I dag runder vi en viktig milepæl i NAV-reformen. Gjennom lov om arbeids- og velferdsforvaltningen vil Stortinget klargjøre de ytre formelle rammene for reformen. Det rammeverk som stat og kommune trenger for i fellesskap å gjennomføre reformen, vil være på plass. Forberedelsene til gjennomføringen av reformen er i gang i tråd med den framdrift Stortinget sluttet seg til ved behandlingen av St.prp. nr. 46 for 2004-2005. Oppstarten skjer ved etablering av arbeids- og velferdsetaten fra 1. juli. De første NAV-kontorene kommer 2. oktober i år. Kontorer i alle kommuner skal være på plass innen 2010. NAV-reformen slik den nå gjennomføres, har hatt bred og tverrpolitisk støtte i Stortinget. Jeg er glad for at det også gir seg uttrykk i komiteens behandling av lovforslaget. Det er en styrke for reformen og en støtte i gjennomføringsarbeidet, som er en omfattende, kompleks og utfordrende jobb. Det var min forgjenger, Dagfinn Høybråten, som fremmet stortingsproposisjonen som danner grunnlaget for loven, og som også startet opp lovarbeidet gjennom høringsnotatet til loven. Høringsrunden på lovutkastet gjorde at jeg fant grunn til å gjøre noen mindre, men viktige endringer i lovforslaget. For det første ble jeg overbevist av de massive høringssvarene om at vi burde legge bedre til rette for enhetlig ledelse ved de felles lokale NAV-kontorene. Mange påpekte at todelt ledelse ville være en betydelig utfordring når en skal skape et kontor som opptrer samlet, og møter brukerne som en enhet. Telemarksforskning har i sin evaluering av de lokale samordningsforsøkene kalt det for en godværsmodell. Loven setter ikke enhetlig ledelse som et krav, men som noe som kan avtales mellom partene. Muligheten hjemles i at det i loven åpnes mulighet for å delegere myndighetsoppgaver mellom stat og kommune. Det er viktig å understreke at det fortsatt fra det felles kontoret skal være to ansvars-, rapporterings- og instrukslinjer – en til kommunen og en til Arbeids- og velferdsetaten. Delegasjonen kan endres eller trekkes tilbake ved behov om den ikke fungerer i praksis, eller det er nødvendig fordi det f.eks. skjer endringer i kommunestrukturen. Et annet punkt jeg vil trekke fram, er at tilgjengelighet til de lokale NAV-kontorene understrekes ved at det er lagt inn et krav om at kontorene, så langt det er mulig og rimelig, skal utformes ut fra prinsippet om universell utforming. Kravet er absolutt for nybygg. For eksisterende bygg har komiteen lagt til grunn at dette prinsippet bare kan fravikes hvis kommunestyret og Arbeids- og velferdsdirektoratet godkjenner det. For det tredje understreker nå lovforslaget enda sterkere likeverdigheten mellom staten og kommunene ved at det legges opp til en tvisteløsningsmodell der departementet ikke får det siste ordet, men det legges opp til en nemndbasert løsning. Tvisteløsningsmodellen understreker at NAV-reformen er et samarbeidsprosjekt mellom staten og kommunene som likeverdige parter. På mange måter er det en forvaltningspolitisk nyvinning vi nå er i gang med, og som jeg har stor tro på at vi skal lykkes med. Da bygger jeg bl.a. på det gode samarbeidet vi har etablert med KS i forbindelse med arbeidet med rammeavtalen mellom KS og Arbeids- og inkluderingsdepartementet. NAV-reformen står helt sentralt i Regjeringens arbeid med å utforme en helhetlig arbeids- og velferdspolitikk. En samling av det statlige ansvaret og et formalisert samarbeid mellom stat og kommune er etter min mening et helt nødvendig organisatorisk grep for å realisere målet om å få flere i arbeid og hindre at personer som har falt utenfor arbeidslivet, blir stående utenfor unødig lenge. NAV er mulighetenes hus. Manglende samordning fører både til at for mange blir kasteballer mellom offentlige instanser og ikke minst til at altfor mange blir «innelåst» – de blir gående altfor lenge på passive stønader før de kommer i gang med rehabilitering og arbeidsrettede tiltak. Vi må raskere gi den enkelte nødvendig veiledning og støtte for å komme inn i eller tilbake til arbeidslivet. Gjennom den nye forvaltningen vil vi kunne gi innbyggerne en helt annen samordnet og helhetlig støtte og hjelp enn det som har vært mulig tidligere.