Årets jordbruksavtale er etter mitt skjønn så absolutt en akseptabel avtale for jordbruket. Ja, en av forhandlingspartene gav sågar uttrykk for at statens tilbud, som av noen ble dømt nord og ned, hadde vært et riktig så godt tilbud hvis det hadde kommet fra Bondevik-regjeringen. Og etter at avtalen er inngått, har det vært trivelig å få positive tilbakemeldinger på den fra forskjellige deler av landet. Både krav og tilbud lå vesentlig over fjorårets nivå, og Arbeiderpartiet er tilfreds med at årets avtale oppleves som et sporskifte når det gjelder jordbrukspolitikken. Det er en god start for en ny kurs. Men forventningene var alvorlig store, og det er grunn til å beklage at det ikke lyktes å få til en avtale med begge landbrukets organisasjoner. Men vi må respektere at Småbrukarlaget ikke fant å kunne undertegne. Så er det, etter mitt syn, grunn til å merke seg at Høyre slår følge med Fremskrittspartiet i å avvise avtalen og også vil avvikle jordbruksavtalen som forhandlingsinstitutt for å fastlegge inntektsforholdene i landbruket. Det synes jeg er interessant – og beklagelig – ut fra at i hvert fall ikke jeg hørte sånne signaler fra Høyre i forbindelse med behandlingen av avtalen i fjor. Jeg tror de fleste skjønner at det vil avstedkomme betydelig usikkerhet og uheldige konsekvenser å kaste om på dette systemet i en håndvending. Derfor vil Arbeiderpartiet signalisere at vi, sammen med de andre regjeringspartiene, og sammen med partene, vil videreutvikle og modernisere forhandlingssystemet. Det er slik at jordbruksavtalen ved siden av å strukturere produksjonen og sikre gårdbrukerne forsvarlige inntekter også ivaretar viktige samfunnsmessige målsettinger med kulturlandskap og grunnlag for utvikling av et moderne, originalt reiselivsprodukt. Minst like viktig er det å sikre næringsmiddelbedriftene våre, som er en stor og viktig del av vår industri, gode råvarer til sin produksjon. Fremskrittspartiet har en omfattende merknad knyttet til det forhold at bøndene skal være fanget i et nett av landbruksbyråkrater som hindrer dem i å utnytte mulighetene for arbeid og inntekt som ligger på det enkelte bruk. De skal være fanget på en slik måte at partiet har formulert et politisk slagord – «slipp bøndene fri». Med respekt å melde, president – jeg er usikker på hva det er lov å si fra denne talerstolen – det er mulig jeg er enfoldig, men jeg oppfatter dette som det reneste tøv. Som gårdbruker og ordfører de siste 25 årene har jeg hatt omfattende samarbeid med landbruksbyråkratiet i egen kommune, i egen region og i egen landsdel. Jeg oppfatter dette miljøet som meget serviceorientert, det er nyttige samtalepartnere for den enkelte bonde, og de er i stand til å drive kompetent rådgivning. Jeg oppfatter, og jeg er helt sikker på at bøndene, i hvert fall i min del av landet, mener at den lokale landbruksforvaltningen er deres fremste samtalepartnere, støttespillere og heiagjeng. Den fremskrittspartietablerte myten om behovet for å slippe bonden fri fra et omfattende regelverk og regime er etter mitt skjønn totalt feil. Vår oppgave er nå å legge rammer, slik at vi sikrer bønder, i alle deler av landet og med ulik bruksstruktur, levelige inntekter. Jeg mener at vi må slutte med å forsøke å stakkarsliggjøre bonden. Det er feilslått strategi. De fleste bøndene er dyktige fagfolk og bedriftsledere som satser på landbruket som en spennende og utfordrende næring. Der ser vi i dag mange som satser framtidsrettet og dristig. Vi må ønske dem lykke til.