Det gleder meg at Venstres representant har den samme oppfatning som Regjeringa om at lokalsjukhusa skal opprettholdes. Velfungerende lokalsjukehus er grunnleggende i en desentralisert spesialisthelsetjeneste i et så vidstrakt land som Norge. Kravet fra Soria Moria-erklæringa om at ingen lokalsjukehus skal legges ned, er formidlet som pålegg til de regionale helseforetakene for 2006. Jeg er videre glad for at representant Gunvald Ludvigsen er opptatt av tilbudet ved lokalsjukehusa. I likhet med de øvrige helsetjenestene må lokalsjukehusa innrettes på behovene i befolkninga. Vi står overfor en betydelig økning av eldre, og flere lider av kroniske sjukdomstilstander bl.a. som følge av livsstilsendringer og psykososiale påkjenninger. Disse pasientgruppene, som ofte trenger tett oppfølging, trenger et nært tilgjengelig tjenestetilbud. Lokalsjukehusa vil i framtida ha særlige oppgaver rettet mot behovet hos bl.a. kronisk sjuke og sjuke eldre. Lokalsjukehusas tjenester skal inngå i en helhet både mot primærhelsetjenesten og mot den øvrige spesialisthelsetjenestens tilbud. I tillegg vil de medisinskfaglige endringene føre til at oppgavedelinga mellom de ulike tjenestenivåene nok vil endre seg over tid. Dette gjør at jeg ikke ser det som hensiktsmessig å definere et bestemt sett av tjenester som lokalsjukehusa skal eller ikke skal tilby. Tvert om mener jeg det er viktig at det gis rom for lokale tilpasninger, både ut fra det befolkningsgrunnlaget sjukehuset har og skal betjene, og ut fra en hensiktsmessig oppgavefordeling mellom sjukehusa i nærheten. Men jeg er enig med representanten Ludvigsen i at lokalsjukehusa skal ha et skikkelig og kvalitetsmessig godt innhold. En desentralisert organisering av spesialisthelsetjenesten forutsetter spesialister med breddekompetanse. Dette er ivaretatt både gjennom den norske spesialitetsstrukturen og gjennom de ulike spesialistreglene. Norge har en spesialitetsstruktur med 30 spesialiteter og 13 grenspesialiteter, henholdsvis åtte under indremedisin og fem under generell kirurgi. Helse- og omsorgsdepartementet har, sammenlignet med mange andre europeiske land, vært restriktive med å opprette for mange spesialiteter. Den norske spesialitetsstrukturen er således godt tilpasset en desentralisert organisering av spesialisthelsetjenesten. Generell kirurgi er opprettholdt som en hovedspesialitet, bl.a. for å understøtte rekruttering av kirurger til lokalsjukehusa og for å danne en felles faglig basis for grenspesialitetene under generell kirurgi. Dette er sentralt for å sikre breddekompetanse innen de kirurgiske spesialitetene. Spesialistreglene innen de kirurgiske spesialitetene gjenspeiler også kravet til breddekompetanse, da det f.eks. er stilt krav til spesialistgodkjenning i generell kirurgi for å kunne gå videre med grenspesialisering. Når det gjelder kapasiteten i spesialistutdanninga, er det etablert et system der Helse- og omsorgsdepartementet årlig fastsetter antall nye utdanningsstillinger, basert på en tilråding fra Nasjonalt råd for spesialistutdanning av leger og legefordeling. De regionale helseforetakene skal, basert på vurderinger av regionens behov for tjenester, fordele utdanningsstillingene innad i helseregionen og mellom de ulike spesialitetene. Formålet med ordninga er å sikre et tilstrekkelig antall utdanningsstillinger, med hensiktsmessig både geografisk fordeling og fordeling mellom spesialitetene. Systemet skal sikre at nåværende og framtidig behov for legespesialister, herunder innen kirurgiske spesialiteter, skal bli dekket. Jeg kommer til å vie mye oppmerksomhet til å utvikle lokalsjukehusa framover, inkludert å arbeide for at nødvendig personell – også nok antall kirurger – er tilgjengelig.