Begge de to redegjørelsene vi har fått høre her i dag, har pekt på en prekær situasjon i Afghanistan. Utenriksministeren understreket at det må et taktskifte til, både humanitært og militært. Jeg vil understreke at Kristelig Folkeparti er svært enig i at vi også må ha et humanitært taktskifte. Men det vedtaket som ble fattet nå, da spørsmålet kom om å være med på taktskiftet, skjønner vi ikke helt. Og når Arbeiderpartiets utenrikspolitiske talskvinne uttrykte til Ukeavisen at i en trepartiregjering vinner man noe og taper noe – det er jo ikke så lenge siden vi jublet over Mongstad – er det klart at da blir spørsmålet: Har man ofret det militære taktskiftet på kompromissets bord i Regjeringen?