Politikk er å ville, og jeg vil gjerne tilføye et sitat fra en respektert og kjent sosialdemokrat, Olof Palme, at politikk er også å «vilja» – og jeg understreker enda sterkere: å velge å ville. Denne regjeringen har f.eks., for å si noe som er sterkt rosende, villet sikre en bistandsprofil, og så har den villet et budsjett på det området. Men når vi kommer til høyere utdanning og forskning, er det åpenbart at det mangler på både evne og vilje. Og vi kan sette det i kontrast til Soria Moria, som andre har gjort, vi kan sette det i kontrast til enkeltpartier i Regjeringen, vi kan sette det i kontrast til Venstres budsjettforslag. Vi vil satse mer innenfor området kunnskap og forskning – 1,5 milliarder kr mer fordi vi mener at det er å ville noe for framtiden, det er å velge noe for framtiden som gjør at vi har en sjanse til å løfte det som er viktig, både innsikt og kunnskap, som gjør at vi forsvarer demokratiet vårt i en komplisert verden, og som gjør at vi sikrer det ufødte næringslivet. Vi sikrer to verdikjeder: den verdikjeden som går på allmenndannelse, og som gjør at vi alle sammen er med, at vi deltar som borgere, og den andre verdikjeden: den som skaper næring, virksomhet, og som gjør at det f.eks. i denne byen syder og koker av mennesker som synes det er stor heder og ære å være arbeidsskapere. På alle disse områdene er det slik at når Regjeringen får sjansen, først med 12 milliarder kr i det opprinnelige budsjettet, så med 4 milliarder kr – som må være en statsråds drømmegave rett før jul – i ekstra skatteinntekter og reduserte sykepengeutgifter, ja, så dekker man først inn et usedvanlig dårlig taklet sykelønnskutt i forhold til næringslivet. Fortsatt har man 1,2 milliarder igjen. Og intet av dette kommer for å redusere kuttet på høyere utdanning, og intet kommer på forskning. Når dette skal måles mot noe, må det selvfølgelig måles mot de forventningene som regjeringspartiene har skapt. Regjeringspartiene velger da tre linjer i måten å møte dette på: Den ene linjen, som jeg har veldig sans for – jeg kaller den for Sandal–Elvik-linjen – går ut på ærlig og åpent å innrømme det og si at vi skal slåss en annen dag. Det er ærlig. Så har vi den linjen som statsråd Djupedal har valgt til nå, nemlig å snakke om noe annet. Og så har vi den linjen som finansministeren har valgt, og det er i grunnen å fornekte det og innføre barnehagesatsingen som et alternativ til forskningssatsing. Det å være for barnehager, det er bra, men det er da ikke et alternativ til forskningssatsing. Jeg foretrekker Sandal–Elvik-linjen, som er å innrømme noe, som rett og slett er å si at man fikk mye juling i indre bane, men man gir seg ikke, man bretter opp ermene. Det er en linje som det går an å ha respekt for, og som det går an å forholde seg til. Men da står man faktisk igjen med et felt hvor man kanskje kaldt og kynisk kan spekulere i at folk ikke nødvendigvis går i de samme demonstrasjonstogene som når bensinprisene stiger, men hvor det nærmest bare lavmælt gis uttrykk for noe, slik som flere har gitt uttrykk for fra talerstolen tidligere i dag – fra et samlet Forsknings-Norge, fra næringslivet, fra studentorganisasjonene. Men da teller det ikke. Og det teller ikke engang når man får fire milliarder ekstra. Jeg har tidligere fra denne talerstolen sagt at evnen trodde jeg ikke lenger var der etter at de fire milliardene kom ekstra og det ikke kom noe, og viljen påstår jeg ble stengt inne i et kott på Soria Moria, og noen har kastet nøkkelen og glemt den. Det er positivt, jeg må si det, at Regjeringen i et slikt landskap, hvor man vil så lite for høyere utdanning og forskning, da faktisk vil holde løftet om noe det har vært bred enighet om, nemlig Kunnskapsløftet. Det som ikke er begripelig for meg, er at Regjeringen på tross av at det i en tidligere debatt i denne salen var bred enighet om å satse på kompetanse hos lærerne våre for nettopp å leve opp til denne allmenndannende folkeskolen – fellesskolen – som representanten Huitfeldt snakket om, altså ikke klarer å få flertall i denne salen for noe så enkelt som systematisk å gjennomgå hva som skjer med etterutdanningsdelen av Kunnskapsløftet. Mitt inntrykk etter å ha reist rundt i dette land, både her og der, er at det som skjer med det, er meget tilfeldig. Og det er synd, for er det noe lærerne, elevene, foreldrene og skolen fortjener, så er det at midler til etterutdanning faktisk blir brukt til å styrke folk faglig og pedagogisk. Jeg skal gi et lite innblikk i dette fra en fellesskole som jeg besøker jamt, nemlig skolen i Oslo. Det er Norges største skolesystem, det er et skolesystem hvor man kan se hvordan entusiasmen har steget dramatisk fra året 2000, da jeg foretok den forrige dannelsesreisen, til det siste året, hvor man faktisk kan se hvordan lærere både etterutdanner og skolerer seg, hvor man kan se at det bygges tett og systematisk på et samarbeid med foreldre og hjem. Det som ikke er mulig for Venstre å oppnå i denne salen, nemlig å få vedtatt en prøveordning med et kompetanseår for lærere, det klarer Venstre, sammen med Kristelig Folkeparti, i hvert fall å få vedtatt i en forhandling med byrådet i Oslo. I Oslo-skolen skal man nå ikke bare teoretisk utrede, man