La meg aller først si meg helt enig med Stortingets kontroll- og konstitusjonskomite og Riksrevisjonen i at rask tilgang til akuttmedisinske tjenester av høy kvalitet sjølsagt er av avgjørende helsemessig betydning. Rask hjelp er også svært viktig for folks følelse av trygghet, slik flere talere har vært inne på. Derfor er dette et felt som både jeg og de regionale helseforetakene legger stor vekt på å forbedre og videreutvikle, og der mye er gjort på kort tid. Jeg skal forsøke å gå gjennom seks viktige punkter etter tur. For det første til påpekinga av at ambulanser i noen sammenhenger benyttes til rene transportoppdrag. Der mener jeg at dersom denne transporten ikke trenger å foregå med ambulanse, skal den heller ikke gjøre det. Ansvaret for pasienttransport ble som kjent overført fra folketrygden til de regionale helseforetakene fra 2004. Hensikten med denne overføringa var at den instansen som har behov for tjenesten, også skal bære kostnadene. En konsekvens av dette er at en kan vurdere pasienttransport og ambulansetransport i sammenheng. Flere helseforetak har innført såkalte helseekspresser, som er busser for pasienttransport, som et alternativ til ambulanser og drosjer. Regjeringa har styrket det desentraliserte tilbudet om spesialisthelsetjenester. Det er et arbeid vi skal fortsette. Samtidig vet vi at det skjer en utvikling med økt funksjonsfordeling mellom sjukehusene. Tendensen vil nok være at antallet transportoppdrag vil øke, både mellom ulike behandlingssteder og mellom behandlingsstedene og pasientens hjem. Fleksibel bruk av ulike transportmidler, som det nå er lagt til rette for, er derfor et viktig virkemiddel for å hindre at ambulanseberedskapen blir svekket. Men jeg vil understreke at dette skal videreutvikles, slik at ambulanser brukes til det ambulanser faktisk skal brukes til. Punkt 2: Når Riksrevisjonen har påpekt at det er variasjoner i responstid, og at det er rom for å forbedre responstidene i enkelte distrikter, kan jeg med en gang si meg helt enig i det. Noen av variasjonene i responstid kan i stor grad forklares ut fra geografiske forhold. I deler av landet hvor folk bor svært spredt, kan det være store avstander mellom skade- og behandlingssted. Vi vet også at det i deler av landet kan være tøffe værforhold. Alle de regionale helseforetakene jobber med å få responstida ytterligere ned, og det er helt nødvendig. Men jeg vil også si at det er like viktig å øke kompetansen blant ambulansefolk som det er å korte ned responstida enda mer. Mange steder er det slik at ambulansetjenesten har svært få oppdrag. Det gjør det svært vanskelig for personalet å opprettholde god kompetanse i akuttmedisin når det virkelig gjelder. Flere steder blir det mange vaktdøgn der personellet er på vakt, men ikke blir kalt ut på et eneste oppdrag. Risikoen ved å ha mange ambulansetjenester som bare har få oppdrag, er at kvaliteten på tilbudet ikke blir god nok. Det kan bety at befolkningens opplevelse av trygghet ofte ikke samsvarer med det reelle tilbudet. Flere av de regionale helseforetakene har nå gjennomgått ambulanseplanene ved helseforetakene. Noen steder har det ført til endringer i plassering av ambulansebilene. Det er også innført tomannsbetjente biler og tilstedevakt. Dette er viktige tiltak for å få ned responstida og øke kvaliteten på tilbudet. Regjeringa har som kjent vedtatt å innføre tilstedevakt ved redningshelikoptrene i Banak og i Bodø. Dette er også viktige tiltak som særlig styrker beredskapen og fører til kortere responstid for befolkningen i Nord-Norge. Punkt 3: Riksrevisjonen påpeker at 44 pst. av ambulansepersonellet ikke hadde fagbrev i 2004. Som kjent trådte forskrift om krav til akuttmedisinske tjenester utenfor