Høsten 2004 vedtok Stortinget en ny § 100 om ytringsfrihet i Grunnloven. Paragrafen hadde stått uendret siden Grunnloven så dagens lys i 1814, så det var på tide med en endring. Utviklingen på mediefeltet har mildt sagt vært enorm i denne perioden. Teknologisk utvikling og andre utviklingstrekk har gitt media et gjennomslag og en samfunnsrolle som eidsvollsmennene vanskelig kunne ha forestilt seg. Statistisk sentralbyrå kan fortelle at nordmenn brukte 7 timer og 2 minutter på massemedia en gjennomsnittdag i 2005. Etter endringen fastslår § 100 i Grunnloven bl.a. at staten har en plikt til å legge til rette for en åpen og opplyst offentlig samtale. Selv om dette er et ansvar som styresmaktene i praksis har hatt i mange år, bl.a. gjennom mediepolitikken, innebærer en grunnlovfesting både en viktig symbolsk markering og en viktig praktisk realitet. Regelen forplikter regjering og storting til å legge vekt på hensynet til ytringsfrihet i forbindelse med behandling av lovgivning eller budsjettspørsmål som har konsekvenser for media. Lovfesting av Redaktørplakaten er et viktig tiltak for bevaring av mangfoldet i mediene. Allerede i januar 1998 sendte Kulturdepartementet ut et høringsutkast om lovfesting av prinsippet om redaksjonell frihet. Etter at Justisdepartementets lovavdeling i høringen uttalte at forslaget ville være i strid med den daværende grunnloven, ble saken naturlig nok lagt på is i en periode. Så under behandlingen av mediemeldingen i 2002 støttet Stortinget på nytt et forslag om å lovfeste prinsippene i Redaktørplakaten under forutsetning av at det ble vedtatt en grunnlovsregel som åpnet for dette. Det er nå klart at den nye § 100 i Grunnloven ikke er til hinder for en lovfesting av prinsippet om redaksjonell frihet i media. Medieinvesteringer skjer i dag både på tvers av landegrensene og på tvers av tidligere definerte sektorgrenser. Med et økt mangfold av ulike medier vil vi se et stadig mer komplekst mediemarked. En lovfesting av prinsippet om redaksjonell frihet må først og fremst forstås som en føre var-regel, og det vil være naivt å tro at alle aktører i mediemarkedet i framtiden vil ha den samme respekten og forståelsen for prinsippet om redaksjonell frihet som norske medier tradisjonelt har hatt. Etter Kristelig Folkepartis oppfatning kan en lovfesting styrke stillingen til redaktørinstituttet og på den måten bli et viktig supplement til medieeierskapsloven. Medieeierskapsloven skal være et effektivt verktøy for å verne om mediemangfold og ytringsfrihet, samtidig som loven ikke må gripe for sterkt inn i den økonomiske virksomheten til medieselskapene. Når kontrollen med hva som slipper gjennom media, havner på noen få hender, kan det undergrave mediemangfoldet. En svært dominerende eierposisjon i mediemarkedet gir en påvirkningskraft over opinionen som, om den skulle bli utnyttet, kan undergrave de demokratiske beslutningsprosessene i samfunnet. Selv om redaktøren er fri og uavhengig, er han eller hun ansatt av et styre, hvor eierinteressene er godt representert. Det betyr med andre ord at eier har en mulighet til indirekte påvirkning på den redaksjonelle profilen. Derfor er det viktig å opprettholde en differensiert eierstruktur. Ut fra hensynet til ytringsfrihet og mediemangfold mener Kristelig Folkeparti at det er viktig å unngå en reduksjon fra tre til to store aktører på mediemarkedet i Norge. Det er ulike grunner til å ha nasjonale eierskapsgrenser på både 40 pst. og 1/3, men etter en totalvurdering vil Kristelig Folkeparti støtte Regjeringens forslag til endringer i medieeierskapsloven. Jeg vil avslutningsvis tillate meg å peke på ett forhold som jeg tror departementet gjør klokt i å se nærmere på, nemlig der eierkonsentrasjonen omfatter flere nivåer. Dette kan skje ved at et nasjonalt medieselskap kjøper seg opp og sikrer seg full kontroll i f.eks. en eller flere regionale mediebedrifter som allerede kan ha en dominerende stilling i sitt område, for disse har gjerne også på sin side eierinteresser i lokale medier. Det vil forsterke de betenkelige sidene ved eierkonsentrasjonen om vi også skulle få en kombinasjon av regional og nasjonal dominans. Ut fra hensynet til mediemessig mangfold og variert premissgivning i samfunnet er vi samtidig tjent med at det finnes sterke regionale medieselskaper i tillegg til de nasjonale konsernene. Dette vil ikke minst kunne bidra til å sikre robuste talerør for periferi versus sentrum i det norske mediesamfunnet, det siste gjerne benevnt med navnet på en kjent gate ikke så langt herfra. Det er avgjørende viktig at de regionale mediene kan forbli selvstendige og uavhengige av nasjonale aktører. Jeg håper også dette blir tillagt vekt ved praktiseringen av loven.