Noe av det vi har størst grunn til å sette pris på i Norge, bortsett fra en flott natur, er at vi har en sterk velferdsstat. Å vite at vi ikke står helt alene eller blir overlatt til familien vår hvis det skulle gå galt, er en enorm trygghet. Velferdsstaten er vår kollektive forsikring basert på tanken om gjensidig solidaritet og avhengighet. I dag er det du som trenger hjelp, i morgen kan det like gjerne være meg. Det er grunn til å minne om at dette er verdier vi ikke skal ta for gitt. I mange land fins det ingen velferdsstat. En av de bøkene som har gjort størst inntrykk på meg, er skrevet av amerikaneren Barbara Ehrenreich og heter «Kjøpt og underbetalt: om(ikke) å klare seg i Amerika». Hun ville teste om det var mulig å klare seg som ufaglært arbeider i USA, med både to og tre jobber, og konstaterte at det var det ikke. Boken gjorde sterkt inntrykk fordi den viser på en enkel måte hvor fantastisk viktig velferdsstaten og fagbevegelsen er for å skape et rettferdig, solidarisk og trygt samfunn. Millioner av amerikanere jobber både dobbelt og trippelt, men har allikevel ikke råd til helseforsikring, medisiner – eller for den saks skyld – helsebringende mat eller et fast sted å bo. De er «arbeidende fattige». I motsatt ende av skalaen finner vi de rike og velbergede, de som har råd til medisiner, nødvendige operasjoner og ekstreme forvandlinger – de som har tilgang til verdens beste helsetjenester akkurat når de måtte ønske dem. (ikke) For denne regjeringa og for oss i SV er det grunnleggende å ta vare på fellesskapet og solidariteten. Vi er bekymret over at de sosiale skillene i Norge har økt gjennom flere år, og at stadig større deler av velferden overlates til et privat marked. Vi mener det er en viktig politisk oppgave å ta tak i de sosiale ulikhetene i helse og de sosiale ulikhetene i helsetilbudet. Vi vil begrense de privates andel av helsekronene og forhindre dobbeltrollene som har bredt om seg i helsevesenet, hvor folk jobber deltid i det offentlige helsevesenet og deltid hos private konkurrenter. I NRK Brennpunkt 8. februar i år fikk vi se eksempler på hvordan helsevesenet har utviklet seg. En hjertekirurg ved et universitetssykehus uttalte at offentlige sykehus holder på å bli smittet av privatklinikkenes mentalitet; en mer liberal diagnostisering. En professor i helsepolitikk sa at vi opererer friskere og friskere pasienter. Det påstås ofte at privatiseringa har økt effektiviteten, men er nå det så sikkert? For det første: Hvis lønnsomhetsbetraktninger gjør at stadig friskere pasienter behandles, vil dette ha en negativ og ikke en positiv effekt på produktiviteten fordi ressurser blir sløst bort på unødvendige aktiviteter. For det andre: Til tross for intensjonene om å være prioriteringsnøytral er det mye som tyder på at innsatsstyrt finansiering har en del utilsiktede og uønskede konsekvenser for hvem som kommer først til behandling i norske sykehus. Til en viss grad foregår det en prioritering av relativt friske, men økonomisk lønnsomme, pasienter med enkle behandlingsbehov. Dette utgjør en trussel mot helsetjenestens likhetsidealer og det overordnede fordelingsprinsippet «til dem som trenger det mest», for å sitere Olaug Lian, førsteamanuensis i medisinsk sosiologi, i en kronikk i Dagbladet i etterkant av Brennpunkt-dokumentaren. For det tredje: Selv om aktiviteten var rekordhøy i fjor, så satte norske sykehus også en annen rekord, nemlig rekord i antall ikke planlagte reinnleggelser, særlig av eldre pasienter med komplekse sykdommer. Dette kan tyde på for kort liggetid og/eller for dårlig samhandling mellom sykehus og primærhelsetjeneste. Mange har over lang tid advart mot en utvikling som denne, fordi de ser at det både er etisk betenkelig, urettferdig og undergraver solidariteten som skal ivaretas gjennom et sterkt offentlig helsevesen. Hvis det private skummer fløten ved å ta de letteste pasientene, tiltrekker seg de beste kirurgene ved hjelp av skyhøye lønninger, tilbyr legene gunstige arbeidsavtaler og lar dem slippe å ta ansvar for opplæring og utdanning, så betyr det at det offentlige både mister kompetanse, blir sittende