Fremskrittspartiets politikk overfor kommunene handler i vesentlig grad om to ting. For det første handler det om lokaldemokrati, lokal styringsrett, og for det andre om å ivareta grunnleggende tjenester på et nasjonalt nivå. Vi hører allerede i debatten at det kommer ganske sterk kritikk av at Fremskrittspartiet ønsker et annet system. Det er korrekt at vi ønsker et annet system i forhold til finansiering av mange av de tjenestene som i dag ligger under kommunene. Det handler om de grunnleggende velferdstjenestene. Det handler om eldreomsorg, det handler om skole, det handler om sosiale tjenester. Vi ønsker å flytte dem ut av dagens system, hvor det er kommunene som bevilger de pengene, og gjøre det til en nasjonal oppgave å stykkprisfinansiere det. Begrepet «stykkprisfinansiering» handler ikke om noe annet enn at det er behovet som utløser utbetalingen for f.eks. en sykehjemsplass eller en skoleplass. Det er altså ikke økonomien i den enkelte kommune som skal være utslagsgivende for kvaliteten på viktige velferdstjenester. Her er det forskjeller mellom kommunene. Det tar vi innover oss. Det finnes tjenester og tilbud som er viktigere enn andre. Det tar vi konsekvensen av når vi løfter grunnleggende velferdstjenester opp på nasjonalt nivå og ivaretar det gjennom behovsstyrt finansiering. Så har vi faktisk to tanker i hodet samtidig. Er det et parti som virkelig vil styrke lokaldemokratiet, så er det Fremskrittspartiet. Vi ønsker at kommunene i langt større grad skal være i stand til å styre sitt eget tilbud utover de grunnleggende tjenestene, f.eks. når det gjelder forvaltning av arealer – på en rekke områder. Her er punktet hvor det virkelige lokaldemokratiet må fungere, hvor den virkelige lokale styringsretten er avgjørende. Her vil vi gi kommunene mye større makt, men samtidig holde gode offentlige tjenester, de grunnleggende velferdstilbudene, på nasjonalt nivå. Vi anerkjenner selvfølgelig situasjonen i dag. Å innfase et nytt system er ikke gjort over natten. Frem til vi får innført stykkprisfinansiering, altså behovsstyrt finansiering av grunnleggende velferdstjenester, er vi nødt til å ta noen grep for å sikre oss at kommunene følger opp, at de følger opp de lovnadene som ikke minst Regjeringen har kommet med på vegne av kommunene. Da må vi øremerke. Det kommer vi også til å gjøre i vårt alternative statsbudsjett. Det har vi varslet, og vi har også forslag i dag som legger opp til det. Samtidig som vi ser behovet for å øremerke, er det faktisk slik at vi også ser behovet for å øke rammeoverføringene til kommunene innenfor dagens system. Derfor blir det litt spesielt når det var regjeringspartiene som gjennom hele valgkampen pratet så høyt om viktigheten av kommuneøkonomi, at det faktisk er vi som har lagt inn forslag som vil øke inntektene til Kommune-Norge. Vi går lenger enn Regjeringen – med 1 milliard kr – fordi vi innser at det er en rekke utfordringer i norske kommuner – det gjelder NAV-reformen og ikke minst de årsverkene innenfor pleie og omsorg som Regjeringen har lovt. Det gjelder også etterslepet innenfor vedlikehold av offentlig bygningsmasse, som er anslått til å være mellom 40 milliarder kr og 60 milliarder kr. Behovet ute i Kommune-Norge innenfor dagens system er langt større enn det Regjeringen legger opp til. Det tar vi konsekvensene av og foreslår en ekstrabevilgning, hvor vi samtidig varsler at vi ønsker å øremerke deler av dette, nettopp for å sikre at det er de grunnleggende velferdstjenestene som blir prioritert av de enkelte kommunene. Selv om det her kommer påstander – og tall – fra representanter som tilhører regjeringspartiene om at pengene blir benyttet i forhold til de valgløftene man har kommet med, ikke minst innenfor eldreomsorgen, har vi andre analyser og andre tall