Norge har et ansvar for å forvalte naturen, og her er bevaringen av artsmangfoldet en stor utfordring. Vi har Bern-konvensjonen å forholde oss til, og derfor er det ikke spørsmål om vi skal ha rovdyr i norsk natur, men om hvordan vi skal forvalte det, og hvordan forvaltningen skal finne sted. Den siste rovdyrmeldingen ble behandlet i Stortinget våren 2004. Det var et bredt forlik mellom Arbeiderpartiet, Høyre, Sosialistisk Venstreparti og Kristelig Folkeparti. Dette forliket har den rød-grønne regjeringen forholdt seg til gjennom Soria Moria-erklæringen og vil følge opp på alle nivå. Norge skal ha levedyktige bestander av ulv, bjørn, gaupe, jerv og kongeørn, og det skal arbeides aktivt med konfliktdempende tiltak. Det siste er spesielt viktig, for noen lokalsamfunn opplever frykt, og frykt for rovdyr skal vi ta på alvor. Jeg tror ikke vi kan unngå konflikter helt, det har vel ingen land med rovdyrbestander greid, men vi kan dempe konfliktene og bedre livskvaliteten for folk. Dokument nr. 8-forslaget fra Fremskrittspartiet er begrenset til å omhandle grenseulv. Dersom grenseulven er halvparten av tiden på norsk side, mener Fremskrittspartiet at den skal telles med i bestandsmålet på tre årlige ynglinger. Om dette sier forliket i Innst. S. nr. 174 for 2003-2004 at grensegruppene «må forvaltes i samarbeid med Sverige, og kan ikke legges inn i et norsk mål». Dette kan ikke forstås på annen måte enn at grenseflokkene av ulv ikke skal telles med i bestandsregistreringen av ulv i Norge. Da forliket ble inngått, var det tre ynglinger i grenseområdet. I dag er det to. Dette kommer fram av opplysningene i svarbrev fra statsråden, som viser til undersøkelser gjort av Høgskolen i Hedmark. Det er forunderlig at både Høyre og Kristelig Folkeparti, sett fra min side, allerede nå går ut av forliket fra 2004. At bestanden av ulv i Sverige har økt, kan ikke benektes, men ikke mer enn det som var forventet da forliket ble inngått og saken vedtatt. Det er egentlig bare påstander når Høyre og Kristelig Folkeparti mener at et økende antall i Sverige vil gi større flokker på grensen. Så har ikke skjedd, ut fra det Høgskolen i Hedmark sier – med dagens to ynglinger. Jeg mener at merknader som er grunnlagt på antagelser og påstander, egentlig ikke burde bli gjenstand for noen debatt, det skaper i alle fall konflikter. Det å sette fram forslag om at Regjeringen må komme tilbake til Stortinget med forslag om tiltak dersom grensebestanden blir større enn da rovdyrmeldingen ble vedtatt i 2004, sier alt om bruddet Høyre og Kristelig Folkeparti nå har gjort med forliket. Dette er en ny politikk. De henviser til at situasjonen er annerledes enn ved det inngåtte forlik. Det er den altså ikke. Nå vet ingen hvilken rovdyrpolitikk disse to partiene har. Men Venstre står ved det vedtatte forliket. Senterpartiet var ikke med i forliket i 2004, men vil allikevel følge dagens praksis i rovdyrpolitikken. De rød-grønne står samlet bak Soria Moria-erklæringen, og den er gjeldende rovdyrpolitikk i dag. Jeg forventer at Regjeringen følger utviklingen i grenseflokkene av ulv nøye, noe som er spesielt viktig dersom grensebestanden øker vesentlig. Flertallet har sagt at man skal ta hensyn til at det samlede trykket av rovdyr ikke skal øke i de regioner der det er mye fra før, antallet bør heller ned. Rovdyrpolitikken er ikke problemfri, det skal vi ikke skjule, men jeg tar som en selvfølge at når rovviltnemndene får ferdig forvaltningsplanene for de ulike regionene, som det i revidert nasjonalbudsjett er bevilget penger til, og får den fulle oversikten, vil 2006 være et unntaksår med hensyn til at enkelte bønder får beiteforbud på utmark.