Det er 16 og et halvt år siden de første østtyskerne hamret seg gjennom den forhatte muren i Berlin. 9. november 1989 markerer et brudd – eller kanskje snarere et gjennombrudd – i historien. Den nye tids orden – eller uorden – starter her. Den kalde krigen tok slutt, Sovjetunionen ramlet sammen som et korthus. Nye stater så dagens lys. Europakartet – men også asiakartet – måtte tegnes helt på nytt. Også nord–sør-politikken endret seg dramatisk. Det var ikke lenger slik at stormaktene USA og Sovjetunionen delte innflytelsessfærene mellom seg i Afrika. Framtidshåpet var enormt. Likevel, siden 9. november 1989 har vi opplevd et blodbad på Balkan, i vår egen verdensdel. Vi har hatt etnisk rensing i Sentral-Afrika og økende terror fra nye militante grupper, noe som kuliminerte med angrepene på World Trade Center og Pentagon. Og vi har fått et nytt begrep: trafficking. Mafia fra postsovjetiske områder og Balkan sluser hundretusener av kvinner og barn inn som sexslaver i Europa og bidrar til at prostitusjon nå er nest største inntektskilde i internasjonal kriminalitet. NATO har mer enn noen annen organisasjon maktet – det er kanskje en påstand – å tilpasse seg både det nye kartet og de nye trusselbildene. I dag har alliansen 26 medlemsland, og en rekke stater er innlemmet i Partnerskap for fred. Da både undertegnede og kollega Per Ove Width fremmet det norske offisielle standpunktet til Keflavikbasen og NATOs rolle på NATOs parlamentarikerforsamling nylig, etter at Island hadde tatt opp saken, hvem var det da som kom og støttet oss? Det var Latvia og de baltiske land, på grunn av behovet for NATO-nærvær i nordområdene. Det sier mye om den nye tids orden, som noen kanskje fortsatt vil mene er uorden. For 16 og et halvt år siden var det ikke engang land. For Norge er det transatlantiske samarbeidet viktig. Som utenforland i EU er vi avskåret fra de formelle diskusjonene om sikkerhetspolitikken i Europa. Vår kanal er NATO. Der har vi både formell og uformell innflytelse. Det er derfor oppmuntrende at det er en positiv vilje i alliansen til å forsterke NATO som et viktig transatlantisk politisk forum. Riktignok var forholdet mellom NATO og EU avgrenset i hele 2005. Noen land ønsket selvfølgelig å styrke EUs egne organer som europeisk basis for politisk dialog mellom Europa og USA. Dette er imidlertid i ferd med å endre seg, noe kanskje vårens utenriksministermøte i NATO viste. For mange av de nye landene i øst er NATO-medlemskap en måte å bli integrert i Vesten på, og vi må forstå dem også i den konteksten. Det vil imidlertid trolig ikke bli utstedt invitasjoner til medlemskap under det kommende toppmøtet i Riga. En enstemmig komite understreker her at vi vil støtte Regjeringens holdning om at NATOs dør står åpen, men at medlemskap avhenger av landenes egen reformevne og -vilje, og at landene må vurderes på individuelt grunnlag. Jeg vil gjerne understreke dette med individuelt grunnlag. Her mener jeg at det nok er en betydelig forskjell på Ukraina og Georgia. Vi skal heller ikke underslå det geopolitiske når det gjelder Ukraina og forholdet til Russland. Derfor er det i norsk interesse at det er en dialog med Russland om en nærmere tilknytning til NATO for disse landene. Så synes jeg det er riktig å nevne, når vi diskuterer rapporten om NATO i 2005, at Norge har ført en veldig aktiv politikk for å gi land som Serbia – og, i parentes da, Montenegro – og Bosnia-Herzegovina en eller annen form for status i forhold til NATO. Norge har vært kontaktambassaden i Beograd i perioden, og har bl.a. bidratt veldig sterkt til omstrukturering av landets væpnede styrker. Det er vår ambassade i Beograd, som altså har vært kontaktambassade for NATO, som har bidratt til en konstruktiv utvikling. Og dette er bare slutten på en lang prosess der Norge har vært veldig aktiv med tanke på at disse landene også må trekkes inn i Europa på en eller annen måte. Hvis man skyver dem fra seg, kan det ende på en helt annen måte enn det vi ønsker. Jeg ønsker å gi ros til både den nåværende ambassadøren i Beograd, Haakon Blankenborg, og den forrige, som nå er OSSE-ambassadør samme sted. De fortjener honnør for det arbeidet som er nedlagt i samarbeid med norske myndigheter. Ros fortjener også vår NATO-ambassadør, Kai Eide, for sitt enestående Kosovo-arbeid. Hvis vi ser på den militære siden av NATO, preges NATO fremdeles av at en del land er inne i en prosess for å omstrukturere de væpnede styrker, og det er ikke alle land dette er like enkelt for. Forsvarsplanleggingen baseres på de retningslinjer som fastsettes av forsvarsministrene gjennom den såkalte Ministerial Guidance. Og for å styrke NATOs evne til å følge opp alliansens strategiske konsept vedtok NATOs råd i desember 2005 et sett av politiske retningslinjer for alliansens videre omforming. Jeg synes også det bør nevnes at initiativet fra toppmøtet i 2002 – Prague Capabilities Commitment – er viktig for å sikre at NATO har de kapasiteter som de nye truslene krever. Stikkord her er bl.a. arbeidsfordeling mellom de enkelte NATO-land, dvs. at de godt kan være komplementære, alle land behøver ikke å ha alt, de kan godt samarbeide med andre land om ulike forsvarsinvesteringer. Det er også interessant det som nå skjer med en NATO-pool for transportfly, f.eks., som flere NATO-land kan dra nytte av. Det betyr at de enkelte land også skal ha ansvar for spesialiserte kapasiteter. Vi har i Norge bl.a. ansvar for strategisk sjøtransport. NATO Response Force skal for øvrig ha full operativ kapasitet innen 1. oktober i år. Det er viktig – la meg få legge til det – at de styrker som inngår i NRF, brukes aktivt. Det kan skje i Afghanistan, der utvidelsesområdet for ISAF tilsier robuste styrker, men det kan også være at man kan bruke dem på mange andre steder. De ble vel også brukt – så vidt jeg husker – i den humanitære innsatsen etter jordskjelvet i Pakistan. Til slutt: Norge forbereder deltakelse i FN-operasjonen i Darfur. NATO har sagt ja til å støtte Den afrikanske union i en overgangsfase, bl.a. med stabsoffiserer, for det tar litt tid å sette sammen en FN-styrke som kan være operativ. Norge bør etter min oppfatning ta sitt ansvar for dette og ha stabsoffiserer knyttet til NATO i en overgangsfase i Sudan. Med dette anbefaler jeg komiteens innstilling.