Maktutredninger er langdistanseløp. Ideelt sett skulle det være slik at når en maktutredning er ført inn i stortingssalen gjennom den bearbeidelse som først skjer fra regjeringen og deretter gjennom komitearbeidet i Stortinget, skulle hovedproblemstillingene bli klarere, de overordnede linjene tydeligere, og det skulle fremtre som en prosess der forskningen gir ny innsikt og dermed også tilfører det politiske system ny energi. Den som leser komiteinnstillingen Stortinget behandler i dag, under denne synsvinkel, vil etter mitt skjønn bli lettere forvirret og kanskje til og med litt frustrert, for det er en komiteinnstilling som spriker i usedvanlig mange himmelretninger, og som har usedvanlig mange fraksjonsmerknader og svært få felles overordnede synspunkter. La meg som en liten sidebemerkning skyte inn at det etter mitt skjønn bekrefter at når man i fremtiden skal bruke forretningsordenens bestemmelser om å sette sammen en særskilt komite til å behandle særskilte saker, bør man følge forretningsordenen til punkt og prikke og ikke gjøre som denne gang, overlate ansvaret til en av Stortingets faste komiteer, supplert med representanter for de partier som tilfeldigvis ikke er representert i denne komiteen. Samfunnsforskning er ingen eksakt vitenskap. Det skal ikke være det og kan aldri bli det. Grunnene til det er mange, men det henger først og fremst sammen med at all samfunnsforskning er avhengig av å arbeide eksplisitt eller implisitt med en komparativ metode. Skal man analysere trender i en samfunnsutvikling, må man ha noe å sammenligne med. Alternativene er i virkeligheten bare to – enten sammenligner man med andre samfunn i samtiden og ser på hvorledes de utvikler seg til forskjell fra vårt eget, eller så sammenligner man historisk, dvs. med tidligere faser i vår egen norske samfunnsutvikling. Det er vel riktig å si at utredningen Makt og demokrati fortrinnsvis har gjort det siste og i mindre grad det første. Sammenligningen med andre samfunn begrenser seg stort sett til våre nordiske naboland, og særlig Danmark, fordi danskene tilfeldigvis gjennomførte en lignende utredning omtrent samtidig med oss. Det har vært kommentert av flere talere at det er en påfallende forskjell i hovedresultater og vurderinger mellom den danske og den norske utredningen. Det ville ha vært ønskelig om forskerne bak de to utredningene hadde satt seg sammen etter at arbeidet nå er gjort, for å komme til enighet om dette virkelig skyldes at utviklingen i Danmark og Norge har gått svært forskjellig vei, eller om det skyldes at man har valgt ulik metode, ulik innfallsvinkel, vektlagt ulike forhold. Det er i seg selv en interessant forskningsoppgave. Det er vel også riktig å minne om – for de her i salen som er spesielt bekymret for internasjonalisering i sin alminnelighet og effekten på folkestyret og europeisering i særdeleshet og effekten på folkestyret – at Danmark nå har vært medlem av Den europeiske union i 33 år. Det synes som om det danske folkestyret, slik de vurderer det selv, er vesentlig mer vitalt og livskraftig enn det norske er. Det er naturlig at fraksjonene i komitearbeidet her i huset leser materiale av den type som Maktutredningen presenterer, etter det leseprinsipp som «Peer Gynt» introduserte: «Man skal ei lese for å sluke, men for å se hva man kan bruke.» Det er også relativt lett å se i komiteinnstillingen at de fleste har funnet noe de kan bruke, og at man stort sett har nøyd seg med det som bekrefter de politiske standpunkter og den innsikt man hadde fra før, og lar det øvrige ligge. Kanskje er det naturlig. Samtidig er det litt skuffende, for det kan tyde på at lærevilligheten ikke er det mest fremtredende trekk ved vårt parlamentariske demokrati. Diskusjonen om flertallsregjeringer og mindretallsregjeringer er etter mitt skjønn relativt uinteressant. Det er en rent numerisk og formalistisk øvelse, som ikke spør etter politisk innhold. Men det er nå engang av de eiendommelige trekk ved vårt norske parlamentariske demokrati gjennom hele forrige hundreår, ikke bare i årene etter 1971, at stort sett har mindretallsregjeringer vært regelen og flertallsregjeringer unntaket. Men det spennende spørsmålet er – og blir – forholdet mellom den lovgivende og utøvende statsmyndighet, uavhengig av hvilken numerisk dekning en regjering har bak seg blant partiene i Stortinget. Det grunnleggende problemet i forholdet mellom statsmaktene og den klassiske læren om balansen mellom de tre statsmaktene – den lovgivende, den utøvende og den dømmende – er den elementære historiske erfaring at det er livsviktig å holde makt og ansvar sammen. Negativt uttrykt: å motvirke tendensen til at makt og ansvar skiller lag, slik at maktutøvelsen blir vanskelig å kontrollere, vanskelig å gjennomskue og enda vanskeligere å balansere. Ut ifra min egen fagbakgrunn er det nærliggende å påpeke at viljen til makt alltid er større enn viljen til ansvar. Det gjelder på individnivå, på gruppenivå, på nasjonalt nivå og på internasjonalt nivå. Det er et annet navn på begrepet «arvesynd». Det spørsmålet vi må stille ved vårt eget politiske system og den måten vi bruker det på, er hvorvidt vi i dag er inne i en fase hvor tendensen til at makt og ansvar skiller lag, blir mer og mer iøynefallende. Dette har med forholdet mellom regjering og storting å gjøre. Parlamentarismen forutsetter at hvis Stortinget ønsker å diktere en regjering en annen politikk enn den Regjeringen selv ønsker å føre, har Stortinget i prinsippet én måte å gjøre det på, nemlig å skaffe seg en ny regjering. Det vil si: Det må til enhver tid være en vilje til makt hos opposisjonen i Stortinget, som samtidig er en vilje til å overta ansvaret. Ellers havner man i det som negativt ofte uttrykkes som stortingsregjereri, nemlig at det føres en punktvis krig hvor Stortinget begynner å styre i detalj, men på måter som etterlater stor tvil om hvem det er som sitter med ansvaret for å gjennomføre det som er vedtatt. Etter mitt skjønn er det såkalte barnehageforliket et svært godt eksempel på den uklarhet som oppstår når Stortinget faller for fristelsen til å gå snarveier til etablering av makt uten å være villig til å ta ansvaret. Til sist. Jeg er grunnleggende optimistisk på vegne av det norske folkestyret. Det er langt mer robust og seiglivet enn man i pessimistiske øyeblikk fristes til å tro. Derfor er jeg også grunnleggende overbevist om at om vårt samfunn skulle havne i alvorlige krisesituasjoner i årene fremover som vil kreve langt større ansvarsvilje og offervilje enn det som preger det norske samfunnet pr. i dag, vil vi være i stand til å mobilisere det. Men forutsetningen er at vi ikke fortsetter med å stimulere viljen til makt uten vilje til ansvar.