Det var sjølsagt Inge Lønning som gjorde at jeg måtte ta ordet, sjøl om representanten Thommessen nå bidrog til en litt bredere opplysning av området. Jeg regner jo egentlig representanten Lønning som en meget opplyst mann, men jeg syns kanskje ikke at Belgia-eksemplet er det beste i forhold til denne problematikken. Et annet eksempel kunne ha vært Balkan, der språk som en utenfra fort vil kunne regne som ulike dialekter, er så nært knyttet til identitet, så nært knyttet til nasjonalitet, at det har vært med på å utløse kriger. Språk og skriftspråk er identitet, og det er snakk om respekt for identiteter. Det er i bunn og grunn snakk om de demokratiske tradisjonene våre. Hvis man ikke har denne tilnærminga til dette spørsmålet, vil alltid løsninga i andre enden bli feil. Jeg tror at når statsråden nå skal lage en melding, vil mange av perspektivene være de samme som dem Thommessen nevnte, men hvis man ikke har den holdninga i bunnen at når det er snakk om språk, er det snakk om identiteter, og at identitet ikke er noe man endrer ved lovvedtak, kommer man feil ut når man skal lage politikken. Så er det spørsmål knyttet til alle de norske borgerne som ikke har norsk som sitt førstespråk, men som sitt andrespråk. Her tror jeg det finnes veldig mange lure, små og smarte endringer som kan gjøres, som gjør at dette ikke får dumme utslag. Men dette ble nok ikke helt opplyst av saksordføreren, for i Oslo har vi til tider hatt flertall av minoritetsspråklige i nynorskklassen på Sagene. For eksempel hadde vi i perioder veldig mange kurdere som oppfattet seg sjøl som en minoritet i sitt eget land, og som derfor følte sin identitet mest knyttet til skriftspråket nynorsk når de skulle velge skriftspråk for sine barn. Så dette er nok mye mer sammensatt enn det kan se ut til utenifra. I bunn og grunn er det snakk om det enkelte menneskets identitet som bakgrunn for politikken, og det er snakk om den toleransen og det demokratiet vi klarer å bygge på bakgrunn av det.