For ca. 20 år siden ble det laget en utredning som het «Scenarier 2000». En av konklusjonene i denne utredningen, laget for den norske regjering, var at noen av de områdene der Norge kunne hevde seg internasjonalt, var i den store andelen av velutdannede kvinner i befolkningen. Så stod det tørt at vi ikke er gode nok til å organisere det. Det er jo det som er kjernen i dagens debatt også. Jeg vil gjerne spisse til interpellantens ord. Det er nettopp i skjæringspunktet mellom hverdagslivets organisering og yrkeslivets organisering det ofte butter. For min del vil jeg gjerne si at det å mene at kvinner må kvoteres inn i disse stillingene, må være helt gal tenkning. Når man ser hvordan kvinner rykker fram på bred front i alle former for høyere utdanning, er det nettopp andre ting man må lytte til. Man må lytte til det stipendiatopprøret vi hadde i vår, som nettopp gikk på de praktiske forholdene. Hva skjer hvis man er småbarnsforeldre, småbarnsmor, og f.eks. ikke har en god nok permisjonsordning, ikke for å lure seg unna stipendiatstillingen, men fordi man ikke fanger opp disse sidene ved livet? Jeg vil oppfordre statsråden – som var inne i den debatten, og jeg hadde også gleden av å stille ham spørsmål om det – til å se på det spørsmålet i tillegg til det han selv tok opp. Jeg synes statsråden hadde et bra utvalg av tiltak. Han viste raust til komiteen som Kristin Clemet satte i gang, Kvinner i forskning, og hvordan han ville følge opp rapporten fra dem videre. Han viste etter min mening til viktige tiltak, som opprykk til førstelektor og kvalifiseringsprogrammer f.eks. i profesjonsutdanningene, der det helt åpenbart er for lave andeler. Han viste også til målsettingene til Universitetet i Oslo, den store institusjonen som det er, og Universitetet i Bergen. Jeg synes også at statsråden var på kreativ og ryddig jakt innenfor EØS- og EU-området da han lette etter «søskenbarn av Kristin Clemet», som Bondevik II-regjeringens forsøk på å ha rekrutteringsstillinger, altså økonomiske incentiver. Jeg vil bare heie på det. Jeg er sikker på at det arbeidet vil bli gjort. Min erfaring med EU-regler er at det alltid er noen som finner tilpasninger vi ikke har oppdaget i Norge. Å sette noen på denne formen for stille etterforskningsarbeid vil jeg i hvert fall kraftig understøtte. Så er det nok slik at jeg nettopp ville sett på de temaene som andre representanter har vært inne på: Hvor er det det butter mellom det vi kan kalle for hverdagslivets organisering, opp mot yrkeslivets organisering? Jeg tror at en systematisk gjennomgang av slike tiltak ofte vil finne mange små svar som i sum kanskje vil føre til viktige bidrag for å øke det som var interpellantens hensikt, og også oppfattet som alle andres hensikt, nemlig å øke rekrutteringen av kompetente kvinner. Så er det nok også slik på dette området – uten at vi skal gjøre dette til noen budsjettdebatt – at hvis man bryter optimismen innenfor forskerverdenen, bryter optimismen innenfor den høyere utdanning, er man med på å skape uforutsigbarhet, og uforutsigbarhet har en tendens til å fryse fast strukturer. Sagt på en annen måte: Er det trange budsjetter, kutter man i budsjettene. Sørger man for at forskningsopptrappingen blir usikker, vil usikkerheten føre til at folk blir langsommere, mister motivasjon, mister tempo, mister initiativ. På den måten er det også i denne debatten nødvendig for en opposisjonsrepresentant å si at hvis man i regjeringspartiene ikke skjerper oppmerksomheten mot forpliktelsen i forhold til høyere utdanning, hvis man ikke skjerper oppmerksomheten mot det å ha en reell forskningsopptrappingsplan, skjærer man jo rett og slett unna rekrutteringsstillinger, enten det er stipendiatstillinger, postdoktorstillinger eller hva det måtte være. Man bringer seg selv i den situasjonen at man ikke kan rekruttere på det som alle har trodd på, nemlig at vi gjennom tilveksten av godt kvalifisert ungdom skal rekruttere kvalifiserte mennesker, både kvinner og menn – og i denne debatten særdeles mange flere kvinner – til stillingene. Man mister rett og slett fleksibiliteten i systemet, både økonomisk og organisatorisk. Derfor er det en helt avgjørende nøkkel – det er ikke tilstrekkelig, men det er en avgjørende nøkkel – at forskningsopptrappingen opprettholdes, og så får debatten om det komme i sin tid, med den type trykk den skal ha, og det trykket skal være betydelig. Kuttene i høyskolesektoren må være et pinlig overgangsøyeblikk, som i hvert fall noen av oss skal gjøre vårt ytterste for å sørge for at det er konstant oppmerksomhet på. Og så må man i tillegg til det ha med de utmerkede forslag som interpellanten hadde, og som statsråden hadde. Jeg vil gjerne understreke på nytt igjen at man må se på hvordan f.eks. stipendiatenes praktiske situasjon er her. Jeg er stygt redd for at der er det noen små grep som kan føre til positive resultater i det som var interpellantens og statsrådens felles hensikt: rekruttere flere kvinner. Det er også min hensikt, og jeg slutter meg til det. Men at kompetente intelligente kvinner – jeg er selv gift med en av dem – skal kvoteres inn i disse stillingene, synes jeg er en besynderlighet i 2006, med all respekt.