Man skal vokte sine ord vel – jeg holdt på å si – sitt ønske om å kommentere foregående innlegg. For en så underlig form for virkelighetsbeskrivelse som representanten Bøhler her kommer med, det skal man lete lenge etter. Når man hevder at det at de private behandler pasienter, gjør at ventetidene øker for bl.a. kreftkirurgi og kreftbehandling, da er det med respekt å melde på tide at man revurderer det man har sagt. Ting går dessverre feil. Når statsråden hevder at ventetidene går ned, er det med respekt å melde ikke nødvendigvis det alle tall viser. Man skal ikke bruke særlig lang tid på å lese på hjemmesiden til Fritt sykehusvalg før man bl.a. ser at ventetidene ved en rekke sykehus faktisk er økende. Men det som er problemet med de tallene som framkommer der, er at man er lite oppdatert, og man bruker faktisk ikke de korrekte tingene, som å vise antall ventende som står på listene. For når man undersøker disse tallene, når man tar kontakt med sykehusene, og når man faktisk får behandling, viser det seg dessverre at det ikke alltid er sammenheng mellom antallet uker som står oppgitt, og den faktiske virkeligheten som hverdagen bringer. Dette er en ideologisk debatt på mange områder. Det er helt åpenbart. At det er det som ligger bak, kunne vi også lese av Soria Moria-erklæringen. Det som er problemet, er at man bommer fullstendig når man snakker om hvem dette vil ramme. Man snakker om at vi ikke skal ha et todelt helsevesen, der man har én rettighet for dem som har feit lommebok, og én for dem som ikke har det. Ja, men det er jo denne politikken, som vi nå velger fra Regjeringens side, som gjør at vi får det. De som har hatt den tykkeste lommeboka og den beste økonomien, har alltid kunnet kjøpe seg ut av en kø. De har alltid kunnet få en behandling, enten i Norge eller ved private helseforetak i utlandet. Det som har vært utviklingen de senere årene, er nettopp at den jevne mann, altså folk flest, har kunnet gjøre seg bruk av dette, gjennom avtaler som de regionale helseforetakene har inngått med de private. Og det er her man bommer. Ved at man nå begrenser dette – og ikke bare begrenser det, men går så langt at vi har begynt å få de første konkursene innenfor disse sykehusene som følge av de signalene som Regjeringen og statsråden har gitt de regionale helseforetakene – vil den menige mann ikke få denne muligheten. Han må pent stille seg i kø og vente, mens de som har den tykkeste lommeboka, til enhver tid vil kunne få disse tilbudene uansett. Jeg håper i hvert fall at statsråden går inn og ser på måten vi oppdaterer hjemmesidene til Fritt sykehusvalg på, og ikke minst at vi får klare tallstørrelser på ventetiden og antall ventende som står på listene, for da kan man faktisk gå inn og se at effektiviteten ikke har økt så veldig mye i de offentlige sykehusene. Så kan man også se på sykefraværet. Sykefraværet øker formidabelt, og det i en tid da Regjeringen faktisk har fjernet posten hos trygdeetaten om kjøp av helsetjenester. Ja, ingen skal si at disse tingene nødvendigvis går i riktig retning. Og når man til og med prøver å skylde på de private aktørene – at de har stått og skummet fløten i dette markedet – så er det faktisk ikke korrekt. Da må man gå inn og se på DRGen, altså pasienttyngden som de private har behandlet. For her kommer veldig mange påstander som ikke nødvendigvis har rot i virkeligheten. De private sykehusene er viktige, både som et korrektiv og som effektive behandlingsinstitusjoner som skal sørge for at pasientene får hjelp til å komme seg ut igjen i jobb eller få en bedre hverdag – helst begge deler. Ting går feil vei på dette området. Jeg håper at man tar fornuften fangen til slutt og endrer dette litt. Det er nok å se på for å finne ut hvorvidt man har satset på helsevesenet eller ikke. Se på dagens tekst-TV. Revmatikerne får nå en dårligere hverdag som følge av finansieringen av enkelte medisiner.