Hvorfor blir kvinner så sinte, spurte interpellanten. Det tror jeg er et godt spørsmål. Jeg tror kanskje også vi skulle spørre: Hvorfor blir menn så stille og så fraværende i de situasjonene vi snakker om? Jeg tror vi står overfor et problem som sitter forferdelig dypt, dypt i det samfunnet vi lever i, og dypt hos den enkelte av oss. Jeg tror dessverre det er slik at «søsterskapene» nok er flinkere til å nærme seg det å snakke om problemer og vise omsorg i problemsituasjoner, enn det «broderskapene» er. Det tror jeg vi som menn, alle sammen, skal ta litt til ettertanke. Jeg tror nok at der hvor «søsterskapet» er på pletten med en gang man øyner et problem, der vil «broderskapet» en god stund vegre seg før man tar problemet inn over seg og faktisk nærmer seg det mentalt sett. Det gjør også noe med dem det angår. Det gjør at det å gå ut med at man faktisk har et problem, at man har vært gjenstand for et overgrep, selvfølgelig sitter mye dypere inne, eller iallfall sitter det svært langt inne hos dem det angår. En annen ting som også slår meg i denne sammenhengen, er at for dette problemområdet ser ikke jeg for meg noe ansikt. I svært mange problemstillinger, i forhold til rus, i forhold til tvangsekteskap – det er så mange områder vi diskuterer – så er det gjerne et ansikt, en som står frem, en som er et offer, som selv forteller sin historie og setter navn på det hun eller han har opplevd. Jeg klarer ikke i farten iallfall å se noe ansikt i forhold til dette problemet. Det tror jeg beskriver alvoret, og det beskriver sårheten i det på en ganske illustrerende måte. Jeg er veldig glad for statsrådens omtale av akkurat dette området. Statsråden pekte på at vi her er inne på samfunnets mannsideal generelt, og også på en måte hvordan vi som enkeltmenn opplever krenkelsen av maskuliniteten. Det er klart at en statsråd, med de signalmuligheter en statsråd har, er en viktig holdningsleverandør også på dette området. Vi har ganske gode anslag til hjelpeapparat når det gjelder temaet som sådant, men som mange har vært inne på, er det et ganske stort kvinnefokus på det, fordi det har vokst frem av den dynamikken som kvinnebevegelsen har omgitt seg med. Intet galt med det. Der er jeg helt enig i statsrådens innfallsvinkel. Men da er det klart at statsråden og andre ledende skikkelser som holdningsleverandører inn i de systemene blir helt avgjørende. Jeg vil også peke på at distriktsspørsmålet her er ganske viktig. Det å vokse opp på et lite sted, leve på et lite sted, er i sammenhenger som dette iallfall ikke mindre krevende enn å vokse opp på et stort sted. Jeg vil også peke på – nå kommer vi til noe hvor mange har sagt mye – at jeg en gang hadde en henvendelse fra nettstedet Gaysir, som er et nettsted for homofile, som mente vi burde ha en nettvettkampanje, og også burde ha et skjermet nettsted for unge. Det var en ganske god idé, synes jeg, som det er verdt å ta med seg. Et annet område som vi faktisk skal diskutere i Odelstinget senere i dag, dreier seg om tvangsekteskap. Det er også et område hvor jeg synes vi diskuterer veldig mye ut fra et kvinneståsted. Det er de gode grunner for, for jeg tror nok at problemstillingen ung kvinne/litt eldre mann er en veldig relevant problemstilling. Men det er også ganske mange tvangsekteskap hvor avtale inngås mellom foreldre på vegne av barn på 12–14 år, og jeg er ikke så sikker på om de guttene synes det er så veldig mye mer spennende enn jentene i de sammenhengene. Der har vi også et eksempel på hvordan frivillige organisasjoner kan gjøre seg gjeldende. Jeg har lyst til å peke på organisasjonen SEIF, som har skjermede leiligheter, og som har gode nettverk for hvordan vi kan nærme oss dette. I det hele tatt det å bringe disse personene som er ofre, inn i gode nettverksammenhenger, er en sentral del av dette, og ikke minst en krevende del. Jeg vil avslutningsvis takke interpellanten for å ha tatt opp dette temaet, og peke på at vi har en lang vei å gå, både som enkeltmennesker og som politikere.