Det blir spennende å se om jeg får noen kommentarer om mitt personlige liv på slutten av innlegget. Men det er ikke det jeg skal snakke om. I Norge liker vi å kalle oss en humanitær stormakt. Vi liker å si at vi er et land som viser medmenneskelighet og nestekjærlighet både i ord og handling. Men når man ser på den daglige praksis, blir kanskje selvoppfattelsen noen ganger utfordret. Asyl- og flyktningpolitikken er et av de politikkområdene der vi står ovenfor mange politiske og moralske dilemmaer. I januar 2004 innførte norske myndigheter en ny praksis i forhold til asylsøkere med endelig avslag. Den nye praksisen hadde som konsekvens at asylsøkere med endelig avslag kunne kastes ut av mottak og fratas all økonomisk støtte. Denne praksisen har dessverre medført at folk har havnet på gaten. Spørsmålet mange har stilt seg, er om det i vårt samfunn er verdig å behandle mennesker slik. Saken vi nå skal behandle, handler om hvordan vi skal behandle medmennesker, medmennesker som ikke har fått oppholdstillatelse i Norge, medmennesker som oppholder seg ulovlig her, og som derfor skal forlate landet. Det sakens prinsipielle side handler om, er om vi som samfunn har noe ansvar for disse menneskene, om vi har et ansvar for å gi dem et tilbud, eller ikke. Det har vært en lang debatt om hvilke virkemidler som trengs for å møte denne særegne gruppen. Debatten om dette har ført til at det har blitt et bredt flertall i komiteen som nå går inn for å opprette et ventemottak. Det er stor tverrpolitisk enighet om behovet for å få på plass et ventemottak snarest mulig. Derfor har det i denne saken vært bred enighet om å gi de nødvendige fullmakter fra Stortinget slik at tempoet i arbeidet kan holdes oppe. Flertallet i komiteen er godt fornøyd med at sentrum-venstre-regjeringen følger opp den forrige regjeringens arbeid i denne saken, et arbeid som kom i gang etter et Dokument nr. 8-forslag fra SV i november 2004. Dokument nr. 8-forslaget kom etter en opphetet debatt om konsekvensene av den nye praksisen i forhold til asylsøkere med endelig avslag, en praksis der det var opp til den enkelte kommune å sikre et minimumstilbud. Opprettelsen av et ventemottak frigjør ikke kommunens plikt til å hjelpe mennesker i nød, men med et ventemottak får kommunene mulighet til å henvise personer uten lovlig opphold til et sted der det er tilbud om kost og losji. Det er én forskjell mellom regjeringen Stoltenbergs og regjeringen Bondeviks forslag, og det er navnet på tilbudet. Regjeringen Bondevik ville kalle tilbudet et utreisesenter, mens regjeringen Stoltenberg har gått tilbake til det opprinelige navneforslaget, som var å kalle det et ventemottak. Regjeringen Stoltenberg har i tillegg endret dagens praksis i forhold til asylsøkere som ikke får opphold. Ingen blir kastet ut av det opprinelige mottaket før ventemottaket er på plass. Flertallet i komiteen er fornøyd med dette. Ved hjelp av ventemottaket vil statlige myndigheter ha et sammenhengende botilbud til alle personer, fra de søker asyl til de forlater landet.