At et lands statsoverhode mener det er på sin plass å be om at et annet land slutter å eksistere, er ikke bare bemerkelsesverdig, men det er makabert. Dette var heller ingen glipp fra presidenten. Han gjentok seg selv kort tid etter. Menneskerettighetssituasjonen i Iran er dokumentert å være svært negativ. Særlig rammer dette kvinner og altfor ofte barn. Fundamentalistisk tolkning av islam ligger bak og gjør at det iranske regimet i dag fremstår som et av de mest brutale. At den omtalte jenta på ca. 19 år som er psykisk utviklingshemmet med en antatt modenhetsalder på 8 år, slapp dødsstraff, er verdt å registrere. Men at hun til gjengjeld dømmes til 99 piskeslag i tillegg til fengsel, er bare trist – og det for forbrytelser som kun handler om moral, og der hun åpenbart er offer for en mannsdominert kultur og fanatisk tolkning av islam. Dessverre er det også mange andre forhold vedrørende prestestyret i Iran som vekker avsky, og som gjør meg bekymret. Intoleransen og hatet, særlig rettet mot jøder og Israel, er etter hvert vel kjent. Spredningen av et hatefullt budskap både muntlig og skriftlig er vel dokumentert. Indoktrineringen av barn til å hate jøder er noe av det grusomste, i tillegg til betydelig aktivitet for å omskrive historien og forklare holocaust som en løgn iscenesatt av jøder for å få sympati. Utviklingen av atomteknologi står høyt på den internasjonale dagsordenen, og etter hvert har dette nærmest blitt en katt og mus-lek, hvor Iran kjøper seg tid med stadig nye krumspring. Mangelen på demokrati er ikke unik for Iran, men mens mange trodde at Iran for noen år siden var på vei i en mer moderat og demokratisk retning, har de siste års utvikling heller vist at tilstanden forverres. Støtten til terrorgrupper, særlig i Midtøsten, er også en måte Iran profilerer seg på. Og både på israelsk og palestinsk side er det fortvilelse over det iranske regimets rolle i Israel-Palestina-konflikten. Det samme er tilfellet i Libanon, og ikke minst i Irak. Hjemme i Iran legger ikke presteskapet, presidenten eller andre ledende personer skjul på sitt hat mot USA og Vesten, og særlig Israel. De spiller med åpne kort. Nå er jeg godt kjent med at man fra norsk side selvfølgelig ikke applauderer handlingene til det iranske regimet. Det har forekommet protester, og vi vedtar de nødvendige fordømmelser av menneskerettighetssituasjonen i FN. Mitt anliggende i dag er om det ikke er nødvendig med en tøffere politikk, hvor vi tar mer avstand fra det iranske regimet, og hvor vi søker på fredelig vis å signalisere at vi ikke aksepterer en hvilken som helst atferd, og at vi ønsker endring – til fordel for demokrati, menneskerettigheter og toleranse. Ulike former for sanksjoner eller boikott i forhold til et land er aktuelle virkemidler. Her er det mange muligheter – fra full boikott, diplomatisk og økonomisk, til mer målrettede sanksjoner rettet mot f.eks. lederskapet i et land. Norge gikk for en del år siden i spissen for isolasjon av apartheidregimet i Sør-Afrika og fikk etter hvert bred internasjonal tilslutning for en slik politikk. Nå skal man være forsiktig med å påstå at boikotten av Sør-Afrika var det som utløste slutten på apartheidregimet, men det er ingen tvil om at det bidrog, og at det uansett viste for hele verden at regimer som rangerer befolkningen etter rase, ikke fortjener vår respekt. Det iranske regimet bedriver i dag den samme intoleranse i forhold til kvinner og religiøse minoriteter som Sør-Afrika i sin tid bedrev overfor mennesker som ikke var hvite. Andre stater opplever også både norsk og internasjonal isolasjon. Hviterussland og Burma er to eksempler. Å gå til tiltak mot et annet land bør fortrinnsvis gjøres på bred internasjonal basis, men noen må ta det første skritt. Som historien om Sør-Afrika viser, valgte vi å være blant de første og vise vei. Det har vært med på å tjene Norges forhold til Sør-Afrika etter at landet ble demokratisk og fritt. Nå kan man sikkert med kraft argumentere for at boikott kun vil styrke regimet, og at det er bedre med konstruktiv dialog. Men hvor konstruktiv blir denne dialogen når norske forretningsinteresser, hvorav flere med staten som deltaker, stadig øker sitt engasjement i Iran? Det virker nesten som om jo verre situasjonen blir inne i Iran, jo mer forretninger gjør vi med landet. I den utenrikspolitiske debatten 17. februar i år tok daværende leder av utenrikskomiteen, Thorbjørn Jagland, opp dette forhold. Jeg vil sitere fra hans tale: «Jeg synes derfor det er et betydelig problem at Norge øker sitt økonomiske engasjement i Iran uten at vi har noen klar norsk politikk. Det ser ut som om det er det private initiativ som bestemmer vår involvering. På den måten kan vi skade det som har vært en norsk hovedlinje og et norsk hovedprosjekt i Midtøsten, nemlig å skape fred basert på tostatsløsningen. Iran går inn for en enstatsløsning. Landet har som politikk å utslette staten Israel. Blant annet derfor støtter man Hizbollah. De har aktiviteter både i Sør-Libanon, rettet inn mot Israel i nord og infiltrert inn på Vestbredden og i Gaza.Skal vi få fred i Midtøsten, må det utarbeides en felles europeisk og amerikansk strategi for å få regimet i Iran til å endre politikk både når det gjelder holdningen til atomvåpen og støtte til terrorgrupper. Norge må spille på lag med Europa, som nå bruker handelspolitikk for å få dette til.» I vinter planla daværende næringsminister å ta med seg en hel delegasjon næringslivsledere til Iran for å fremme norsk-iranske forbindelser. Etter sterkt påtrykk fra Stortinget, ikke minst fra representanten Jagland, ble det ikke noe av denne turen. Men at man i det hele tatt, mens EU og USA forsøker å få Iran til forhandlingsbordet og til å samarbeide med Det internasjonale atomenergibyrået, planlegger den slags aktiviteter, vitner dessverre om at norske myndigheter ikke har inntatt den nødvendige kritiske holdning til regimet i Teheran, og at man ikke fra norsk side har sett det som noe mål å bidra til den nødvendige positive endringen i Iran. Det kan også hevdes av hvis vi ikke deltar med våre oljeselskaper i Iran, vil andre land gjerne gripe sjansen. Ja, på kort sikt er nok det riktig. Men det ene er at vi ikke for enhver pris skal måtte handle med et hvilket som helst regime. Det andre er at når en gang dagens regime er borte og et nytt demokratisk styre er etablert, vil det utvilsomt være en fordel å ha utøvd en politikk som det iranske folk føler har bidratt til demokrati – ikke en politikk for opprettholdelse av et totalitært regime. Vi må også på dette området tenke langsiktig når det gjelder norsk næringsliv. Jeg håper at den nye regjering vil være mer aktiv og mer kritisk og utøve en politikk overfor Iran som ikke levner noen som helst tvil om hva vi mener, og som bidrar til jo før jo heller å skape en positiv endring i Iran.