk satsing, i dag konstatere at Norge bare i mindre grad har lyktes med de distriktspolitiske målsettinger. Folk har flyttet fra distriktene og inn til byene som aldri før. Måloppnåelsen har i liten grad stått i stil med de politiske ambisjoner og den store økonomiske innsatsen i norsk distriktspolitikk. Flyttemønsteret og sentraliseringstrenden de siste 50 årene indikerer i seg selv klart at norsk distriktspolitikk har vært til dels mislykket. Den erkjennelsen av en feilslått satsing på norsk distriktspolitikk har ført til at den rendyrkede distriktspolitiske tenkingen nå er i ferd med å bli gradvis mer fortrengt for en bredere, regionalpolitisk tenking. Jeg tror det er viktig å føre en politikk som har en vekstfilosofi som går ut på å ville styrke de regionale sentra og fylkeshovedstedene framfor å skulle opprettholde antall innbyggere på hvert nes eller i hvert dalføre, som tradisjonell norsk distriktspolitikk tidligere har basert seg på. Framtiden vil vise at veksten fortsatt vil skje i byene og i de regionale sentra. Det er en naturlig utvikling. I stedet for å motarbeide den naturlige flytteprosessen i befolkningen og endringen i bosetningsmønsteret, som et moderne samfunn medfører, bør vi anse regional sentralisering som et gode og høy mobilitet i befolkningen som en styrke for det norske samfunn.