Det har vært en interessant debatt i denne saken. Det er en sak som vanligvis ikke får den helt store oppmerksomheten, men den fortjener faktisk veldig stor oppmerksomhet. Jeg synes saksordføreren på en utmerket måte illustrerte dette ved å slå fast at norske fiskeriavtaler med andre land selvfølgelig også har et stort «ispedd» av utenrikspolitikk i seg. Det er vel ingen annen sektor hvor vi fra norsk side har fått et slikt «ispedd» mer anskueliggjort enn på fiskerisektoren det siste året. Vi er selvfølgelig 100 pst. avhengige av å inngå avtaler med andre land, og som saksordføreren helt korrekt var inne på, deler vi bestander som ofte fødes i Norge, vokser opp i et annet land, men som svømmer tilbake og på veien tilbake passerer gjennom matfatene til forskjellige nasjoner. Vi har ganske mye negativ erfaring med å ha fått slått fast hva som er prisen for ikke å ha på plass internasjonale avtaler. En dårlig avtale er faktisk langt å foretrekke fremfor ingen avtale. Dette er illustrert i innstillingen også når det gjelder den nevnte fempartsavtalen, og det er synd at Norge ikke når frem med det som jeg tror etter alles syn er høyst berettigete norske krav. Samtidig er det grunn til å understreke at skal Norge ha autoritet i forhandlinger med andre land, må vi beskikke vårt bo optimalt. Det går på fiskejuks. Det går på illegalitet i fiskeriene, som vi også har eksempler på fra norsk side. Alt norsk misbruk, all form for overuttak og det som gjelder aktivitet på gal side av lovverket, svekker oss i vår autoritet i forhandlinger med andre land. Så jeg tror ikke vi har annet valg enn at i dette presset på en ressurssituasjon, som har vært og er truet på flere områder, er vi nødt til å ha en føre var-holdning. Det betyr at forskernes råd som regel må gå foran alle andre hensyn. Jeg synes vi fra norsk side har lyktes langt på vei i å få bort overkapasitet, som er den største trussel både mot bestanden og mot økonomi. Så har saksordføreren og andre i debatten i dag pekt på at vi blir truet i den norske myndighetsutøvelsen i norske fiskerisoner. Dette er et svært stort problem, og det må løses internasjonalt og gjennom avtaler. Det som etter min oppfatning får litt lite oppmerksomhet, og det er kanskje naturlig at det får det, går på den andre siden av norsk fiskeripolitikk, nemlig markedet og salg av det vi er i stand til å bringe på land i Norge. Det er nemlig også en helt vesentlig del av norsk fiskeripolitikk. Det skal jeg komme tilbake til. Jeg vil slå fast at med Europas kanskje største kriminelle aktivitet som vi har i Barentshavet – vi hører tall på illegalt uttak, gjerne referert fra russisk side, på kanskje 100 000–200 000 tonn torsk med en førstehåndsverdi på flere milliarder kroner – er det ingen tvil om at vi har en enorm miljøkriminalitet og også en enorm økonomisk kriminalitet i vårt nærområde. Dette må vi få bukt med og gjøre noe aktivt med, og jeg har inntrykk av at dette blir tatt på det alvor det fortjener. Men du verden, det er en lang, lang vei å gå. Lykkes vi ikke med dette, sager vi over ikke bare den norske fiskerigreina, men også andre lands fiskerigreiner. Helt til slutt er det bare å slå fast at 2005 ble et svært godt år for norsk fiskerinæring. Man ynder gjerne å presentere det som det stikk motsatte, men det ble satt en historisk eksportrekord som passerte 31,3 milliarder kr, en økning på hele 3,7 milliarder kr. Vi ser at norsk laksenæring på nytt igjen har tatt et jafs av markedet. Den negative siden er at vi står veldig, veldig alene. Vi står ofte alene når vi skal inngå fiskeriavtaler med andre land. Selv om vi tidvis lykkes godt, står vi alene. Vi ser at når vi i markedet i stadig større grad møter boikottrusler – ikke bare gjelder det det amerikanske markedet, vi har sett det for laks når det gjelder EU-lands aktivitet, og vi har sett det når det gjelder bortfallet av det russiske markedet, som er det største enkeltland som mottar norsk fisk – så har det sin pris også i denne sammenheng å stå svært alene i forhandlinger. Vi har ingen allianse i ryggen som kan hjelpe oss når det er sterkt behov for det. Det er også noe å tenke på i den videre fiskeripolitiske debatten.