Høsten 2005 leverte utdanningskomiteen en enstemmig merknad til statsbudsjettet 2006. Der ble departementet bedt om å foreta «en samlet gjennomgang av statlige tilskudd til private høyskoler». Departementet ble i samme forbindelse bedt om å «komme tilbake med en vurdering av hva som vil være rimelig nivå på statlige tilskudd for at disse ikke-kommersielle høyskolene skal kunne utføre sitt viktige samfunnsoppdrag». Jeg legger til grunn at departementet og statsråden er i gang med en god prosess i forhold til dette. Det er likevel rimelig at Stortinget også drøfter hvordan en skal kunne oppnå større likeverdighet i behandlingen av private institusjoner. Vi er inne i en periode der årskullene av ungdom er forventet å øke med 20 pst. I Norge er det prosentvis en mindre andel av årskullet som søker seg til høyere utdanning sammenlignet med land vi bør sammenligne oss med. Private høyskoler har de senere årene utdannet ca. 10 pst. av det samlede antall studenter og kandidater. Det gjør de private høyskolene til en viktig del av det norske utdanningssystemet. De private høyskolene har en lang historie i Norge. La meg gi noen eksempler. Diakonhjemmet Høgskole er en diakonal, privat utdanningsinstitusjon med tradisjoner tilbake til 1890. Det faglige fokuset er helse- og sosialfag og diakoni. Diakonhjemmet Høgskole i Oslo har ca. 1 500 studenter og 120 ansatte; i tillegg kommer studenter og ansatte ved Rogaland Høgskole. Diakonhjemmet var for øvrig den eneste av sykepleierutdanningene som ble godkjent av NOKUT i forbindelse med den nylig gjennomførte evalueringen av sykepleierutdanningen i Norge. En annen, Dronning Mauds Minne Høgskole, ble grunnlagt i 1947 og er en av Norges eldste høyskoler for utdanning av førskolelærere. Skolen er den eneste høyskolen i landet som har utdanning av førskolelærere som hovedoppgave. Den har mer enn 700 studenter og ca. 90 ansatte. En tredje, Norsk Lærerakademi, NLA, ble grunnlagt i 1966. Skolen, som bl.a. utdanner lærere, har til sammen ca. 1 300 studenter og 100 ansatte. Alle disse tre høyskolene utfører viktige samfunnsoppdrag. De sikrer utdanning av personell til viktige typer stillinger hvor vi vet det vil bli behov for et betydelig antall flere i årene framover. ECON Analyse har funnet ut at vi trenger 3 000 nye førskolelærere i tiden som kommer. Alle er enige om at vi trenger flere hender i omsorgssektoren for å møte den eldrebølgen som vil komme. Vi trenger altså flere lærere, flere førskolelærere, flere sykepleiere og hjelpepleiere. Da er det viktig at vi i utdanningssystemet benytter alle tilgjengelige ressurser for å sikre kapasiteten. Vi vil ikke klare de utdanningspolitiske utfordringene om vi ikke inkluderer de private høyskolene. I 2005 ble privathøyskoleloven slått sammen med universitets- og høyskoleloven i en felles lov om universiteter og høyskoler. Dette var både ønskelig og gledelig. Vi var tilfreds med at det ble en større grad av likebehandling med hensyn til faglige fullmakter og krav til virksomheten. En felles lov for statlige og private institusjoner innen høyere utdanning var fullføringen av en prosess for å øke kvaliteten og gi større likeverdighet. Det startet med Mjøs-utvalgets forslag om en kvalitetsreform i høyere utdanning, med bl.a. et nytt gradssystem og en tettere oppfølging av den enkelte student. Lovforslaget som ble lagt fram, var en oppfølging av Ryssdal-utvalgets innstilling, Ny lov om universiteter og høyskoler. Selve prinsippet om en felles lov vakte ikke noe debatt. Selv ikke i SV eller i Arbeiderpartiet, partier som tradisjonelt har hatt kritiske merknader til private høyskoler i budsjettdebattene, var det store innvendinger. Den nye loven innebar en kodifisering av de private høyskolene som en faglig og fullverdig del av det norske utdanningssystemet. Private høyskoler som tilfredsstiller kravene etter loven, tilbyr en utdanning av høy kvalitet. De ble med loven underlagt de samme faglige kvalitetskrav som de statlige institusjonene. Vedtaket innebar at eierform ikke lenger ble et kontroversielt politisk tema, men at man fokuserte på kvalitet, både i utdanning og i forskning. All høyere utdanning i Norge som er akkreditert av NOKUT, utgjør nå ett faglig utdanningssystem, forvaltet med størst mulig grad av likeverdighet innenfor et felles rammeverk for universitets- og høyskolesektoren. Alt ligger derfor til rette lovmessig for å kunne ha en nasjonalt koordinert politikk for både statlige og private institusjoner, der endringene i regelverket skjer samtidig for alle. Dette vil gjøre dem bedre i stand til å hevde seg i utdanningsmarkedet, både nasjonalt og internasjonalt. Et felles