Det er en svært viktig debatt vi nettopp har avsluttet – men det er også en viktig debatt vi nå skal ta fatt på. Den skal handle om dem som det ikke finnes noen helbredende behandling for, men som vi har et stort ansvar for å sikre en god lindrende behandling og en verdig omsorg for. Å sikre en god og verdig omsorg ved livets slutt er en av de mest krevende oppgaver innen helsetjenesten. Hver eneste dag opplever mennesker å bli rammet av alvorlig sykdom og nære tap, noe som tvinger dem inn i en totalt endret livssituasjon. For de fleste betyr det at de blir sterkt avhengige av andre. De mister muligheten til å foreta egne valg, og de mister kontroll over eget liv. Vi møter slike utfordringer svært forskjellig, avhengig av hvor forberedt vi er, av livssituasjonen vi er i, av reaksjoner i omgivelsene og – ikke minst – av den hjelp som tilbys av helse- og omsorgstjenesten. Respekten for menneskeverdet blir satt på en alvorlig prøve når vi møter mennesker i sluttfasen av livet. Det er i slike situasjoner det egentlige menneskesynet og holdningene i helsetjenesten og i samfunnet for øvrig blir tydelige og synlige. Det er nettopp nær ytterpunktene vi finner de verdimessige prøvestener i vårt samfunn. Selv om tilbudet har blitt atskillig bedre de siste årene, er det fortsatt mange eksempler på at alvorlig syke og døende får for dårlig hjelp. For å motvirke kravene om at helsetjenesten skal medvirke til selvvalgt avslutning på livet, er det viktig å sikre at det tilbudet som blir gitt til mennesker mot slutten av livet, er så godt som mulig, både menneskelig og faglig. Ønsket om aktiv dødshjelp må møtes med aktiv livshjelp. Kravet om dødshjelp springer ofte ut av en opplevelse av uverdighet. Derfor er det behov for fortsatt satsing i helsevesenet på en helhetlig livshjelp. Det forutsetter en økt innsats for lindrende behandling der det ikke er noen helbredende behandling for sykdommen. Palliativ behandling har som mål å bedre pasientenes livskvalitet og opprettholde funksjon så lenge det er mulig. Palliativ medisin omhandler behandling, forskning og fagutvikling hos pasienter med en uhelbredelig sykdom og kort forventet levetid. Tradisjonelt har fagfeltet omfattet pasienter med kreftsykdom, men behandlingsprinsippet er relevant for andre sykdomsgrupper. Målet for all palliativ behandling er å gi pasienten og hans eller hennes familie en best mulig livskvalitet. Spesialiseringen i helsevesenet kan bidra til at helheten i omsorgen blir borte. Her har hospice-filosofien vist vei. Verdigrunnlaget i hospice-filosofien er optimal behandling og pleie og omsorg rettet mot pasientenes fysiske, psykiske, sosiale, åndelige og eksistensielle behov. Vi vet at gode, gjennomtenkte tilbud skaper tillit og trygghet for pasientene, for pårørende og for helsepersonell. Antall eldre kreftsyke og kronisk syke som vil ha stort behov for et godt tilbud om lindrende behandling og pleie og omsorg i livets sluttfase, vet vi vil øke i årene framover. Da gjelder det å være godt forberedt. Utformingen av tilbudet om omsorg ved livets slutt må ta høyde for at mennesker har ulike ønsker og ulike behov. I dag dør om lag to av fem i sykehus. Det samme antall dør i sykehjem. Én av fem dør hjemme. Vi mener det er både viktig og riktig å gi alvorlig syke og døende et reelt valg med hensyn til hvor de ønsker å tilbringe livets siste dager. Dette er særlig viktig sett i lys av at vi er et flerkulturelt samfunn, og hvor det er ulike syn på hva en opplever som en verdig avslutning på livet. For mange vil det være viktig å kunne være hjemme. Andre ønsker – og føler større trygghet ved – å være et annet sted der de kan få ro og hvile. Dette krever at vi både legger til rette for en god, hjemmebasert omsorg og pleie og samtidig bygger flere hospicer. Jeg har besøkt flere hospicer, bl.a. Hospice Stabekk, og sett hvor godt og gjennomtenkt de ivaretar alvorlig syke og døende og deres pårørende. Dersom flere pasienter skal få mulighet til å avslutte livet hjemme i tråd med egne