Utenriksministerens redegjørelse tirsdag gav en situasjonsbeskrivelse av en del av de mange problemer som mange land i konflikt står overfor. FN må gjerne fatte resolusjoner, men uten at det er vilje til å følge disse opp, om nødvendig med makt, blir det bare prat. Selv om det nylig er avholdt valg i Irak, er det stadig blodige kamper mellom dem som ønsker demokrati, og religiøse og politiske fanatikere som gjør alt de kan for å skape kaos. De bryr seg lite om resolusjoner fra FNs sikkerhetsråd og at det internasjonale samfunnet står bak den nyvalgte irakiske regjeringen, og planene for demokratisering. Det betyr at jobben i Irak ikke er over, men at det internasjonale samfunn står sammen om å trygge sikkerheten i landet så lenge myndighetene ber om det. Her er det viktig at man ikke lar seg skremme av destruktive grupper, men viser en fast holdning, viser solidaritet med dem som ønsker fred og demokrati. Å bruke penger på oppbygging er lite nyttig dersom andre river ned. Dersom vi ikke klarer å skape en sikker situasjon som gjør at FN eller andre hjelpeorganisasjoner kan drive sin virksomhet til det beste for landet, har vi mislyktes. Forholdene i Afghanistan er også preget av politiske, etniske og religiøse motsetninger, der lokale krigsherrer ikke bidrar til å gjøre forholdene lettere, snarere tvert imot. Derfor er det viktig at Norge sammen med allierte bidrar med nødvendige ressurser både militært og humanitært og treffer tiltak for å beskytte dem som gir, og dem som mottar hjelp. Når det gjelder u-hjelp, er det viktig at giverlandene har befolkningen bak seg når man bruker statlige midler. Det gir liten giverglede når man ser at kong Mswati III av Swaziland spanderer en splitter ny BMW Serie 5 på hver av sine ti koner til en pris av over 5,3 millioner norske kroner, samtidig som folket sulter. Tre måneder før hadde han unnet seg selv en splitter ny Chrysler til over 3 millioner norske kroner. I tillegg har han og konene en flåte av BMW-er og Mercedeser samt en Rolls Royce. I de siste årene har kongen bedt parlamentet om til sammen 15 millioner dollar for å huse konene sine i hvert sitt palass. Utenriksdepartementet benekter at norske bistandskroner er med på å finansiere kongens luksus, men indirekte er man medskyldig ved å bidra gjennom internasjonale organisasjoner med midler til befolkningen, uten at det stilles krav, f.eks. når det gjelder kongens luksusliv. Dette var bare ett eksempel, det finnes flere. Så vil jeg rette søkelyset mot land der myndighetene unnlater å beskytte sin egen befolkning, som nå vest i Sudan, i Darfur-området, og i andre afrikanske områder. Det minner på mange måter om opptakten til folkemordet i Rwanda. Erfaringene fra Rwanda og Srebrenica viser, som utenriksministeren påpekte, hvor nødvendig det er å skape større internasjonal enighet om behovet for felles handling – bl.a. må det legges vekt på å gripe inn tidlig nok, før behovet for militære tiltak melder seg. Her hjelper det ikke bare med fagre ord, det må være vilje til å sette makt bak ordene om nødvendig. En annen stor trussel mot menneskeheten er spredning av atomvåpen, som ikke bare går ut over det land som våpnene eventuelt brukes mot, men som er en trussel mot livet på jorden. Dette må tas alvorlig, og verdenssamfunnet må si klart fra til de nye land som utvikler slike, om at dette tolereres ikke.