Dette er en meget viktig sak og en debatt som tydeligvis vekker ulike reaksjoner hos representantene. Jeg synes at de to mest oppsiktsvekkende innleggene som har vært holdt i dag, kom fra Olemic Thommessen og Karin Woldseth. Jeg må nesten spørre de to representantene, sjøl om de ikke er i salen nå, om de mener at volden er privat. Volden er ikke privat. Som en av de foregående talere sa, er vold kriminalitet, sjøl om den foregår i et hjem. Det er utgangspunktet for denne debatten, og det var utgangspunktet også for interpellanten. Så er det et faktum at det meste av volden begås av menn. Det er ubehagelig, sikkert, for noen å innrømme det. Det er riktig at kvinner også begår overgrep, også mot sine barn, også vold mot barn, også vold mot partner, men hovedvolumet av volden begås dessverre av menn. Det kan man se på krisesentre, og på hvem det er som får voldsalarm. Derfor er det ikke unaturlig at det blir nevnt, sjøl om interpellanten heller ikke sa at det bare var menn. Jeg blir litt forundret over at noen – kanskje særlig fra det partiet som sjøl er mest opptatt av å telle opp statistikk når det gjelder annen kriminalitet som er begått i samfunnet knyttet til spesielle grupper – reagerer på den måten, når man omtaler et stort voldsproblem der det dessverre er ett kjønn som bærer et svært stort ansvar for den volden som er begått. Man må kanskje være villig til å se på statistikk på mange områder, hvis man ønsker det på noen. Så sier representanten Woldseth at interpellanten stigmatiserer kvinner og barn som har vært utsatt for vold. Nei, slik er det ikke, men det minner meg veldig mye om noen av de reaksjonene jeg møtte da jeg var med og startet krisesenter tidlig på 1970-tallet. Da var det at kvinnene var utsatt for vold, stigmatiserende for dem. De bar skammen som noen andre skulle ha båret. De bar skammen over å ha blitt utsatt for vold sjøl, og det høres ut som om noen fremdeles trur at det er slik. Når man sier at ja, barn blir skadd av vold, også av å se på at en av foreldrene blir utsatt for vold, betyr ikke det at ingen av disse barna kommer til å greie seg resten av livet. Det finnes løvetannbarn. Det finnes barn som greier seg etter oppvekst i de mest utrulige og grusomme forhold. Men generelt sett vet vi at dette skader, og da må vi kunne si det. Det å være skadet ved at det er noen som har skadd en, er intet stigma mot den som er skadet. Jeg vet ikke om det egentlig hjelper så mye om det er stigma for den som gjør det heller. Men det er svært viktig det arbeidet som interpellanten har gjort, også for å få på plass et apparat som kan få voldsutøvere til å slutte å utøve vold. Jeg trur at denne salen bør merke seg at interpellanten har vært en av de sterkeste pådrivere for det, når det gjelder hjelpeapparat både for menn og for kvinner. Så er det nok slik at man etterlyser f.eks. barnevernet, og jeg kan gi et eksempel på det. Jeg vet at Hedmark fylkeskommune er opptatt av oppfølgingstjenesten og av ungdom som detter ut av videregående skole. Det vi vet om mange av dem, er at noen av dem har en problematisk bakgrunn. Derfor har man ønsket å ha et samarbeid med psykiatrien, med det statlige barnevernet og med politiet. Dessverre er det bare politiet som har sagt ja til å gå inn i forpliktende samarbeid rundt disse ungdommene. Det viser jo at det statlige barnevernet ikke alltid er helt med når det trengs, og når de som har ansvar lokalt, ønsker et samarbeid. Så til slutt til ministeren. Han sier at vi har et tosporet system, og derfor kan vi ikke gå på de endringene som interpellanten foreslår, for det vil bli kluss i systemet. Samtidig sier han at systemet må være til for barna. Derfor vil jeg utfordre statsråden til å forklare dette om igjen, for det er litt vanskelig å forstå hvorfor dette tosporete systemet er nødvendig å beholde, hvis det er endringer i et slikt tosporet system som kunne hjelpe noen av disse barna som vi vet blir utsatt for vold av den som er samværsforelder. Det må være et minst like stort problem for myndighetene at det skjer, som at vold blir utøvd av den som har omsorgsansvaret.