Selv om det å sitte i mindretall på Stortinget stort sett er en vedvarende sport best egnet for masochister, er det noen ganger vi vinner saker – ikke bare fordi vi har rett, men fordi argumentene er ugjendrivelige. Saken med ikke-returnerbare flyktninger er en slik sak. Flyktningdebatten er en debatt full av nyanser, der fargene sort og hvitt er lite egnet til å beskrive virkeligheten. Like lite som det er riktig at alle som søker asyl i Norge, faktisk er reelle flyktninger, like lite er det riktig at alle som får avslag på en asylsøknad, er lykkejegere som overhodet ikke har noen grunn til å rømme i utgangspunktet. Det er i dette lyset vi er nødt til å se på behandlingen av personer med endelig avslag på asylsøknadene som ikke ønsker å reise tilbake der de flyktet fra. Det er umenneskelig av en rettsstat å tvinge fortvilte asylsøkere fra totalitære og krigsherjede land til å forlate Norge ved å kaste dem på gaten og ta fra dem maten. Det har vi i SV vært imot helt siden Regjeringen begynte å gjøre det, fra 1. januar i fjor. Derfor fremmet vi et forslag – det forslaget vi behandler i dag – om at ingen asylsøkere med avslag skulle kastes på gaten, men at de skulle få tilbud om en plass i et ventemottak med et minimum av penger, og med mulighet for oss til å få vurdert om vi kan gi arbeidstillatelse til dem vi vet hvem er, men som vi ikke får sendt tilbake. Selv om statsråd Erna Solberg i brev etter brev, og jeg må si i debatt etter debatt, har argumentert imot forslaget vårt, er vi glad for at hun har krøpet til korset og innrømmet at det er hun og ikke kommunene – ikke hun personlig – men at det er myndighetene, at det er staten og ikke kommunene, som har ansvar for asylsøkere helt fra de kommer til de er ute eller de får opphold. Det er vi glad for, men jeg må innrømme at jeg synes at statsråd Erna Solberg skylder disse folkene som hun har holdt på pinebenken i halvannet år, en unnskyldning. Det er slik at i det første brevet vi fikk i komiteen, gikk det klart fram at dette var en ting hun var helt imot. Men i det siste brevet som kom, fant hun ut at hun skulle vri litt på vårt forslag, ikke kalle dette ventemottak, men kalle det utreisesenter, og stramme det inn ytterligere i forhold til den praksisen som har ligget der fra de forrige regjeringene, det være seg den forrige Bondevik-regjering eller andre regjeringer fra Arbeiderpartiet før det. Det som er problemet til statsråd Erna Solberg, er at hun ikke vil ta innover seg at noen folk kommer til å være her lenge fordi de er for redde til å dra hjem frivillig. Ta den ene etiopiske opposisjonelle som var hos oss på Stortinget: Han var skutt i hodet av myndighetene og hadde hakk i pannen. Han drog fra hus og hjem – han var i og for seg ganske velstående der han kom fra – fordi han var for redd. UDI og UNE tror på ham, men vil ikke gi ham opphold, fordi de mener at det ikke vil skje igjen. Det er greit, det, men jeg skjønner at han er redd for å dra tilbake til Etiopia. Ta henne som er blitt dratt inn for høyesterett for å kastes ut fra mottaket i Svolvær: Hun har en bror som er med i geriljaen, og en far som ble drept. Hun ble slått helseløs og urinert på. Utlendingsmyndighetene tror på henne, men mener at det ikke vil skje igjen. Jeg skjønner at hun er redd for å dra tilbake igjen frivillig. I Oslo Domkirke var det flere – de møtte også folk fra kommunalkomiteen – som sultestreiket for å få sakene sine behandlet om igjen. Ifølge NOAS er det slik at tre av fire av dem som har fått sakene sine behandlet om igjen, har fått opphold. Men de skulle altså sultes til å forlate dette landet. Poenget er ikke at alle som søker asyl i Norge, skal få bli. Men Kari Lise Holmberg fra Høyre har ikke tatt innover seg de grunnleggende trekkene, nemlig at vi skal ha formelle regler som vi mener at alle skal følge. Men når det er slik at vi ikke klarer å effektuere våre egne vedtak, må vi ha et regelverk som gir oss noe rom for å håndtere virkeligheten. Derfor har vi foreslått at man skal få muligheten til å ta opp igjen saker etter en del år, på samme