I perioden 1980–1993 ble et betydelig antall pasienter smittet av hepatitt C ved norske sykehus. Blodoverføringer var i all hovedsak smittekilden. Mange av disse er pasienter som har fått store smerter, og som en følge av dette ikke har kunnet opprettholde sitt normale liv på den måten man ellers ville kunne forventet. En slik lidelse medfører selvfølgelig store økonomiske tap, psykiske lidelser og en tilværelse hvor den det gjelder, føler seg hjelpeløs. Symptomene de fleste får, er dårlig appetitt, tretthet, underlivssmerter, kvalme og hodepine. I visse tilfeller kan man også bli gul i huden og/eller oppleve mørk urin. Uro, ledd- og muskelsmerter, søvnproblemer og nedsatt immunforsvar er andre symptomer som kan oppstå relativt kort tid etter at smitten har funnet sted. Senere i sykdomsforløpet er det også en rekke andre komplikasjoner som kan oppstå, som en indirekte følge av smitten. Det er etter forslagsstillernes syn ingen tvil om at de pasientene det her er snakk om, har hatt store lidelser som en følge av den smitten de ufrivillig har blitt rammet av. Pasientene har kommet til norske sykehus for behandling, men beklageligvis i tillegg blitt rammet av en svært alvorlig sykdom som har snudd opp ned på livene deres. Forslagsstillerne har vært i kontakt med flere pasienter som har fått avslag på grunn av tidsfristen på 20 år. Flere av disse har søkt rett etter at de fikk diagnosen. Avslagene er begrunnet ut fra den ovennevnte tidsfristen. Forslagsstillerne mener at denne fristen ikke kan være gjeldende i form av at diagnostiseringen har uteblitt, til tross for at disse pasientene i lang tid har hatt flere av de symptomene som er gjengitt tidligere. Et utvalg, nedsatt 15. september 2003 av daværende helseminister Dagfinn Høybråten, har konkludert med at det bør være et samordnet erstatningsoppgjør for denne gruppen, bl.a. fordi diagnostiseringen har tatt altfor lang tid, slik at tidsfristen for å søke erstatning har utløpt for mange av de pasientene det gjelder. Utvalget var helt klart i sin innstilling. De det gjaldt, skulle få en samordnet erstatning. Fremskrittspartiet er opptatt av at staten, regjering og storting, ikke kan fraskrive seg ansvaret for denne gruppen pasienter, som har hatt store økonomiske og sosiale tap samt blitt fratatt muligheter til å leve et normalt, verdig liv. Og det å gi en erstatning gjennom billighetserstatningsordningen vil ikke gi mange av pasientene som har vært mest utsatt, en verdig erstatning. Billighetserstatningen har et tak på 200 000 kr. Nettopp derfor ønsker ikke Fremskrittspartiet en billighetserstatning. Vi snakker altså om mennesker som har blitt fratatt muligheten til arbeidsfortjeneste gjennom mange, mange år. Vi snakker om mennesker som i verste tilfelle har endt opp med å dø. At staten ikke tar på seg sitt fulle ansvar, er, slik jeg ser det, meningsløst. Billighetserstatningen som de øvrige partiene går inn for, tilsier ikke at det i dette tilfellet blir gitt en verdig erstatning. På denne bakgrunn fremmer jeg forslaget fra Fremskrittspartiet om at det opprettes en ny samordnet erstatningsordning for dem som er smittet av hepatitt C gjennom blodoverføringer i det norske helsevesenet, i tråd med Hepatitt C-utvalgets tilråding. En samordnet erstatning over Helse- og omsorgsdepartementets budsjett tilsier ikke at det ikke er rom for differensiering i oppgjøret, slik at dette kan bli gjennomført i respekt og verdighet overfor mennesker som fra før er blitt påført nok lidelser. Det at regjering og storting behandler sine innbyggere på en måte som oppleves rettferdig for den enkelte det gjelder, er særdeles viktig, om vi ønsker et samfunn som er basert på forståelse og respekt. Jeg kan ikke se at det blir gjort i denne sak.