Over ganske lang tid har vi fått dokumentert at den såkalte enhetsskolen i Norge reproduserer sosiale forskjeller – ikke bare reproduseres forskjellene, men de forsterkes og utdypes også i løpet av skolegangen. Derfor har Høyre i sin store skolepakke og satsing på forskning og utdanning i sitt alternative opplegg til revidert budsjett, lagt inn en stor pott på 50 mill. kr ekstra til leksehjelp på skolene. Det er rett og slett for å sikre alle barn like muligheter, og sikre at ingen blir så avhengig av hjemmebakgrunnen sin at de får dårligere muligheter til å fullføre og gjennomføre en skolegang i Norge. Jeg oppfordrer jo selvfølgelig regjeringspartiene til å være med på den satsingen, og til å stemme for det forslaget. Men mer alvorlig enn at det sannsynligvis ikke blir flertall for det forslaget, er at vi opp gjennom de siste syv–åtte månedene med den rød-grønne regjeringa har sett et formidabelt kutt i satsing på forskning. Det er ikke bare jeg som har reagert på det. Universitets- og høyskolerådet uttalte nylig at reduksjonen i Forskningsfondet er en klar svekkelse av forskningsambisjonene som lå i forslag til statsbudsjett for 2006. På noen få måneder har statsråd Øystein Djupedal og resten av hans regjeringskollegaer satt seg i gjeld til forskningen med nærmere 1 milliard kr. Dels ble økningen i fondskapitalen kuttet med 25 milliarder kr i det ordinære budsjettet. Det alene betyr ca. 900 mill. kr mindre å forske for i 2007. I tillegg kom revidert nasjonalbudsjett 12. mai i år. Heller ikke der ble forskningen spart. Der ble 100 mill. kr såkalt omdisponert fra langsiktig grunnleggende forskning i Forskningsrådet til gaveforsterkningsordningen. Det er én viktig ting å si om gaveforsterkning: Det er bra at det kanaliseres penger dit. Det er hele poenget med ordningen. Men forutsetningen har jo hele tiden vært at det skulle komme nye penger inn for å finansiere et løft på gaveforsterkningen. Norge er avhengig av forskning og utvikling, både for å sikre velferden vår i framtida og for å kunne kurere sykdommer. Da er det slik at den offentlige forskningsinnsatsen, i likhet med den private, er nødt til å økes, ikke reduseres. Det vi derimot har sett nå, er jo at SV løper fra sine løfter i valgkampen om at det skulle tilføres mer penger i raskere tempo i Forskningsfondet, og ikke minst harmonerer de kuttene som man nå har sett, veldig dårlig med det daværende opposisjonspolitiker Øystein Djupedal sa til Aftenposten 26. september i fjor: «Det vi vil få til, får vi til.» Det er fristende å spørre om det er viljen det står på, eller hva det er som gjør at forskningen stadig vekk nå utsettes for kutt. Jeg oppfordrer selvfølgelig Regjeringa til å reversere kuttpolitikken den har lagt seg på når det gjelder forskning og utdanning. Jeg håper vi ser et mer offensivt budsjett neste år. Det er ikke fordi jeg som opposisjonspolitiker nødvendigvis alltid vil være i opposisjon, men det er fordi vi er avhengige av penger til forskning og utdanning for at Norge skal ha en levevei i framtida.