Det er en aktuell, men på ingen måte ny sak vi har til diskusjon i dag. Stortinget behandlet for ca. to år tilbake utbyggingen av Ormen Lange, og det var flere av oss som da advarte mot den kraftsituasjonen som bl.a. det prosjektet var med på å utløse i Møre og Romsdal. Da fikk vi høre at dette går helt fint, dette er greit. Vi advarte den gangen og sa at vi med alle de prosjektene som ligger i Møre og Romsdal, vil gå mot en situasjon hvor vi får få gode valg igjen. Slik som situasjonen er i dag, skal vi snu hver stein, og da mener vi altså hver stein, for å få en situasjon i Midt-Norge som er bedre enn den vi har i dag. Vi skal snu alle steiner på forbrukssiden, vi skal snu alle steiner når det gjelder ny fornybar produksjon, og vi skal også få til det som den forrige regjeringen ikke fikk til, en storsatsing for å få til gasskraftverk med CO2-deponering. Jeg må en liten visitt til den situasjonen vi har i Møre og Romsdal når det gjelder forholdet til energiloven og forholdet mellom tilbud og etterspørsel. Det må da være et paradoks for noen som tror på den teorien i hvert fall, at det er definitivt en etterspørsel etter mer kraft, men det er ingen produsenter som sier at det er noe som er lønnsomt å sette i gang. Det må kanskje være en liten markedssvikt, eller hva er det? Fungerer ikke dette liberaliserte energimarkedet slik at man faktisk får ny produksjon ut? For det er riktig, som flere har understreket: Statoil, selv om de har fått konsesjon, uavhengig av hvilke krav som stilles, vil ikke bygge gasskraftverk på Tjeldbergodden med de prisene som i dag er på gass, og med de prisene man kan få for å selge norsk kraft på det nordiske markedet. Det må man bare ta innover seg. Jeg synes at det er litt skjebnens ironi i denne saken at noe av det som, hvis man får på plass en verdikjede for CO2, kan bidra til at gasskraftverket med CO2-deponering blir lønnsomt, er nettopp CO2-deponeringen, fordi etterspørselen etter CO2, hvis vi får på plass verdikjeden, kan være med og drive lønnsomheten i kraftproduksjonen. Det er en skjebnens ironi, men den kan bli sann. Så reagerer jeg på måten interpellanten Løvik omtaler klimaproblemet på. Jeg trodde det var slik at Høyre stod bak klimaavtalen fra Kyoto, og i klimaavtalen fra Kyoto er det skrudd sammen slik at utslipp på norsk jord svarer Norge for. Interpellanten snakker som om det er slik at hvis vi slipper ut ting her, får vi minus i vårt klimaregnskap. Det er ikke slik. Både representantene fra Fremskrittspartiet og representantene fra Høyre i dag snakker som om klimautslipp ikke har en kostnad. Klimautslipp har med klimaavtalen en kostnad, og det valget vi står overfor da, er: Skal vi, slik som jeg kanskje antar at representanten Løvik mener, dra til Russland eller andre land og kjøpe kvoter til en pris vi ikke aner hva er, kanskje 200 kr pr. tonn, kanskje 400 kr pr. tonn? Eller skal vi si, nei vet du hva, istedenfor å gjøre det skal vi investere i ny teknologi og arbeidsplasser i Norge, og være med og drive fram det som kan gjøre at vi kan løse problemet på sikt? Det er offensivt. Det er det vi gjør i forhold til Tjeldbergodden, vi sier: Nå står vi foran et viktig veivalg, vi skal være med og skape arbeidsplasser, vi skal være med og utvikle teknologi som kan bli den teknologien som gjør at vi får løst problemet, og ikke bare kjøpe oss fri gjennom å kjøpe kvoter vi ikke engang aner hva kommer til å koste. En liten visitt til Fremskrittspartiet: Jeg syntes det var positivt det jeg leste i avisene i helgen, at Fremskrittspartiet nå ville være med og bidra til dugnaden for å få CO2-deponering. Da synes jeg kanskje det er litt merkelig at man omtaler det fantastiske teknologi- og miljøprosjektet som det er, i så negative ordelag som de har gjort fra talerstolen her i dag. For får vi til det, er det fantastisk, ikke bare for Norge, men det kan være med og sette Norge på kartet internasjonalt og gjøre at vi bidrar til å løse den aller største utfordringen vi har miljømessig, nemlig klimaspørsmålet, noe vi kan være meget stolte av.