Flertallet i komiteen er fornøyd med at partene er kommet til enighet i årets trygdeoppgjør, og mener at det ville tatt seg litt underlig ut om Stortinget skulle gått inn og overprøvd et konkret forhandlingsresultat i ett bestemt oppgjør. Eventuelle endringer bør i så fall komme som et resultat av nye retningslinjer, slik det også er vist eksempler på i proposisjonen har skjedd tidligere. Men nå er det jo også slik at Stortinget med det aller første får seg forelagt en stortingsmelding om hele pensjonssystemet vårt, så det vil bli rikelig med muligheter til å diskutere pensjonssystemet i løpet av høsten som kommer. Jeg ser av mindretallets kommentarer at en legger stor vekt på det en mener er en stadig underregulering av pensjonene og et stort etterslep, særlig for de laveste pensjonene, gjennom nesten hele folketrygdens periode fra 1967 og fram til i dag, grunnet underregulering av G. Jeg synes egentlig det er litt synd at en slik generell påstand har fått lov til å festne seg. For med i det bildet hører jo også at den gangen prinsippene for regulering av grunnbeløpet ble lagt, var minstepensjonen identisk med grunnbeløpet. Når en i ettertid skal vurdere utviklingen i minstepensjonene, må en jo også ta med at allerede i 1969 ble ordningen med særtillegg innført, og at særtillegget har vært gjenstand for en selvstendig oppjustering, fra 7,5 pst. av G i 1969 til dagens nivå på henholdsvis 79,33 pst. og 74 pst. av G. Med i bildet hører også at Stortinget før trygdeoppgjøret i 2003 presiserte retningslinjene for regulering av pensjoner, at underreguleringen fra 2002 ble rettet opp, at retningslinjene ble fulgt både i 2004 og 2005, og jeg synes det er helt naturlig at den nye flertallsregjeringen følger de av Stortinget vedtatte regler for regulering, noe som har skjedd i årets oppgjør. Dessuten: Deler av den såkalte underreguleringen når en ser alle pensjoner under ett, inklusive de med tilleggspensjon, har jo også vært omforent med pensjonistorganisasjonene, fordi det samtidig har gitt rom for en omfordeling pensjonistene imellom, fra de med høye til de med lave pensjoner. Det hører også med at gifte og samboende faktisk har fått en bedring i sine pensjoner. En kan godt ha som et framtidig mål at en skal ha individuelle ytelser, og at det ikke skal være noen forskjell, men faren er da at en glemmer de enslige pensjonistene, for det er jo tross alt de som har det vanskeligst. Dette er min første periode på Stortinget, men jeg har latt meg fortelle av mer erfarne representanter at det visstnok er en årviss foreteelse vi nå er vitne til, og at Fremskrittspartiets stadige mindretallsforslag i trygdeoppgjøret har et visst rituelt preg over seg. Nå er det jo slik at Fremskrittspartiet i forrige periode i tre av de fire årene var del av et budsjettforlik i Stortinget, men de har, til tross for det, altså ikke greid å få gjennomslag for sine forslag på dette området. Og til sjuende og sist er det vel gjennomføringsevnen det kommer an på i politikken. Et siste poeng, som jeg har lyst til å ta med: Helt umiddelbart kan Fremskrittspartiets forslag selvfølgelig virke forlokkende. Stilt overfor spørsmålet: «Vil du ha mer penger?» vil trolig de aller fleste svare ja. Men det er en annen side ved dette som ikke er fullt så synlig i denne saken, men ikke mindre viktig. Der Fremskrittspartiet ønsker en liberalisering av velferden, cash i handa, mens du selv må ut og kjøpe tjenester i et marked, prioriterer de rød-grønne annerledes, med større vekt på et offentlig tjenestetilbud til alle, uavhengig av lommeboka til den enkelte. Vi ser det i familiepolitikken, vi ser det også her i eldrepolitikken. Når du må ut og kjøpe eldretjenester i et marked, vil nok mange fort oppdage at det regnestykket går i minus, og at vi ikke lenger da snakker om det som til stadighet er et tema i kommunepolitikken i dag, nemlig hvor høye egenandeler du skal betale når du kanskje må ut og dekke hele kostnaden i et privat marked. Det synes jeg også er en del av bildet. Vektingen – tjenester eller penger – og hvor ligger den balansen? Der er vi grunnleggende uenige. Det er mye visdom i gamle ordtak – ett av dem lyder: «Det er ikke gull alt som glimrer.»