ønsker, må vi gi dem og deres pårørende trygghet for at de får kvalifisert hjelp. Ambulerende palliative team kan gi denne tryggheten, forutsatt at man har fleksible ordninger der kommunehelsetjenesten og spesialisthelsetjenesten samarbeider om et helhetlig tilbud. Private tilbud som er finansiert av det offentlige, kan være en viktig ressurs i tjenestetilbudene til alvorlig syke og døende. Slike tilbud må tilpasses det ordinære tjenesteapparatet og være en del av det totale tilbudet til den enkelte pasient. Private, frivillige og ideelle organisasjoner har lange tradisjoner som viktige bidragsytere i helse- og omsorgstjenesten. Høyre mener denne innsatsen er en stor ressurs som må ha en plass i omsorgen for alvorlig syke og døende også i framtiden. Tilbudet om omsorg ved livets slutt har blitt styrket de senere år. Det er opprettet regionale kompetansesentre for lindrende behandling i alle helseregioner, som driver undervisning, rådgivning og forskning. Disse kompetansesentrene skal være pådrivere for lindrende behandling og omsorg i hele regionen. Kreftplanen har bidratt til å bygge ut og sikre drift av hospiceplasser i sykehus, mobile team og ved kommunale sykehjem. Det er bevilget midler til drift av hospice i tilknytning til Haraldsplass Diakonale Sykehus i Bergen og Lovisenberg Diakonale Sykehus i Oslo. Det er også bygd opp særskilte omsorgsavdelinger for kreftpasienter ved bl.a. Bærum sykehus og St. Olavs Hospital. Både kommunehelsetjenesten og spesialisthelsetjenesten skal etablere og opprettholde tilbud om lindrende behandling gjennom sine rammebevilgninger. Samarbeidsregjeringen ønsket imidlertid å satse særlig på tilbud om lindrende behandling og etablerte derfor et ekstraordinært tilskudd til lindrende behandling utenfor sykehus. Tilskuddet er i 2006 på 21,1 mill. kr og går til prosjekt i regi av kommunehelsetjenesten og private organisasjoner. Samarbeidsregjeringen innførte også egne polikliniske takster for lindrende behandling og tilleggsrefusjon gjennom ISF-systemet. Vi står imidlertid overfor en betydelig utfordring når det gjelder å gi flere god behandling og en verdig omsorg ved livets slutt. I dag mottar bare 20 pst. av alle døende et tilbud fra en enhet for lindrende behandling. Derfor mener Høyre det er nødvendig å etablere flere ambulerende team og hospicer, som alternative tilbud til dem som ønsker det. Slike tilbud krever ikke minst god samhandling mellom spesialisthelsetjenesten og kommunene. Dessuten er det avgjørende at vi har finansieringsløsninger som stimulerer til slike tiltak. Jeg er også opptatt av at forholdene for pårørende som ønsker å ta seg av uhelbredelig syke, må tilrettelegges bedre. Høyre mener det er udekkede behov på dette området. Det er mange pårørende som ønsker å kunne være sammen med og ta seg av sine nærmeste i hjemmet dersom de er uhelbredelig syke, og dersom den som er syk, ønsker det. Jeg mener dagens ordninger ikke fullt ut ivaretar dette behovet godt nok. Det er en mangel på fleksibilitet i dagens system. Jeg mener vi må være villige til å tenke nytt og tilpasse ordningene etter behovet. Det er et like stort behov for en god omsorg ved livets slutt som det er ved livets begynnelse. Derfor bør det kunne være mulig å ta ut en form for permisjon, slik det er i dag med fødselspermisjon. Det er i dag mulig å benytte seg av ordningen med pleiepenger fra folketrygden under fravær fra arbeid. Pleiepenger ytes for 20 dager. Det er også en ordning med omsorgslønn i kommunene. Jeg vil be statsråden vurdere om det er behov for å utvide antall dager det ytes pleiepenger, f.eks. inntil et halvt år der det er mulig, til dem som pleier en nær pårørende i hjemmet, og se på om det er andre fleksible løsninger som ivaretar både den sykes og de pårørendes behov. Dette handler om å gi en best mulig omsorg, en best mulig trygghet og en mest mulig verdig situasjon og avslutning for mennesker i livets sluttfase. Jeg ser fram til å høre statsrådens vurderinger og svar når det gjelder denne omsorgen.