Vi har en gjeldsordningslov, og etter at den har gått noen runder med seg selv, har den blitt betydelig mye bedre. I mitt tidligere liv, før jeg kom innenfor disse veggene, jobbet jeg i en årrekke som offentlig ansatt gjeldsrådgiver. Det vil si at jeg hadde min arbeidsplass på sosialkontoret. Jeg er ikke noe sannhetsvitne, men etter å ha jobbet med gjeldsofre i fem år tror jeg faktisk at jeg har en viss forståelse for hvordan gjeldsofrene sliter. Jeg hadde som et av mine pålagte oppdrag også det å gå på hjemmebesøk hos en del av gjeldsofrene, og jeg kan forsikre presidenten om at jeg har sett fattigdommen, armoden og håpløsheten i mer enn ett hjem, hjem møblert med trekasser til stoler og paller til bord. Svært mange av gjeldsofrene har mistet jobben sin, blitt uføre, eller så har ekteskapet havarert, og konsekvensen av det er at man kanskje også får psykiske problemer. Ja, hvert eneste offer har sin egen historie. Men hvert eneste gjeldsoffer fortjener også respekt. De har strevd, de har kjempet, og til slutt har altså, som vi hørte nå, 27 000 av dem faktisk fått en gjeldsordning. Og det angår jo ikke bare 27 000, det er sikkert 27 000 pluss familiene rundt som har slitt. Jeg må tilføye at slett ikke alle får gjeldsordning, og noen, ja faktisk mange, gir opp underveis. I mine år som gjeldsrådgiver opplevde jeg faktisk at tre voksne tok livet av seg i prosessen, og fire ungdommer med foreldre som var under ordningen, orket ikke å leve lenger. Det bør bekymre oss. Det hadde kanskje skjedd likevel, det skal ikke jeg spekulere i, men likevel er det betegnende på hvor tøft det er å være gjeldsoffer. Kanskje aller tøffest er det for de barna og de ungdommene som vokser opp i hjem hvor man må leve fra fem til syv år under en gjeldsordning, hvor alle ekstra utgifter må søkes inn for namsmannen, og så får man håpe på at kreditorene går med på å få litt mindre penger den ene måneden, enten det nå er en konfirmasjon eller det er en begravelse det er snakk om. Men det å alltid si nei til barn og unge som ønsker å gjøre noe, vet vi alle er vanskelig. For noen ble det ikke til å holde ut. De har ingen penger i reserve som de fleste av oss andre har. De har heller ingen mulighet til å ta seg ekstra jobb, for de pengene skal kreditorene ha. Det er den offentlige gjelden de fleste gjeldsofrene har hatt størst problemer med å forhandle fram løsninger for. Mange av oss så vel innslaget i Dokument 2 på mandag om hva som skjer med offentlig gjeld. Den bare øker og øker og øker. Mange av dem som har blitt skjønnsliknet her i landet, skulle nok ønsket at vi gjeninnførte gjeldsfengsel. Da hadde man blitt ferdig med denne gjelden og kunne gått videre med livet sitt. En annen ting er at når hoveddelen av gjelden er offentlig gjeld, er det svært vanskelig å få gjeldsordning. I de aller fleste tilfeller får man det ikke, hvis det kun er offentlig gjeld det er snakk om. Mange må altså leve under fattigdomsgrensen og gis ikke mulighet til en ny start eller til å rydde opp etter seg, fordi renten på f.eks. skattegjeld er opptil 18 pst. i året. Dette bør statsråden se på. Alle offentlige fordringer bør kunne håndteres med skjønn og ikke etter rigide regler, slik som i dag. Private kreditorer, enten det er bank eller andre kreditorer, er faktisk mye mer velvillig innstilt enn både kemneren og Lånekassen overfor dem som f.eks. har bidragsgjeld. Det handler om verdighet. Da vil jeg advare sterkt mot både at vi snakker om gjeldsordning som straff, og at vi snakker om å umyndiggjøre mennesker ved å ta kontrollen over økonomien deres. Jeg vil ta sterk avstand fra det, for det handler om verdighet. Det handler om håp, og det handler om livskvalitet. Det bør Stortinget og Regjeringen gjøre sitt for å gi gjeldsofrene i Norge, slik at de etter endt ordning kan starte et nytt liv, også de som har gjeld til det offentlige.