Komiteen peker på at friluftsliv er en kilde til livskvalitet, trivsel, bedre folkehelse og økt miljøbevissthet. 2005 er utpekt som Friluftslivets år, og det er viktig at dette området får den oppmerksomheten det fortjener. Det er spesielt viktig at friluftslivet tilrettelegges for barn og unge. Den gruppen har i dagens samfunn en del stillesittende aktiviteter, og utvikling av gode lavterskeltilbud, gjerne i nærheten av der folk bor, er viktig for å motivere både barn og deres foreldre til et mer aktivt friluftsliv. Et helt grunnleggende element for utøvelse av friluftslivet er allemannsretten. Allemannsretten er av grunnleggende betydning for å sikre folks adgang til naturområder for rekreasjon og friluftsliv. Høyre vil bevare allemannsretten til fri ferdsel i utmark og sikre adgang til naturområdene. For å utvide friluftsområdene mener vi at staten må kjøpe eiendommer og legge ut egnede statseide områder til friluftsformål. Senest i revidert nasjonalbudsjett er det foreslått en økning på 24,4 mill. kr til kjøp av eiendommer som går ut av Forsvarets bruk, men som fortsatt bør beholdes i statens eie for tilrettelegging av friluftsliv. Samtidig vil jeg framheve den private eiendomsrettens betydning for å bevare og vedlikeholde naturområder. Eiendomsrett gir en personlig interesse av å forvalte eiendom i et langsiktig perspektiv. Det er viktig å bevare privat eiendomsrett og privatlivets fred samtidig som man sikrer adgang til naturområder. Høyre er opptatt av å bevare denne balansen. Derfor vil vi i det lengste unngå inngrep i den private eiendomsrett. Der hvor det offentlige griper inn med vernevedtak, må grunneiere sikres full erstatning for redusert bruksverdi. Jeg tror at eiendomsbesittere som føler seg behandlet på en skikkelig måte, også vil være mer positivt innstilt til å legge til rette for friluftsliv og allemannsrett. Når det gjelder strandsonepolitikken, er det nødvendig å påpeke at det er store geografiske forskjeller i Norge, og det er stor forskjell på en dispensasjon i det allerede tett befolkede Oslofjordområdet og på Sørlandet, der det er viktig fortsatt å sikre befolkningen adgang til strandsonen, og på Vestlandet, i Trøndelag eller i Nord-Norge, der det de aller fleste steder er sparsomt med bebyggelse i strandsonen og befolkningens adgang til strandsonen neppe kan sies å være truet. Disse ulike forhold i de forskjellige deler av landet er det viktig å få fram. Nettopp på grunn av de lokale forskjellene er det viktig med lokalt selvstyre. Som et ledd i fokuseringen på ny, fornybar energi har Regjeringen et mål om 3 TWh vindkraft innen 2010. Norge har naturgitte forutsetninger for å bli en betydelig produsent av vindkraft. Dette gjelder for flere områder i landet og ikke minst det fylket jeg selv representerer, nemlig Rogaland. I mitt hjemfylke ligger en rekke prosjekter til behandling, noen mer kontroversielle enn andre. Vindkraftproduksjon er meget arealkrevende og kan komme i konflikt med andre areal- og samfunnsinteresser. Vanligvis dreier konfliktene seg om reiseliv, kulturminner og kulturmiljø, landskapspåvirkning, reduksjon av inngrepsfrie naturområder og biologisk mangfold, forhold til reindrift og Forsvaret. Vindkraftprosjekter er i utgangspunktet positivt både ut fra at vi trenger å styrke energibalansen, at produksjonen er uavhengig av nedbør – og det er en fordel i et land som har en så ensidig kraftproduksjon – at produksjonen er ny, fornybar og sist, men ikke minst gir inntektsmuligheter til grunneiere i Distrikts-Norge. Allikevel er det positivt at Regjeringen varsler at det skal utarbeides en tematisk konfliktvurdering av meldte og konsesjonssøkte vindkraftanlegg og nasjonale retningslinjer for planlegging og lokalisering av vindkraftanlegg. Formålet med disse retningslinjene vil være å stimulere kommuner og fylkeskommuner til å vurdere egnede områder til vindkraftformål i overordnede arealplaner. Beslutningen som lokale og regionale myndigheter tar i denne type saker, må imidlertid tillegges avgjørende vekt i konsesjonstildelinger.