Gjennom den regjeringsperioden som jeg satt i, opplevde vi at vi hadde en reell dialog med Forsknings-Norge, der man hadde tillit til at regjeringen ville noe, basert for det første på Bondevik Is forskningsmelding, som ble oppfattet som et paradigmeskifte, positivt, og for det andre på Clemets forskningsmelding. Det ble ført en dialog, og gjennom den dialogen la man i budsjettet for 2006 fram en kraftig økning. Man følte seg forpliktet av sin egen forskningsmelding. I opposisjon fortsetter Venstre å føle seg forpliktet. Vi føler oss forpliktet f.eks. til å ha SVs meningers mot i denne salen når vi er i opposisjon, innenfor en ansvarlig budsjettramme. Vi opererer ikke med andre oljemilliarder enn det regjeringspartiene gjør, vi opererer med den samme rammen, vi driver ikke og leker med penger, vi opererer med pengene som finnes der. Da føler jeg meg vel med at vi har prøvd å kjempe for en konsekvent linje som et lite parti i regjering, og fortsetter å gjøre det som et større parti utenfor regjering. Det å holde en linje er et uttrykk for å ville noe i politikk, det er et uttrykk for å prioritere, og det som jeg har gjort på vegne av Venstre denne høsten, å si at vi prioriterer høyere utdanning og forskning, kommer jeg til å fortsette med. I det øyeblikket Regjeringen gjør noe positivt med det, skal jeg også si noe positivt om det. Men så langt har jeg ikke hatt grunn til det.