Jeg følte bare behov for å knytte noen få kommentarer til dette med minstepensjonister, som jo har vært et viktig tema i debatten. Jeg bare registrerer at det synes som om forskjellen mellom en minstepensjon som er til å leve av, og en minstepensjon som er til å sulte i hjel av, er 5 000 kr i året. Da har vi i hvert fall anslaget på utfordringen, ut fra den virkelighetsbeskrivelsen som representanten Svendsen har gitt. Men det som dog er viktigere å få sagt, er jo at man, slik ikke minst representantene fra Fremskrittspartiet har framstilt situasjonen i dag, sitter igjen med det inntrykket at stort sett alle minstepensjonister må ha sosialhjelp for å få døgnet til å gå rundt. Jeg synes ikke det er et inntrykk som skal få henge igjen fra denne debatten. I 2004 var det 216 000 minstepensjonister i Norge, og av dem var det til sammen 4 000 som en eller annen gang i løpet av året fikk sosialhjelp. Det var altså 212 000 som ikke fikk sosialhjelp i det hele tatt. Det er viktig å understreke at av disse 4 000 var det ikke bare pensjonister som måtte ha sosialhjelp månedlig for å få økonomien til å gå i hop, men det var mange som måtte ha det en–to ganger i forbindelse med en kneik, og litt av formålet med sosialhjelpen er jo også å kunne håndtere den type situasjon. Jeg skal ikke polemisere her, om 4 000 er mye eller lite. Ambisjonen må jo være at folk som har minstepensjon, i minst mulig grad skal ha behov for å supplere den med sosialhjelp. Men det å prøve å skape et inntrykk av at hverdagen til minstepensjonister i Norge er slik at stort sett alle må gå og få sosialhjelp, er altså en veldig feil beskrivelse. Av 216 000 var det i 2004 bare 4 000 som i en eller annen form måtte ha den type hjelp.