som tyder på det stikk motsatte. Her er det store forskjeller mellom de ulike kommunene. Vi konstaterer i hvert fall at når det gjelder fremskrittspartikommuner, har vi klart å prioritere grunnleggende velferdsoppgaver – ikke minst eldreomsorgen. Her er det store forskjeller mellom de enkelte kommunene. Hvis vi skal gå inn på enkelte punkter i kommuneproposisjonen, er det noen grep som må tas. Vi har tidligere vært med på å få til en momskompensasjonsordning som skulle sørge for at vi fikk reell likestilling i konkurransen mellom privat og offentlig virksomhet nettopp for å fremme konkurranse og konkurranseutsetting i produksjon av kommunale tjenester. Vi ser nå at denne ordningen har blitt ganske tungvinn. Det har medført økt byråkrati, og det er ikke den helt optimale måten å organisere dette på. Derfor har vi et forslag her om å effektivisere dette systemet slik at kommunene har gode ordninger som sikrer likebehandling mellom privat og offentlig virksomhet, men samtidig uten at man bygger opp et for stort byråkrati. Jeg håper at Regjeringen er villig til å se nærmere på det forslaget. Så hører man beskyldninger som kommer her mot den forrige regjeringen, som Fremskrittspartiet i flere av budsjettene var med på å støtte. Det løftet som man snakker om i norsk kommuneøkonomi, startet ikke i år. Det startet i forrige periode, under den forrige regjeringen – med press og støtte fra Fremskrittspartiet. Jeg tror man skal være så pass fair i den diskusjonen at man innser det. Tallenes tale er klar. Dette er et løft som flere partier har vært med på – det gjelder ikke kun regjeringspartiene, slik som enkelte prøver å gi inntrykk av. Med de økninger man legger opp til i dag, konstaterer jeg at man i realiteten snakker om en nullvekst for kommunene. Tar man hensyn til de økte utfordringene kommunene står overfor både når det gjelder oppgaver og etterslep, og skulle Regjeringen følge opp sin egen retorikk, måtte bevilgningene vært større. Det er et faktum, og tallenes tale er klar. Jeg etterlyser en viss edruelighet i denne debatten, for her er det faktisk Fremskrittspartiet som tar innover seg denne situasjonen og foreslår økte bevilgninger til kommunene. Her er det litt forskjell mellom den retorikken som ble brukt i valgkampen, den retorikken Regjeringen brukte i forbindelse med statsbudsjettet for 2006 og de realitetene som ligger på bordet i dag i dette dokumentet. Jeg registrerer at det er ganske stor interesse her for å kritisere Fremskrittspartiet og vårt primære standpunkt om kommunene. Vi har to tanker i hodet samtidig. Vi forholder oss til dagens system, men gjør noen grep for å bedre kommunenes situasjon. Først og fremst vil vi bedre tjenestene, og derfor har vi altså et helt annet system. Det brukerstyrte systemet som i realiteten ligger i vår stykkprisfinansiering, er faktisk noe som flere kommuner som er styrt av de rød-grønne, av regjeringspartiene, innfører lokalt. Det er flere eksempler på kommuner som innfører stykkprisfinansiering lokalt innenfor sine kommunale rammer og sine kommunale budsjetter, fordi det er en effektiv måte å distribuere midlene på. Da blir det noe hult i den kritikken som kommer mot Fremskrittspartiet, og det at vi ønsker å bruke et mer effektivt system. Problemet i forhold til de kommuner som enkeltvis innfører lokal stykkprisfinansiering, er selvfølgelig at når budsjettet er brukt opp, så er det brukt opp. Men med vårt system vil det være behovet for en sykehjemsplass, behovet for en skoleplass, som vil være avgjørende, og automatisk utløse tilskudd fra staten. Vi har altså et helt annet system, som sikrer grunnleggende velferdstjenester. Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet er tydeligvis langt mer opptatt av å styrke den generelle økonomien i kommunene.