med de tyngste pasientene, mister sårt tiltrengte inntekter, og blir sittende igjen med beskyldninger om ineffektivitet. Vi er også veldig bekymret for om økningen innen somatikken går på bekostning av psykiatrien og rusomsorgen, som handler om kompliserte tilstander som ofte krever langvarige og kostbare behandlinger. Vi vil likevel gi ros til tidligere helseminister Ansgar Gabrielsen, som har foreslått en lavere ISF-andel, og som var klar i sine styringsbrev på at innsatsen innen rusomsorgen og psykiatrien hver for seg skulle øke mer enn innen somatikken. Vi er veldig fornøyde med at dagens helseminister, Sylvia Brustad, følger opp dette, i tillegg til at Regjeringa plusser på rusomsorgen med over 90 mill. kr. På radioen i dag morges kunne vi høre at antallet overdosedødsfall blant unge øker. Vi er veldig opptatt av at ruspolitikken må være helhetlig, tilpasset ulikheten mellom ulike mennesker. Vi vil gjøre noe med den kritikken vi har fått fra EU om at vi er elendige på forebygging blant unge i Norge. En restriktiv alkoholpolitikk er helt nødvendig, men det er også gode tilbud til barn og unge, voksne som er til stede og som bryr seg, og rask hjelp når det trengs. Soria Moria-erklæringa er veldig bra på mye av dette. Jeg syns det er grunn til å håpe på stor oppslutning fra hele Stortinget når det gjelder rask hjelp, særlig til unge under 23 år, en forpliktende opptrappingsplan på rusfeltet, avvikling av hospitsene, satsing på rehabilitering, ettervern og differensierte tilbud. For ikke å snakke om at vi må jobbe for en mer positiv holdning til rusmiddelavhengige mennesker. Det er i dag altfor mye moralisme, avvisning og likegyldighet fra samfunnets side, og her har vi et ansvar for å være gode forbilder fra Stortingets side. I SV er vi også veldig glad for at tilbudet til dobbeltdiagnosepasienter skal styrkes. Mange opplever at de ikke får rusbehandling fordi de er for psykisk syke, mens de ikke får psykiatrisk behandling fordi de har rusproblemer. Det er en uverdig og uholdbar situasjon. Vi mener også at det er utrolig viktig at vi sørger for god kompetanse og kunnskap hos dem som arbeider med barn og unge, for at de skal kunne fange opp problemer de unge sliter med. Kunnskap om volds- og overgrepsproblematikk er et eksempel. Mye av rusproblemene, og også problemene innenfor psykiatrien, skyldes omsorgssvikt og overgrep, og dette trengs det mye sterkere bevissthet på. Vi skal etablere kvalitetssikrede voldtektsmottak over hele landet, kvalitetssikre de eksisterende mottakene og sørge for at relevante yrkesgrupper innen helsevesenet får kunnskap om volds- og overgrepsproblematikk, og at Alternativ Til Vold skal videreføres og styrkes, er fryktelig viktig og en stor seier. I Vestfold, representanten Sonja Mandt-Bartholsens og mitt hjemfylke, er det nå gjort banebrytende arbeid på dette feltet, kalt Vestfoldmodellen mot familievold. Denne skal nå spres til andre deler av landet. For Vestfolds innbyggere innebærer dette bl.a. at mens det før var slik at politiet kunne kjøre rundt med et voldtektsoffer i timevis for å prøve å få en legevakt til å ta imot henne, er det nå etablert et ambulerende voldtektsmottak som fungerer kjempebra, og som, med den nye regjeringa, har fått tilstrekkelig med midler også av Helse- og omsorgsdepartementet. Det vil jeg gi ros for. Til slutt vil jeg si at det for oss som er fra Vestfold, er fryktelig viktig at det snart kommer en løsning på problemene knyttet til 6. byggetrinn i Vestfold. Vi er glad for at statsråden har tatt dette på alvor, og at det har vært møter mellom partene. Dette skal vi følge opp. Det er et veldig spennende felt vi har ansvaret for. Jeg gleder meg til alt vi skal lære gjennom de neste fire åra og til alt vi skal få til, enten det gjelder å få til en god eldreomsorg og en eldrepolitikk der en ser på eldre som en ressurs, eller det gjelder å få til en helhetlig ruspolitikk, en styrket psykiatri eller et mer rettferdig helsevesen. Jeg syns faktisk vi har fått til mye i dette budsjettet, men det er mye mer vi skal få til i løpet av de neste åra – og Soria Moria-erklæringa viser vei for oss.