Det er klart at Kirken er et trossamfunn, og helt siden statskirkeordningen ble innført etter reformasjonen i 1537, har det vært en arbeidsfordeling mellom staten og Kirken, hvor Kirken, selv i enevoldskongenes tid, hadde en ganske stor grad av selvstyre – eller egenrådighet – i de trosspørsmål, de lærespørsmål, som til enhver tid har vært diskutert. Det har vært en utvikling. De senere årene har vi også fått en større rett til utnevnelse av prester osv. Det har vært en gradvis forandring i dette systemet. Og jeg tror vekslende regjeringer har respektert at lærespørsmål f.eks. i forhold til homofili og i forhold til likestilling og den type ting behandles av organ innad i Kirken, men at vi, som samfunnsengasjerte politikere, som engasjerte borgere, selvsagt også har full rett til å delta i de diskusjonene. Når vi nå skal diskutere om vi skal gjøre om kanskje den største reformen i Kirken på disse 470 årene, vil det være helt sentralt for Regjeringen at vi beholder en åpen, inkluderende folkekirke. Det dreier seg om hvordan de vanlige kirkemedlemmene som ikke nødvendigvis deler den store aktiviteten i menighetsråd og gudstjenester hver søndag, også skal føle seg hjemme i denne kirken. Det dreier seg bl.a. om spørsmålet om hvem som skal utnevne biskoper i en slik reformert kirke, og hvordan dette skal være forankret i et demokrati innad i Kirken. Disse spørsmålene legges nå ut til en stor og bred høring. Mellom 2 000 og 3 000 høringsinstanser vil bli bedt om å si sin mening. Regjeringen har ikke konkludert i denne saken, Arbeiderpartiet har ikke konkludert i denne saken, og jeg har heller ikke konkludert. Dette vil vi gjøre på bakgrunn av de høringsuttalelsene vi får, og også – vil jeg si – i nær dialog med opposisjonen. Dette er en sak som ikke egner seg for skarpe partikonflikter, men hvor vi bør få et bredt flertall som flest mulig kan slutte opp om.