Først vil jeg berømme representanten Christoffersen for at hun tar opp et emne som er av stor betydning for alle som står utenfor arbeidsmarkedet. Det er dessverre altfor mange som av en eller annen grunn har havnet utenfor arbeidsmarkedet, og enda verre – ser ut til å forbli utenfor. I tillegg til innvandrere ser vi at stadig flere sosialhjelpsmottakere går langtidsledige uten å få seg arbeid. Dessverre ser vi også at stadig flere mottar uføretrygd. Det som nok er mest foruroligende, er den kraftige økningen av unge menn som går direkte fra skole til uføretrygd, og kvinner som blir uføretrygdede og ikke går tilbake til arbeidslivet etter at de har fått barn. Jeg ser fram til at statsråden kommer tilbake til Stortinget med strakstiltak, slik som vi i brev har bedt om, for å få snudd denne utviklingen. I tillegg har vi en stor arbeidskraftreserve i personer som har ett eller annet handikap, personer som har stor arbeidskapasitet hvis forholdene legges til rette for dem. Dette viser at vi langt på vei har sviktet i utformingen av et regelverk som både legger forholdene til rette for at folk skal kunne delta i arbeidslivet, og som ikke minst setter krav til deltakelse. Alle innbyggerne i dette landet som er i stand til det, har en plikt til å forsørge seg selv og sine. Det skal derfor stilles strenge krav til personer om å skaffe seg arbeid. Det skal ikke være lett å motta arbeidsledighetstrygd. Det skal kunne stilles strenge krav om at den enkelte aktivt skal søke arbeid, og at han eller hun skal lære seg hvordan arbeidsmarkedet fungerer. Dette er en viktig innfallsport til det området som interpellanten tar opp. Deltakelse i arbeidslivet er særdeles viktig for å delta i det sosiale fellesskap. Arbeidsplassen er kanskje den desidert beste arena for å bringe personer fra andre kulturer i kontakt med etniske nordmenn. Men det fordrer at de som søker arbeid, kan språket på en akseptabel måte. Dessverre er ikke det alltid tilfellet. Altfor få har lært seg norsk, og det er klare forskjeller mellom dem som er gode i norsk, og dem som ikke har lært seg språket på en ordentlig måte. Verst er det for kvinner. Det har forundret meg mange ganger at SV og Arbeiderpartiet, som ynder å framstille seg selv som store kvinneforkjempere, ikke har tatt tak i problemet med alle de kvinner og barn som går hjemme og ikke lærer seg norsk. Hvordan skal de kunne bli integrert og kunne delta i det sosiale liv som vi etniske nordmenn regner som en selvfølge? Dette er dessverre ett av flere viktige områder hvor norsk integreringspolitikk har slått feil. Det bør stilles langt strengere krav til opplæring i norsk enn hva som er tilfellet i dag. Som jeg sa innledningsvis, har enhver arbeidssøker – både etniske nordmenn og personer med fremmedkulturell bakgrunn – en plikt å sette seg i en situasjon hvor de forsørger seg selv og sine uten at dette skal være skattebetalerne til byrde. Det er min påstand at gjennom en komplisert regeloppbygging, et utall av særordninger og mangel på krav har flertallet i denne salen gjort mange med innvandrerbakgrunn en bjørnetjeneste. Innvandrere fra Somalia utgjør en stor gruppe i Norge, og er kanskje den gruppen hvor arbeidsledigheten er størst. Som flere av oss så i et TV 2-oppslag her om dagen, viser det seg at somaliere som har bosatt seg i Midtvesten i USA, er fullt ut integrert. Det er ingen forskjell mellom dem som innvandrere og lokalbefolkningen når det gjelder å få seg arbeid. Det var ikke flere fastboende som hadde arbeid enn det var somaliere. Forklaringen de selv hadde, var så enkel som at det var stilt krav til dem, og at det ikke var sydd puter under armene på dem – de måtte klare seg selv. Det var tydelig at de var glade for at det var stilt krav til dem, og at de var behandlet på samme måte som de fastboende og ikke gitt særfordeler. De sa også at det var en selvfølge at de måtte lære seg språket. Flere av dem hadde slektninger i Norge og kjente til forholdene her. De sa rett ut at det var mye verre å komme seg i arbeid i Norge enn i USA. Grunnen var at det ikke stilles krav til dem i Norge. Dette er bare ett eksempel på at en misforstått snillisme fører galt av sted. Det viser også at Norge må stille langt strengere krav til norskopplæring enn tilfellet er i dag. Å komme til Norge som innvandrer og havne på en eller annen trygd er demotiverende og passifiserende. Det er, som sagt, min påstand at arbeid er den beste måten å bli integrert på. På en arbeidsplass treffer man nordmenn, man får en sosial, norsk omgangskrets, og man forstår det norske samfunn på en langt bedre måte. Samtidig gir det en tilfredsstillelse å forsørge seg selv og sine, slik det gir oss etniske nordmenn. For å oppnå dette er en helt avhengig av å kunne norsk og ønske å integrere seg i det norske samfunnet.