Helseministeren har gitt et dekkende bilde av hva de rød-grønne partiene på Stortinget mener. Som hun sa, står det i Nasjonal helseplan at departementet vil sette i gang et arbeid med sikte på å endre rammebetingelsene, for å få en bedre integrering av avtalespesialistene i de regionale helseforetaks oppfyllelse av sørge for-ansvaret og for å videreføre ordningen med privatpraktiserende avtalespesialister. Det er liten tvil om at vi i dag er avhengige av at private bidrar til helsetilbudet i Norge. Når det gjelder psykiatrien, er det faktisk en utfordring å få nyutdannede psykologer og spesialister til å ville inngå avtale med det offentlige, fordi flere og flere etablerer seg uten avtale som privatpraktiserende psykoterapeuter i sentrale strøk, særlig Oslo vest. Dette må vi møte på flere plan, men jeg tror en viktig utfordring er å ansette flere, særlig psykologer, innen kommunene, for bl.a. å gi barn og unge rask hjelp når de får problemer. Det krever også at vi ser på utdanningene. Jeg har lyst til å bruke litt tid på spørsmålet om bruk av private sykehus. Regjeringa har et annet syn på bruk av private kommersielle tilbydere enn det Nesvik og Fremskrittspartiet har. I Soria Moria-erklæringa sier vi både at vi ønsker å sikre at sykehus eid og drevet av frivillige organisasjoner skal sikres gode vilkår gjennom avtaler med det offentlige, og at vi ønsker at omfang av avtaler mellom regionale helseforetak og private kommersielle sykehus må begrenses. Ledig kapasitet i de offentlige sykehusene skal utnyttes, slår vi fast. For oss i SV er dette sjølsagt. Offentlige midler skal i minst mulig grad gå til å måke penger rett i lomma på privatpersoner. Det er også derfor vi ønsker en opprydding i statseide selskapers lønns- og bonuspolitikk f.eks. Det er egentlig forunderlig at ikke Fremskrittspartiet er mer opptatt av hvordan offentlige midler brukes. Hvorfor er det mer fornuftig å satse på private kommersielle tilbud som skal ha et overskudd til sine eiere, enn å bruke alle pengene på å utvikle et godt tilbud i offentlig regi? Vi vet jo at noen av disse aktørene, både eiere og en del leger, har tjent fett på en ukritisk bruk av offentlige midler. Det er også bakgrunnen for at vi ønsker å rydde opp. Denne utviklinga skjøt fart under den forrige regjeringa, hvor antall private sykehus på kort tid økte fra sju til 24. I tillegg skjedde det en utbredt sammenblanding av roller, hvor offentlig ansatte leger jobbet deltid i private, konkurrerende sykehus. Jeg husker en avisleder som beskrev situasjonen slik: Det er som om journalister i Dagbladet skulle jobbe deltid i VG. – Altså helt utenkelig. Å tillate et for stort innslag av private kommersielle interesser i stedet for å bygge opp kapasiteten i det offentlige er ufornuftig, og det kan føre til større sosial og regional ulikhet. Det ønsker ikke vi. Vi ønsker et like godt tilbud til alle, uavhengig av bosted, uavhengig av lommebokas størrelse. En politikk som stimulerer til etablering av flere kommersielle sykehus, gir mindre mulighet til å prioritere mellom pasientgrupper, det fører til økt press på lønninger, særlig blant leger, og det kan gi et bilde av det offentlige som mindre effektivt, rett og slett fordi det offentlige til slutt blir sittende igjen med de tyngste pasientene, i tillegg til de mange forpliktelsene de har, som de private ikke har. Altså: Det er en konkurranse på ulike vilkår. Dette betyr ikke at det ikke er rom for forbedringer innenfor det offentlige systemet, det er helt klart. Når det gjelder samhandling, brukermedvirkning og arbeidstakerinnflytelse f.eks., har vi store utfordringer. Men løsninga på dette er ikke økt privatisering. Jeg vil avslutte med å si at mange private gjør en kjempeviktig jobb. Private avtalespesialister, private ideelle tilbud – ikke minst innen rehabilitering, som Sonja Sjøli var inne på, og også Fremskrittspartiet – private som har bygd opp kompetanse som det offentlige mangler, er viktig for at pasientene skal få et godt tilbud. Jeg har sjøl jobbet for å få en pasient med alvorlig anoreksi inn i et privat tilbud i Fredrikstad, nemlig Capio, og det var fordi vi så at det ikke var et godt nok tilbud innenfor det offentlige. Men jeg var samtidig veldig ærlig på at det beste ville vært om vi hadde brukt disse pengene til å utvikle et godt tilbud innenfor det offentlige, slik at man slapp å bruke deler av disse midlene til å bygge opp et overskudd for eierne av disse tilbudene. Vi har et ansvar for å bruke de private aktivt der de utgjør et verdifullt supplement, men vi må samtidig passe på at vi utvikler og øker det offentlige tilbudet, fordi et offentlig tilbud er det beste virkemidlet for å gi befolkninga et trygt og likeverdig tilbud. Helt til slutt i forhold til Høyre: Det er veldig bra hvis Høyre er blitt mer opptatt av klasseskiller i Norge. Men den vridningen fra offentlig velferd til privat forbruk som skjedde med Høyre i regjering – langt mindre satsing på sykehus f.eks. enn det denne regjeringa faktisk har fått til, kutt i kommunene og romslige tilbud til det private – ville skutt fart på en utvikling mot økende klasseskiller i Norge.