Under interpellasjonsdebatten i Stortinget tidligere i dag trakk Gerd Janne Kristoffersen opp et møte som kirke- utdannings- og forskningskomiteen hadde med representanter for Tekna. En ung og dyktig kvinnelig forsker ble spurt om hvordan vi kan rekruttere flere dyktige kvinnelige forskere. Hennes svar var fast ansettelse og full barnehagedekning. Full barnehagedekning skal vi ikke snakke om i dag, selv om Regjeringen har gjort mye på det området. Men vi skal snakke om det store problemet; at man i dag har en gjennomsnittsalder for fast ansettelse ved universiteter og høyskoler på 42 år. Flertallet mener at vi ikke kan ha en ansettelsespolitikk i høyere utdanning og forskning som baserer seg på at man skal være midlertidig ansatt i denne sektoren mye, mye lenger enn i andre sektorer. En slik ansettelsespolitikk har store konsekvenser for både rekruttering av de beste forskerne og kvaliteten på norsk forskning. Representanten Odd Einar Dørum snakket under interpellasjonsdebatten tidligere i dag om behovet for forutsigbarhet, fordi uforutsigbarhet ofte fastlåser etablerte kjønnsstrukturer. Er det én ting som er med på å skape uforutsigbarhet, spesielt for kvinner, er det midlertidige ansettelser. Flertallet mener at vi får en fleksibel ordning med det forslaget som vi i dag fremmer. Tjenestemannsloven åpner for fire års midlertidig tilsetting i prosjektstilling i tillegg til utdanningsstillinger som stipendiat- og postdoktor-stillinger. Disse bestemmelsene gir etter vår mening tilstrekkelig fleksibilitet med hensyn til midlertidig oppsigelse og bortfall av arbeid. Et av argumentene for midlertidige ansettelser er ønsket om større fleksibilitet for institusjonene. Men vi må tenke langsiktig innenfor forskning. Vi snakker her om forskere som er svært ettertraktet på arbeidsmarkedet, og dem må vi konkurrere om med det private næringslivet. Hva kan akademia lokke unge, lovende studenter med? De kan lokke dem med at de først kanskje kan få en vitenskapelig assistent-stilling en tid, så kan de kvalifisere seg over fire år til en doktorgrad, og deretter kan de kvalifisere seg for en postdoktor-stipendiatstilling og en inntil tolv års prosjektstilling. Hvem vil satse på en forskerkarriere i en sektor med så dårlige ansettelsesforhold at man er i midten av 40-årene før man får en fast stilling? Et av de største konkurransefortrinnene offentlig sektor har framfor den private, er at mens den private ofte kan konkurrere på lønn, kan offentlig sektor konkurrere på trygghet. Men innenfor akademia kan man verken konkurrere på lønn eller på trygghet. Det hindrer oss i å få tak i de beste hodene. Vi er også opptatt av at mer bruk av fast ansettelse sikrer fagkritiske og engasjerte forskere. Forskere må kunne legge fram kontroversielle forskningsresultater og standpunkter uten å frykte at dette reduserer deres mulighet for videre karriere innenfor akademia. Vi mener at denne retten styrkes med ønsket om flere faste ansettelser. Representanten Gåsvatn beskyldte under sitt innlegg flertallet for å være patetisk. Jeg skal ikke bruke den type ord om Gåsvatns parti, men jeg tillater meg å påpeke at jeg synes det er noe underlig at representanten Gåsvatn synes det er patetisk at flertallet ønsker å bruke 10 milliarder kr ekstra til Forskningsfondet når Fremskrittspartiet, de gangene de har vedtatt budsjetter i dette stortinget, kun har nøyd seg med et par–tre milliarder ekstra til forskning. «Patetisk» kunne kanskje vært et passende ord. Jeg bruker imidlertid ikke den type beskyldninger mot mine medrepresentanter. Regjeringen tar også faste ansettelser på alvor ved å innskrenke muligheten for tolv års midlertidig ansettelse. Flertallsregjeringens politikk viser en helhetlig styrking av ansattes vilkår i universitets- og høyskolesektoren. Med en slik politikk kan akademia klare å konkurrere om de beste hodene.