Finansministeren har for vane å fortelle at den forrige regjeringen prioriterte skattelettelser. Det er feil. Den forrige regjeringen prioriterte å få orden i norsk økonomi, for derigjennom å få økte skatteinntekter, som den nåværende regjering faktisk nyter godt av. Det skal god rygg til å bære gode dager, heter det. Å føre en fornuftig økonomisk politikk krever sin rygg. Kristin Halvorsen er blitt en dreven forsvarer av handlingsregelen, og det er bra. Vi har et ansvar for å forvalte vår olje- og gassformue slik at den skal være til glede ikke bare for oss, men også for kommende generasjoner. Det er framtidsrettet politikk, selv om det kan være krevende i øyeblikket. Økt velstand gir også en unik sjanse for oss til å gi et bidrag til kampen for en mer rettferdig fordeling av godene i verden. Bondevik II-regjeringen maktet å øke bistandsandelen hvert år. Vi kan velge om vi vil se på Norges voksende rikdom som et problem fordi det er utfordrende å holde bistandsandelen oppe, eller som en historisk mulighet. Regjeringen har heldigvis fulgt opp og valgt det siste. Det vil Kristelig Folkeparti gi Regjeringen stor honnør for. Honnør skal Regjeringen også ha for å følge opp trosopplæringsreformen – en av de viktigste arbeidsoppgaver så vel for Den norske kirke som for ulike livssynssamfunn. Vi konstaterer at kontantstøtten i år står urørt, om enn kanskje med litt vekslende entusiasme fra deler av Regjeringen. Oppspillet til dette budsjettet har vært eiendommelig: sommerens skattedebatt, interne samarbeidsproblemer brettet ut i all offentlighet, og så sykelønnssaken som kronen på verket. Vi har et budsjett som ikke er fullstendig ferdig fra Regjeringens hånd. 2,5 milliarder kr svever fortsatt i det uvisse, i hvert fall hvis det er reelle drøftinger som skal skje i det nedsatte utvalget, og det må vi vel gå ut fra. To løftebrudd lyser i hvert fall mot en: Matmomsen økes – ikke akkurat i tråd med Senterpartiets program – og maksimumsprisen i barnehager økes. Da er det lettere for Øystein Djupedal, for å sitere Holmås, å leie «det siste barnet i barnehagekøen inn». Men er det slik den nåværende regjering har tenkt å oppfylle sine løfter, så skjer det ved tilsvarende løftebrudd. Vi må kanskje ta dette som en snikende erkjennelse av at også i denne regjeringen innser man at full barnehagedekning må komme først. Det er også grunn til å spørre hva de reelle økningene innenfor sykehussektoren og kommunesektoren egentlig innebærer, ikke minst når en ser hva økningen er ment å dekke. Her tror jeg det vil ligge overraskelser for noen hver. Når det gjelder psykiatrisatsingen, ser det faktisk ut som om den er for nedadgående i forhold til den opptrappingsplanen som lå der. Norge trenger arbeidskraft. Samtidig har vi 30 000 yrkeshemmede som står uten tilbud, og ventetiden er to år. Kravet om raske gjennomføringsløp har gått på bekostning av yrkeshemmede som har størst bistandsbehov, dvs. psykisk syke, rusavhengige og funksjonshemmede. Det synes jeg ikke den rød-grønne regjeringen burde være bekjent av. For Kristelig Folkeparti handler dette virkelig om å gjøre arbeidslivet mer inkluderende. Jeg hadde faktisk trodd at Regjeringen i større grad hadde vært enig i det. Det er et stort paradoks at rusavhengige står i kø for behandling og rehabilitering samtidig som behandlingsplasser står tomme. Private, ideelle rusinstitusjoner har ledig kapasitet, men mangler finansiering av behandlingen. Slik kan vi ikke ha det. Slike systemfeil står i veien for hjelp til noen av dem som trenger det mest. Det må vi endre på. Regjeringen svekker bevilgningene til høyskoler og universiteter. Det er et paradoks. Et like stort paradoks er behandlingen enkelte private høyskoler får av denne regjeringen. Vi trenger flere lærere og førskolelærere, men Regjeringen strammer grepet om viktige utdanningsinstitusjoner, som f.eks. Lærerakademiet i Bergen. Det er ikke bare en urettferdig politikk, det er en uforståelig nedprioritering av viktige utdanningsinsitusjoner i vårt samfunn.