Det er ingen tvil om at det er riktig som flere har sagt, og som mange har kommentert, nemlig at interpellanten har tatt oss med på en ganske krevende og vanskelig reise. Det som er fellesnevneren, slik jeg oppfatter det i salen, og som Venstre deler, og som jeg står inne for, er jo at vi skal sette det enkelte barn og den enkelte elev i sentrum. Da tror jeg at i veldig mange tilfeller vil vi ende opp med det svaret at det skjer best i det vi kaller for den vanlige skolen. Men vi vil også ende opp med det svaret at det ikke alltid er riktig, og da har vi en praktisk politisk utfordring, for da er det ulike muligheter i dette landet. Jeg kan illustrere det ved å ta Oslo-skolen. Jeg skal illustrere det ved en meget spesiell spesialskole i Oslo, nemlig Nordvoll skole, som er en skole for autister som er kjempet fram av foreldre etter HVPU-reformen. Og de som jobber der, lærerne, som er svært motiverte og dyktige mennesker, sier at foreldrene har kjempet det fram. Og denne skolen har nå 15 års erfaring i Oslo. Basert på autister sier de tørt – og jeg sier ikke at dette er riktig – at ca. 80 pst. av dem de forholder seg til, kan klare seg om man gjør absolutt alt det man skal på en riktig måte i det vi kan kalle den normale skolen. 20 pst. på gitte vilkår får det ikke til. Noen av dem har man prøvd, og så går det ikke. Da blir det jo systemtvang hvis man skal presse barn til å være med i situasjoner hvor man vet at det ikke går. Så er det slik at i Oslo-skolen, i denne store byen, er den skolepolitiske virkeligheten at det er ca. 126 grunnskoler, 20 spesialskoler og 24 videregående skoler. Da gis det et valg. Det valget fins ikke over alt. Noen steder eksisterer det etter det som representanten Lånke har kalt for tilgivelsesprinsippet – altså at det åpenbart eksisterer – ikke etter tillatelse, men tilgivelse. Så fins det interkommunale løsninger. Jeg har selv sett på en slik interkommunal løsning i Grimstad-området, Langemyr skole. Og jeg har fått alle livets nyanser på bordet, på samme måte som jeg følte at statsråden svarte interpellanten – med vilje til å gjøre det. Jeg har også vært til stede da Christina-filmen ble vist. Det var ingen i den filmen eller noen som var til stede, som bebreidet skolen i Os – tvert imot. De sa jo at de gjorde absolutt det de kunne. Men det som kom fram, var jo at det ofte er vanntette skott mellom skole og mange andre deler av hjelpeapparatet som bør stille opp. Da blir det en jobb for oss som driver med politikk, enten det er i denne salen eller man sitter som statsråd, å sørge for at det drives så mye kulturmassasje at hjelpeapparatet slapper av. Noen av de erfaringene som virkelig er et tankekors for meg, basert på mange års politisk erfaring, er at de beste og mest kompetente fagfolkene ofte skriver en uendelighet av utredninger og planer, hvoretter det overlates til de minst faglærte å gjennomføre jobben som planene forutsetter. Når jeg på min vandring gjennom livet gjennom mange år opplever dette gang på gang, så står vi overfor en systemfeil, vi står overfor en systemutfordring. For det kan da ikke være mening i at vi spanderer den beste og lengste utdanningen på folk for at de skal lage den ideelle utredning for noen, for deretter å overlate det til andre. Nå er det ikke bare på dette området at det er slik. Alle vi som har en viss erfaring, vet jo f.eks. at norsk psykiatris førstelinjetjeneste er politiet og ikke psykiatriske sykepleiere. Men nå snakker vi altså om barn og skolen. Og jeg vil gjerne sende med til statsråden hvordan han kan ta fatt på denne systemklemma som åpenbart eksisterer, og som andre har vært innom her – også representanten Enger. For det blir jo galt at de vi gir den beste utdanningen og forutsetningen for å gjøre noe, de får ikke nok nærkontakt med dem som virkelig trenger det. Så har jeg som utgangspunkt at man faktisk er villig til å stille opp og hjelpe. Jeg ser det som svært positivt at statsråden systematisk vil kartlegge, og at han vil ha som ideologi – for å si det på den måten – å sette det enkelte menneske og den enkelte elev i sentrum. Jeg tror også ut fra den ideologien at det integreringsidealet vi har, vil holde i veldig mange tilfeller, og at vi ikke på noen lett måte skal la oss feie bort fra det. Men vi ville nesten bli grusomme og ubarmhjertige hvis vi ikke så de situasjonene hvor det ikke passer. Det ville være helt forferdelig og vi ville være iskalde hvis vi ikke tok innover oss de foreldrene og de barna som har vært gjennom de situasjonene, for da gjør vi noen til kasteball. Og så blir konklusjonen at da er vi plutselig inne i en vandring som ikke påkaller noen enkle politiske overskrifter, men det påkaller en type reflektert debatt som vi kan få rundt en interpellasjon med den formen den har i Stortinget, og som jeg iallfall ønsker å gi mitt bidrag til. Det gjelder interpellantens og statsrådens idealer og idealene til alle dem som har hatt ordet her. Men utfordringen blir å sørge for at den praktiske valgmuligheten som fins, også kan eksistere flere steder enn i de situasjonene jeg har beskrevet, spesielt med utgangspunkt i Oslo.