Denne stortingsdebatten har dessverre tvunget seg fram av tre grunner: Regjeringen har håndtert saken dårlig overfor Stortinget, og overfor våre allierte og Afghanistan, og Regjeringen brøt med tradisjonen om å søke bred enighet om sikkerhetspolitikken. Derfor er mitt første kritiske punkt dette: Regjeringen har i denne saken fraveket den gode tradisjon å søke bred enighet om linjene i sikkerhetspolitikken. For Kristelig Folkeparti er det et viktig mål å bidra til en ansvarlig sikkerhetspolitikk og søke bred enighet. Det å ha bred støtte innad for politikken utad er viktig for enhver nasjon. For et lite land som Norge er det av ekstra stor betydning. Skal vi effektivt arbeide for fred og sikkerhet, er bred forankring, forutsigbarhet og handlekraft av stor betydning. Det kunne vært grunn til å spisse denne kritikken mot Regjeringen ytterligere. Kristelig Folkeparti vil imidlertid ikke bidra til at saken blir mer polarisert enn den allerede er. I stedet vil vi søke å bidra til at Regjeringen nå får sjansen til å rette opp feilene fra i går, slik den i dag klart har gitt uttrykk for at den har til hensikt. For det andre: Saken er håndtert dårlig overfor våre allierte og Afghanistan. Først forplikter Regjeringen seg på at Afghanistan skal ha prioritet med hensyn til norske styrkebidrag. Men når NATO anmoder om styrkebidrag i en kritisk situasjon, beslutter Regjeringen å si blankt nei. Hvis det var slik at vi ikke hadde hatt relevante styrker eller kapasitet tilgjengelig, hadde det vært lettere å få forståelse for dette. Men Forsvarets politiske så vel som faglige ledelse hadde bekreftet at vi hadde disponible styrker. Dette vet selvsagt våre allierte. Derfor skaper avslaget på henvendelsen ekstra reaksjoner. Det er lett å skjønne hjertesukket fra statssekretæren i Forsvarsdepartementet, Espen Barth Eide, som før helgen sa: «Det hadde selvsagt vært bedre om vi kunne kommet til NATO og sagt at vi kunne sende flere. Det hadde blitt positivt lagt merke til, spesielt når det er kjent at vi har en ressurs på 150 spesialsoldater tilgjengelig.» I Kristelig Folkeparti velger vi likevel å legge vekt på følgende tre forhold: Regjeringens sikkerhetspolitiske ledelse var i utgangspunktet innstilt på å bidra. Beslutningen ble presentert som situasjonsbetinget. Regjeringen har åpnet for å bidra med de aktuelle styrkebidrag dersom de etterspørres på nytt. Den muligheten kan Regjeringen få om relativt kort tid. Vi vil ikke bidra til at det ved neste korsvei er vanskeligere for Regjeringen å opptre mer solidarisk enn den har gjort ved denne korsveien. For det tredje er det åpenbart at Regjeringen har håndtert saken dårlig overfor Stortinget. Her har jeg merket meg at utenriksministeren i sin redegjørelse vedgår en uheldig håndtering, Regjeringen har lært av det som har skjedd, og han vil legge opposisjonens forståelse til grunn framover på dette punkt. Det er klok tale. Jeg vil gi utenriksministeren honnør for den innrømmelse og den holdning han her har gitt uttrykk for overfor Stortinget. Det hadde også vært mulig å ha en debatt som var mer fokusert på hvordan vi best oppfyller FNs mandat for den NATO-ledede ISAF-styrken, dersom Regjeringen mer åpent hadde kunnet svare på spørsmålet: Hva er det som ligger bak den helhetlige vurderingen som har gjort at man ved denne korsveien har sagt nei til NATOs anmodning? Så langt i debatten har vi ikke fått svar på det spørsmålet. Jeg tror Regjeringen hadde gjort klokt i også på dette punkt å vise noe større grad av imøtekommenhet overfor de spørsmål som opposisjonen stiller. Det folkerettslige grunnlaget for det vi gjør i Afghanistan, er sterkt. FN har gitt mandatet for ISAF, den internasjonale stabiliseringsstyrken i Afghanistan. Det er også FN som har gitt kommandoansvaret til NATO, og alle NATO-land har stilt seg bak den gjeldende operasjonsplanen for Afghanistan. Dette er den mest krevende oppgave NATO noen gang har påtatt seg, og det er helt avgjørende at oppdraget lykkes – både for Afghanistan, for kampen mot terror og for NATOs troverdighet. Skal freden vinnes, kreves en bred tilnærming og store ressurser. I denne