Dette er en spennende debatt og store satsinger, og det er bra. Jeg har lyst til å legge til at det ikke bare er på dette budsjettet, men også på kommunebudsjettet det satses bra på utdanning i Norge, for penger til kommunene er penger til skole og utdanning. Det har skjedd veldig mye bra, ikke minst da man reverserte kuttet til folkehøgskolene. Men så er det én sak, en liten sak, men veldig viktig for dem det gjelder: skolen i Mali. Kunnskapsministeren sa nei til en håndfull norske barn som skal gå på skole i Afrika, og som har ett alternativ til grunnskole – ett alternativ der foreldrene bor. Kunnskapsministeren sa nei, regjeringspartiene i Stortinget har sagt nei, og jeg etterlyser hvorfor. Svaret kan ikke være at loven hindrer dem, for loven kan vi gjøre noe med, vi kan gjøre et unntak fra loven for akkurat disse ungene. Jeg vil utfordre kunnskapsministeren til å ta ordet i denne sal og si hvorfor disse få ungene ikke kan få norsk grunnskole i Mali. Det kan ikke være pengene, for vi snakker om mindre enn én million i et stort satsingsbudsjett. Det ville være vanvittig om det var noen norske barn vi ikke hadde råd til å ha grunnskole for, så det kan ikke være pengene det står på. Denne skolen er ikke i konkurranse med offentlig skole, og det er ingen som tjener penger på dette. Nei, det handler egentlig om hvorvidt de kan få denne grunnskolen der de bor sammen med foreldrene sine, eller om de må på internat. Noen av familiene kan selvfølgelig reise hjem, men det kan vel ikke være meningen at regjeringspartiene vil ha kun barnløse misjonærer eller hjelpearbeidere i utlandet? Jeg vil gjerne høre en god begrunnelse for det svaret som gis, eller noe som er enda bedre, at det under voteringen i salen i dag blir snudd – det er ingen skam å snu – slik at Den norske skolen i Mali ikke må stoppes på grunn av et prinsipprytteri. Jeg håper på det siste, at man snur, men uansett må jeg iallfall få en begrunnelse.