måte som man gjør i Sverige, og på samme måte som man også har en viss praksis for i Danmark, en praksis som Utlendingsdirektoratet har anbefalt statsråd Erna Solberg å innføre også her i Norge. Men der hører hun altså ikke på sitt eget embetsverk, fordi hun vil ha en streng politikk. Det er formalisme som ikke er tilpasset virkeligheten, og som ikke er tilpasset de menneskelige behov. Vi har en foreldelsesfrist i straffeloven, det har vi, selv på forbrytelser av en viss alvorlighetsgrad. Og da mener jeg at vi burde ha den samme type foreldelsesfrist, med mulighet for fornyet behandling, i de sakene som vi her snakker om. Det er det vi fremmer forslag om. Det er altså slik at hvis man flykter fra militærtjeneste i et diktatur, der militære begår overgrep, får man ikke automatisk opphold. Er man en studentdemonstrant som tvinges til å krype på glasskår under et fengselsopphold i en to–tre måneders tid, får man ikke nødvendigvis opphold i Norge. SV mener at grensene i dag trekkes for strengt, og vi mener at flere av disse ofrene for autoritære regimer må forstås, og i hvert fall ikke behandles uten grunnleggende respekt. Noen av handlingene som vi gjennomfører i Norge, er i strid med FNs anbefalinger. Det er blitt besvart av statsråden tidligere. Det gjelder Tsjetsjenia, det gjelder til en viss grad Afghanistan, og det gjelder Somalia. UNE, Utlendingsnemnda, har vært i kommunalkomiteen og redegjort for dette. Andre av våre handlinger er i strid med anbefalingene fra andre menneskerettighetsorganisasjoner, som Amnesty, som eksempelvis anbefaler at folk ikke sendes tilbake til Etiopia og Eritrea. Det er nettopp av denne grunn vi har ment at det hadde vært viktig å få en gjennomgang, også foretatt av uavhengige instanser, av landvurderingene som gjøres av utlendingsmyndighetene, men også en gjennomgang av enkeltsaker. Her er jeg litt fascinert av Høyre, for dette partiet, som stort sett er skeptisk til byråkratiet, er altså i denne sammenhengen helt overbevist om at byråkratiet aldri tar feil. Jeg mener at sjansene for at man begår enkelte feil i byråkratiet, er større enn sjansene for at alt alltid er helt rett. Vi har et eksempel med en iransk asylsøker som ble sendt tilbake igjen, og som ble drept. Men vi er ikke sikre på om dette skyldes feil hos oss, vi har i hvert fall ikke fått noen melding om dette til Stortinget. Vi har også et eksempel med en afghansk dame som ble sendt tilbake igjen til Tyskland. Vel var det tyske myndigheter som hadde ansvaret for damen, men jeg har ikke sett noen selvransakelse fra vår side i etterkant på om vi kanskje burde endre praksisen vår, eksempelvis når et mottak melder fra om at damen blir utsatt for trusler og har anmeldt forholdet til politiet. Det burde vi kanskje ha gjort. Hva er forskjellen på et ventemottak og et utreisemottak? Hovedforskjellen er at Erna Solberg ikke vil gi noen av dem som bor der, penger, og hun vil heller ikke vurdere midlertidig arbeidstillatelse. Det betyr at de blir sittende langt fra nærmeste tettsted, uten penger og uten annet enn tak over hodet, antakeligvis i flere år. Det sier seg selv at dette ikke er en måte å behandle folk på. Noen av disse menneskene kan faktisk ha vært her i opptil ti år og ha vært i jobb, og de mister nå arbeidstillatelsen sin. Vedrørende de lukkede mottakene mener jeg at det ikke er noen grunn til å sperre mennesker inne. De er ikke kriminelle, de har ikke gjort noe annet enn å flykte. Politiet melder om forsvinnende lite kriminalitet blant denne gruppen med folk som vi snakker om, og de som tas for det, eller som på andre måter er en trussel mot seg selv eller andre, skal vi selvfølgelig ta hånd om. Det er et enstemmig storting enig om. Fremskrittspartiets forslag er dyrt, det er dårlig, og det er ikke minst i strid med grunnleggende menneskerettigheter, slik flertallet i Stortinget ser det. Med det vil jeg ta opp forslagene fra det mindretallet som består av Senterpartiet og SV. I noen av merknadene er det Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet som utgjør flertallet i innstillingen.