brede tilnærmingen må det skapes et dynamisk samspill mellom tre grunnleggende innsatsområder: Fredsbygging, nasjonbygging og økonomisk gjenreising og utvikling. Det er avgjørende at dette kommer den jevne afghaner til gode. Til nå har disse elementene ikke blitt godt nok balansert, og verdenssamfunnet har ikke bidratt med de påkrevde ressurser, verken til militær stabilisering eller til utviklingsbistand. Dermed vanskeliggjøres den politiske reformprosessen. Konsekvensene burde bekymre alle som er opptatt av fredsarbeid. Nasjonbyggingen går tregt. Regjeringen til president Karzai har kontroll over et begrenset område og en liten del av landets økonomi, mens lokale krigsherrer og fundamentalistiske Taliban-grupperinger utnytter maktvakuumet i regionene. Den økonomiske gjenreisning og utvikling går sakte. Når framgangen uteblir, vinner opiumsproduksjon, kriminalitet og korrupsjon innpass som snarveier ut av den menneskelige håpløsheten. Fredsbyggingen møter nye problemer. Svak sikkerhet gir økt spillerom for væpnet opposisjon. Taliban utnytter dette, og tyr til veibomber, selvmordsbombere og andre angrep. Det leder til militære mottiltak. Som alltid rammes befolkningen av krigføringen, fra alle kanter. Stabilitet og sikkerhet er ikke nok i seg selv, men det er en forutsetning for at politisk og økonomisk gjenoppbygging kan få rotfeste. Denne sammenhengen er understreket av så vel NATOs øverstkommanderende i Afghanistan som den norske hærsjefen. Tidligere NATO-topp Wesley Clark spissformulerte det nylig slik: Den virkelige krigen er ikke militær, den er politisk og økonomisk. Regjeringen må etter vårt syn følge flere linjer parallelt i arbeidet for å gi det afghanske folk en framtid med fred: Norge må arbeide aktivt for å øke det internasjonale samfunnets humanitære bistand og styrke den økonomiske gjenreisning i Afghanistan. Jeg oppfordrer spesielt Regjeringen til å legge bedre til rette for våre egne frivillige organisasjoners innsats. Norge må jobbe aktivt for at FN-mandatet til ISAF kan gjennomføres og oppdraget lykkes. Vi må bidra aktivt i strategidrøftingene i NATO og i andre fora. Vi må vise solidaritet med NATO-allierte og bistå når det trengs – vi har tilgjengelige styrker. Det er en av grunnpilarene i forsvarsalliansen at vi bidrar sammen med andre allierte når det er behov for det, simpelthen fordi den dagen kan komme da vi er avhengige av at våre allierte stiller opp for oss. Det nærmere omfang og innretning av norske styrkebidrag er det Regjeringens ansvar å gi oss begrunnede forslag til. Denne saken kom dessverre skjevt ut i forholdet mellom storting og regjering. Det skyldtes en uprofesjonell håndtering av forholdet til Stortingets organer, og det skyldtes en beslutning som kom svært overraskende på hele den politiske opposisjonen. Det var en åpen debatt i mediene om disse spørsmålene, men Regjeringen fant det ikke riktig å komme til Stortingets organer før beslutningen ble kunngjort i det offentlige rom. Det har jeg notert med tilfredshet at Regjeringen har lært av, og at den vil innrette seg annerledes framover. Det som så blir viktig, er den åpningen Regjeringen har gitt seg selv, nemlig at den prinsipielt er åpen for å sette inn tiltak over hele Afghanistan, den er prinsipielt åpen for all slags personell, og den er prinsipielt åpen for når som helst å revurdere det styrkebidrag Norge har i dag. Det er en viktig konklusjon ut av denne prosessen. Det betyr at Regjeringen har gitt seg selv et fundament for å svare på nye henvendelser som måtte komme fra NATO. Vi vil fra Kristelig Folkepartis side gi støtte til en slik åpen holdning. Vi vil gi støtte til en økt satsing på nasjonbygging, utvikling og humanitære bidrag, og vi vil framfor alt forvente en annen type samspill mellom storting og regjering på dette viktige sikkerhetspolitiske området enn det vi har sett i denne saken, som ble så full av feilskjær. Bare med et godt samspill mellom ulike instanser, både sivile og militære, kan Afghanistans befolkning få nytt framtidshåp, fattigdommen overvinnes og den demokratiske nasjonsbyggingen vinne tillit. Og dermed kan freden befestes.