sjukehus i kraft 1. april 2005. Et viktig punkt i denne forskriften er nye krav til kompetanse i ambulansetjenesten. Et av disse kravene er at minst en av dem som betjener ambulansen, skal ha fagbrev, altså lisens eller autorisasjon som ambulansearbeider. Det er gitt en overgangsperiode på inntil fem år for å tilfredsstille dette kravet, regnet fra 1. april 2005. Vi har undersøkt status i de regionale helseforetakene, og tallene viser at andelen ambulansefolk med fagbrev har økt betydelig siden 2004, som er det året Riksrevisjonen har undersøkt. Til det vil jeg si at helseforetakene nå arbeider godt med å oppfylle kravet i forskriften innen avtalt frist. Jeg vil bruke et eksempel som viser framgangen: I Helse Midt-Norge har andelen ambulansepersonell med fagbrev økt fra 53 pst. i 2004 til 65 pst. i 2005. I dag er det hele 85 pst. i denne regionen som enten har fullført eller er i gang med et utdanningsløp for å klare kompetansekravet. Punkt 4: Riksrevisjonen påpeker at AMK-sentralene og ambulansetjenestene i enkelte akuttsituasjoner har vanskeligheter med å få kontakt med vakthavende lege i kommunene. Det er heller ikke bra nok. Det er et problem at kommunal legevaktlege ofte ikke er tilgjengelig på helseradionettet. Det har både Riksrevisjonen og Statens helsetilsyn påpekt. Jeg er svært opptatt av å styrke samhandlingen mellom primær- og spesialisthelsetjenesten på flere områder, slik at vi får en mest mulig «sømløs» helsetjeneste for hele befolkningen. Stortinget skal seinere i dag behandle Regjeringas forslag om å sette i gang første byggetrinn av nytt landsdekkende digitalt nødnett. Dette er et svært viktig grep for å styrke samhandlingen mellom de akuttmedisinske tjenestene. Spesielt viktig er det at også kommunene ser sitt ansvar og bruker det nye nettet aktivt, i tråd med de kravene som står i forskriften om akuttmedisinske tjenester utenfor sjukehus. Punkt 5: Riksrevisjonen påpeker at pasientene i mange tilfeller må vente lenge i sjukehusenes akuttmottak før behandling blir gitt, og at det som regel er en turnuslege og ikke en erfaren lege som vurderer pasienten. Dette er heller ikke bra nok. Jeg har i høst satt ned ei arbeidsgruppe som skal se på innholdet i akuttfunksjonene ved våre lokalsjukehus. Utvalget skal levere en rapport til meg i mars neste år. I oppdragsbrevet til de regionale helseforetakene for 2006 la jeg vekt på at de regionale helseforetakene skulle utvikle tydelige behandlingskjeder ved lokalsjukehusene, bl.a. for akutt sjuke. Mange sjukehus løser slike utfordringer ved å opprette observasjonsposter knyttet til akuttmottaket. Arbeidet med å utvikle gode tilbud for akutt sjuke er i god gjenge. Jeg vil påse at dette fortsetter framover, for her er det ingen tvil om at det fortsatt er et potensial. Til slutt punkt 6: Riksrevisjonen påpeker at det i liten grad rapporteres om resultater på akuttområdet. Man har derfor reist spørsmål om departementet har nødvendig styringsinformasjon på et så viktig område. Det er helt avgjørende at departementet har en presis oversikt over styringsinformasjon på det akuttmedisinske området. Jeg har derfor bedt Sosial- og helsedirektoratet om å levere et system for innsamling og behandling av data fra akuttmedisinske tjenester innen utgangen av dette året. Departementet vil følge opp direktoratets forslag på dette området, som jeg ser på som særdeles viktig, slik at vi får et godt rapporteringssystem og gode rutiner også når det gjelder akuttområdet. Mye positivt har skjedd siden 2004, men jeg er helt enig i at vi fortsatt har en vei å gå. Jeg skal forsikre Stortinget om at vi kommer til å ha stor oppmerksomhet på arbeidet med å heve kvaliteten og kompetansen i tjenestene også framover.