og helhetlig rammeverk sikrer også studentene like rettigheter og plikter. På tross av dette opplever ikke de private høyskolene likebehandlingen som reell. Blant annet er det for stor grad av mangel på forutsigbarhet knyttet til tilskuddet de mottar fra staten. Basiskomponenten er dessverre salderingskomponenten i finansieringssystemet. Her kommer ulikeverdigheten klart til syne. Flere private høyskoler har de siste årene opplevd at dersom undervisnings- og forskningskomponenten skal kunne holdes på et likeverdig nivå med de statlige institusjonene, dvs. 100 pst. incentiver, har departementet måttet overføre midler fra basiskomponenten. Slik har basiskomponentens prosentvise andel av det statlige tilskudd til private høyskoler blitt redusert år for år. Dessuten er det slik at dersom private høyskoler ikke får egne midler til stipendiatstillinger, vil slike lønnsmidler også måtte belastes basiskomponenten. De samme svingningene gjør seg også gjeldende i forhold til forskningskomponenten. Den er ment å være incentivbasert, så her er likeverdigheten mellom statlige og private institusjoner betydelig. Men det har vært en viss uenighet om hvordan midler til stipendiatstillinger skal fordeles. I år er det bare statlige og private institusjoner med akkrediterte doktorgradsprogram som har fått stipendiatstillinger. Tidligere har mange stipendiatstillinger blitt tildelt statlige høyskoler. Private høyskoler uten doktorgradsprogram har fått stipendiatstillinger bare en eneste gang. Det var i året 2005. Til tross for at enkelte av de private høyskolene er ledende i landet på sitt fagområde, blir disse i liten grad tilgodesett med forskningsmidler, som stipendiatstillinger, når disse skal fordeles. Private høyskoler har derfor et betydelig etterslep. Det er avgjørende for alle universiteter og høyskoler å kunne ha en kvalitetsmessig god forskning. Det øker og utvikler den faglige kvaliteten ved institusjonen. Det er dessuten av stor betydning at institusjonene har mulighet til å forene forskning og undervisning. Undervisningen bør i størst mulig grad være forskningsbasert. Derfor er det viktig at de private høyskolene gis mulighet til å prioritere forskningen på linje med undervisningen, slik tradisjonen har vært ved våre universiteter. I Soria Moria-erklæringen omtaler Regjeringen de private høyskolene som et «supplement» til det offentlige tilbudet. Generelt er det viktig å være presis ved bruk av begreper. Det burde gjelde også når en omtaler de private høyskolene. Spørsmålet er om de private høyskolene kan betegnes som et supplement. I Ryssdal-utvalgets rapport, NOU 2003:25, ble nettopp denne problemstillingen nevnt. Et samlet utvalg uttalte: «Det er gitt tydelige politiske føringer om at de private institusjonene ikke lenger skal være et supplement til de statlige institusjonene, men snarere et likeverdig og utfyllende alternativ. Etter utvalgets vurdering er det helt nødvendig for å sikre de private institusjonene like muligheter til å realisere Kvalitetsreformens intensjon og til å ta aktivt del i de nasjonale utfordringer innen høyere utdanning og forskning, at disse institusjonene gis finansielle vilkår som i større grad gjenspeiler likheten i faglige fullmakter og ansvar.» Det er grunn til å spørre om en skole som Dronning Mauds Minne, som er landets største innen førskolelærerutdanning, er et supplement. Handelshøyskolen BI er med sine 18 700 studenter en av Norges største utdanningsinstitusjoner. På deres kjerneområder innen økonomi, markedsføring og ledelse er de ledende. Eller Menighetsfakultetet, som utdanner mellom 70 og 80 pst. av norske prester, er det et supplement eller et likeverdig og utfyllende alternativ? Disse skolene er seg sitt samfunnsansvar bevisst. De vet at de utfører viktige samfunnsoppgaver. Vi vet at vi ikke ville klare våre utdanningspolitiske mål uten dem. Etter Kristelig Folkepartis oppfatning utgjør disse høyskolene noe langt mer enn et supplement. De er gode alternativer og utgjør en positiv stimulans for videreutvikling av vår høyere utdanning. Vi har de samme forventningene til private og offentlige universiteter og høyskoler. Vi forventer god, internasjonal kvalitet i forskning og i undervisning. Da er det også avgjørende at vi får avklart hvilken plass disse private høyskolene har i utdanningssystemet. Og det er avgjørende at vi ser på hva vi kan gjøre for å sikre en større grad av likebehandling. Min hovedutfordring til statsråden blir derfor langs disse linjene å be ham bekrefte den rolle de private høyskoler de facto har i vårt utdanningssystem, og deretter sikre disse høyskolene påregnelige økonomiske rammevilkår.