«Vi vil leve lenge vi. Men gammel vil vi aldri bli». Slik er det formulert i en tekst av Halvdan Sivertsen, og den treffer ganske godt dagens kultursituasjon. Synet på alderdom og aldring er nemlig ikke noe konstant gjennom historien. Det forandrer seg fra samfunn til samfunn og fra tidsalder til tidsalder. I den tid da høy levealder var noe som forekom sjelden, ble det oppfattet som et gode. I dag er høy levealder noe som forekommer meget hyppig. Det er blitt det normale for mennesker i vår del av verden, og vi betrakter det i stadig større grad som en politisk hodepine. Pussig nok er ordet «gammel» i ferd med å forsvinne fra det norske språk, fordi det oppfattes som for nedsettende å omtale en person som «gammel». Derfor har vi innført begrepet «eldre» isteden, fordi «eldre» høres yngre ut enn «gammel»! Det finnes tusenvis av måter å tildekke virkeligheten på gjennom språket, og det forteller svært mye om den kollektive bevisstløshet som til enhver tid regjerer i et samfunn. Det er i utgangspunktet viktig å understreke … Nå ser jeg at presidenten har glemt å starte klokken. Men det betyr vel at jeg har noe til gode utover de ti minuttene, så jeg setter meget stor pris på det.