Norge er nord, og Norge er kyst. Både i vår utenrikspolitikk og i vår innenrikspolitikk må vi derfor ha fokus på de særegne mulighetene og de særegne utfordringene som knytter seg til våre interesser i nordområdene og i kyst- og havområdene. Etter min vurdering må vi heise opp fem områder i nordområdepolitikken: For det første må det internasjonale samfunnet gå sammen om å rydde opp i miljøproblemene på Kola. Her ligger enorme lagre av atomavfall. Dette er en av verdens største miljøutfordringer. Det er en trussel mot oss og mot verdenssamfunnet. Russland klarer ikke denne utfordringen alene. Det er på høy tid at verdenssamfunnet, representert ved EU, USA og andre, tar tak i denne utfordringen. Norske myndigheter må mer konsekvent sette denne saken på dagsordenen. For det andre må Norge og Russland sammen sikre en bærekraftig forvaltning av våre felles fiskebestander. Det forutsetter at vi sikrer en best mulig langsiktig forvaltning, men det forutsetter også en bedre kontroll med ressursuttaket. Vi har sett alvorlige eksempler på at russiske fiskefartøy driver ulovlig fiske. Norske myndigheter må klarere reise krav om tiltak mot uregistrert fiske. For det tredje må vi bruke olje- og gassressursene i området til å skape økt vekst og bedre velferd. En fjerdedel av verdens uoppdagede olje- og gassressurser antas å ligge i det arktiske området – en vesentlig del i Barentshavet. Norge må ta lederskap for utvikling av olje- og gassvirksomheten i nord. Vi må være aktivt med for å ha innflytelse. Samtidig må Norge gjennom egen aktivitet markere egne interesser. Så må vi selvsagt stille strenge miljøkrav, og vi må utvikle teknologi som gjør det mulig å innfri kravene. Slik kan vi påvirke både selskaper og finansinstitusjoner til å stille strengere krav til aktiviteten også på russisk side. Vi må utvikle petroleumsaktiviteten i samspill med Russland. Vi må ha ambisjon om å kunne bidra til utviklingen på russisk side. Men først og fremst må vi rette oppmerksomheten mot mulighetene på norsk side. Det er der den fremste norske interessen ligger. Slik må vi ivareta våre strategiske interesser. Slik skal vi skape nye arbeidsplasser i Kyst-Finnmark. Men slik kan vi også utvikle teknologiske løsninger som gir konkurransekraft for norske selskaper på russisk side. For det fjerde må vi bidra til sosial utvikling og bedre levekår for menneskene som bor i området. Gjennom ny næringsaktivitet skapes arbeidsplasser og inntekter som vil bidra til samfunnsutvikling både på norsk og på russisk side. Vi må skape et sterkere fundament for lokalsamfunnene i Nord-Norge. Men ikke minst må ny aktivitet i området bidra til bedre levekår for våre naboer i Nordvest-Russland. Det er også viktig for stabiliteten i området. Norske myndigheter må bidra til økt internasjonal støtte til økonomisk vekst i Nordvest-Russland. Og vi må bidra til å løse de helsemessige utfordringene i området. For det femte må vi styrke kontakten mellom menneskene i området. Da er kultursamarbeid viktig. Da er utdanningssamarbeid viktig. Da er kontakten mellom mennesker og organisasjoner viktig. Norske myndigheter må langt mer målrettet støtte opp under dette arbeidet og unngå tilfeldige budsjettkutt som vi har sett de siste årene. Barentssamarbeidet må styrkes. Det må etableres et eget barentsinstitutt i Kirkenes. Det er nær sammenheng mellom disse tiltakene. Bedre levekår i Nordvest-Russland vil bidra til stabilitet og avspenning. Økonomisk vekst vil øke mulighetene for å rydde opp i miljøproblemene. På samme måte må norsk utenrikspolitikk og norsk innenrikspolitikk ses i sammenheng. Økt næringsvirksomhet, nye arbeidsplasser og mer stabil bosetting i nord gir Norge større tyngde til å markere norske interesser i nord. Jeg vil derfor advare mot dem som ser den distriktspolitiske innsatsen – bl.a. i Finnmark og i Nord-Troms – som et spørsmål om å bruke noen kroner mer der enn i andre områder. For det første er det et selvstendig mål å sikre hovedtrekkene i vårt nasjonale bosettingsmønster. Da er utfordringene ganske annerledes langs kysten av Finnmark enn i noen annen del av landet. For det andre må vi ha en offensiv nærings- og distriktspolitikk for å utløse de enorme mulighetene i området. Men en aktiv nærings- og distriktspolitikk i nord er også avgjørende for å sikre våre nasjonale interesser i en bredere internasjonal sammenheng. Norge etablerte Barentssamarbeidet som en kanal for samarbeid om utvikling i nord. Vi må nå styrke dette arbeidet – på statlig nivå, på regionalt nivå. Samtidig må vi som parlamentarikere engasjeres sterkere i samarbeidet. Der er det fortsatt mye som står tilbake. Til slutt: Det er egentlig ganske utrolig at nordområdepolitikken ikke for lengst er etablert som Norges viktigste utenrikspolitiske interesseområde. Som en av talerne sa, så langt har det vært sett på som distriktspolitikk. Og som en annen sa, så langt i perioden har utenrikspolitikken vært konsentrert sørover. Det er på høy tid å erkjenne at dette er Norges viktigste utenrikspolitiske interesseområde og Norges viktigste næringsmessige potensial.