To utvalg har sett på hvordan bruken av utbyggingsavtaler skal begrenses og reguleres. Konklusjonene er forskjellige, men begge har konkludert med at det må lovregulering til, både for å sikre påvirkningsmulighet for tredjepart og for å sikre at kommunene ikke utnytter sin posisjon til å presse utbygger utover det som er rimelig. Her på Stortinget har debatten stort sett dreid seg om hvordan vi skal begrense at utbygger tvinges til å finansiere oppgaver som det offentlige har ansvar for å løse, slik som skolebygging og drifting, sykehjemsbygging o.l. – kort sagt det som går under den litt upresise betegnelsen «sosial infrastruktur». Inntil i fjor var det faktisk enstemmighet i Stortinget om dette, men så hoppet Regjeringen av. Inntil i fjor var det altså sånn at sosial infrastruktur ikke skulle kunne avtales finansiert av utbygger. Det var bestillingen som et enstemmig storting gikk med til Regjeringen, men så hoppet altså Regjeringen av. Jeg antar at det var fordi de kom tilbake med denne loven som er blitt forelagt oss her på Stortinget. Loven er altså, slik jeg oppfatter det, et godt skritt i riktig retning, men overhodet ikke klar nok i intensjonene om å stoppe medfinansiering av sosial infrastruktur. Her vil jeg bare komme med et apropos. Det er altså slik at under Erna Solbergs skattelettepolitikk har Kommune-Norge fått større og større gjeld. Skatteletten til rike er blitt finansiert ved at folk har måttet betale ekstra egenandeler hvis de blir syke, de har måttet betale mer penger til skolefritidsordning, og de har fått reduksjon i arbeidsledighetstrygd. Listen er altfor, altfor lang. Det som er saken, er at Regjeringen ønsker en utvikling der man aksepterer mer skattelette og lavere skatter, men der man dytter mer og mer av ansvaret for finansiering av offentlige oppgaver og andre ting over på den enkelte. Dette har i det siste også vært trenden innenfor boligbyggingen. Vi skal ikke mange tiårene tilbake – slik også Torbjørn Andersen var inne på – før det var slik at tilrettelegging av teknisk infrastruktur også ble sett på som et kommunalt ansvar. Det har imidlertid blitt akseptert som en del av det utbygger skal ta ansvar for. Men den sosiale infrastrukturen har på en måte vært det stedet der flertallet har ønsket å sette det store skillet. Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Senterpartiet og SV er imot de åpninger som ligger i lovforslaget fra Regjeringen om at sosial infrastruktur skal kunne finansieres gjennom utbyggingsavtaler fra utbyggers side, men vi har vært uenige om hva slags modell vi skal velge for å få det til. En kan velge den positive modellen, som altså er Planlovutvalgets modell, som sier hva det er lov å ta inn i en slik type utbyggingsavtale, eller en kan velge den negative modellen, som flertallet, Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, SV og Senterpartiet, står sammen om, og som blir vedtatt her i dag, nemlig den som ramser opp hva det ikke er lov å få finansiert gjennom en utbyggingsavtale. Den første modellen er den klart enkleste å håndtere. Det er den klart mest oversiktlige og tydelige – det gir jeg det komiteflertallet som består av Fremskrittspartiet, Senterpartiet og Arbeiderpartiet, rett i – men den er også den mest rigide. Både Byggenæringens Landsforbund og brevet fra statsråden av 18. april 2005 viser hvordan det kan ha negative konsekvenser. Jeg vil gjerne oppfordre flertallet til å kikke nærmere og gjerne én gang til på svaret på spørsmål nr. 4 fra SV om de negative konsekvensene ved forslaget. Det som samler et flertall i dag, er at lovteksten holdes åpen i tråd med det Regjeringen foreslår, men at vi gjennom å innføre strengere forskrifter enn det Regjeringen har lagt opp til, ramser opp det vi mener ikke skal være lov. Jeg vil lese direkte opp fra det som står i innstillingen på side 11 nederst i første kolonne, for det er det som er kjernepunktet: «Komiteens flertall, medlemmene fra Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet, mener grunneier/utbygger ikke skal kunne pålegges å finansiere offentlig eid eller drevet sosial infrastruktur, så som skoler, barnehager og sykehjem m.m. Flertallet mener at Regjeringens forslag åpner for dette og at det derfor også gjennom forskrifter må fremgå at det ikke kan inngås avtale om bidrag eller forskuttering av denne type infrastruktur.» Det er kjernen i denne saken, og det som det på en måte blir en oppgave for Regjeringen å sørge for å få gjennomført. Hvis de ikke klarer å gjøre det på en tilfredsstillende måte, er det helt åpenbart at vi er nødt til å få denne saken tilbake igjen på en egnet måte, slik at vi kan få dette igjennom, for det er et stortingsflertall som ønsker å stenge for krav om sosial infrastruktur. Hvis jeg kan få ett sekund til på slutten, vil jeg videre si at dette er en utilgjengelig innstilling. Det skal jammen meg vi i SV ta hovedansvaret for at den er, men det er også andre her som kan være med på å dele litt av den skylden.