skal utrede kompetanseåret som virkemiddel for lærerne i Oslo-skolen. Det betyr altså en vilje til å satse på noe som er viktig, og det illustrerer at politikk er å ville noe. Og – for å si det tørt, slik at ingen skal si noe – i kommunebudsjetter opererer man ikke med oljepenger, der opererer man kun med de pengene som man er avhengig av fylkesmannens dom på hvis man ikke passer seg, så dette er virkelig å ville prioritere, og å satse. Når det gjelder dette budsjettet, har Venstre vært med på å skjønne at det er vanlig at mer enn halvparten av ungdomskullene nå tar høyere utdanning. Da er det rimelig at studentenes barn har skikkelig barnehageplass. Og da blir det et tankekors at i den byen hvor man har klippet snora først for full barnehagedekning, Trondheim, hjembyen til begge statsrådene, de sitter og følger debatten nå – har kommunen, til nå i hvert fall, regnet studielån som lønn i forhold til studentbarns plass i barnehager. Det er positivt at regjeringspartiene sliter seg til å flytte 5 millioner kr, selv om de tar det fra studentboliger, det er bra for barnehagedekningen, men det er jo et megatankekors at i et budsjett hvor det er 3,2 milliarder kr til barnehagesatsing, så klarer man ikke å sette av 15 mill. kr for å sikre studentbarnehagene det de skal ha. Det blir et tankekors bortenfor det meste. Det burde jo være en løsbar størrelse når man har det store volumet av penger å rutte med. Det er gjennom debatten også oppstått en rekke andre temaer. Jeg velger å ta opp et tema der jeg regner med det må være en feil, og det er at jeg – uten at jeg har lest det i noe dokument som har nådd meg fra Regjeringens side – ser i pressen at to store private skoler, St. Sunniva og Kristelig Gymnasium, sliter på grunn av mulige endringer i tildelingskriterier. Jeg regner med at det ikke er tilsiktet, jeg er så fri på denne talerstolen, basert på regjeringspartienes erklærte ønske om å sikre gode private skoler innenfor det formålet de aksepterer – og de kristne skolene har vært av dem, altså både St. Sunniva og Kristelig Gymnasium – å regne med at det som har oppstått her, finner sin løsning på en skikkelig måte. Det fortjener, synes jeg, alle som har valgt å ha tillit til Regjeringens linje på disse punktene, og det fortjener de som går der. Derfor skal jeg ikke gjøre mer nummer av det enn å uttrykke meg akkurat på den måten. Dette må da være løsbart når man setter seg ned og går igjennom tallene. Det kan ikke være meningen at man nærmest skulle gjøre noe tilsiktet negativt mot disse skolene, det klarer jeg ikke å forestille meg. Men jeg synes det er viktig å si så mye som at jeg håper det blir jobbet med det, og at det blir ryddet opp i det. I kampen om forskningen har vi hatt noen fascinerende øvelser her. Vi har hatt øvelsen fra representanten Huitfeldt og andre, som går ut på at når regjeringen Bondevik II ikke var så god som representanten Huitfeldt mente at man burde være, er det et godt forsvar for den trepartiregjeringen vi har nå. Men det dårligste forsvaret av alt er vel å henfalle til fortiden. Jeg trodde at sosialister og sosialdemokrater var henrykte mennesker som ville noe for framtiden, jeg trodde de hadde lest de samme bøkene av Palme som jeg, jeg trodde de hadde lest at reformpolitikk er å ha glød for framtiden og ha framtidsoptimisme, og ikke nærmest måtte gå tilbake i eksegeser på fortid. Men jeg kan gjerne delta i det, for som grunnarv fra Bondevik II ble det igjen et forskningsfond på 50 milliarder – etter at regjeringspartiene hadde fjernet 25 milliarder, ble det igjen 50 milliarder. De 14 milliardene som kom på topp da, gir en uhyggelig stor andel av den økningen som er kommet på det forskningsbudsjettet vi har hatt i år. Så det er godt å ha solid arv, men det er mye viktigere å forvalte arven på en skikkelig måte. Og det blir jo enda underligere at når private faktisk gir gaver til forskning – som de ikke kan styre, de kan bare styre at det blir forskning av det – må Regjeringen ta penger fra andre deler av den langsiktige forskningen, som den gjorde i revidert nasjonalbudsjett for dette året, og flytte det inn for å holde løftene som er inngått. Det blir jo nesten rart med en regjering som ikke trodde at private ville gi noe som helst, men når de gir, må man ta penger fra andre steder for å dekke det inn. Det er jo én kontrakt som jeg trodde i hvert fall forente regjeringspartiene og Venstre, nemlig troen på at krefter i det sivile samfunn kan løfte noe sammen, og er det noe som er gyldig i avtalene om dugnad og spleis, er det jo at et ord er et ord, og en krone er en krone. Her var avtalen veldig grei, kom du med noe over 5 mill. kr, fikk du 25 pst. i påslag av staten. Det er et veldig enkelt løfte, man burde jo nærmest være henrykt når det er rike mennesker som synes det er bra å gjøre som Trond Mohn i Bergen, å gi en kvart milliard kroner istedenfor å kjøpe seg en luksusjet eller hva det måtte være. Man burde holdt løftet. Så det er nesten uforståelig at man ikke klarer å gjøre det. Det er på disse punktene at kritikken er kommet. Så får vi alle konstatere at det er en stillere tid, hvor protestene heller kommer via e-mail enn ved å marsjere på Karl Johan. Men det kan være effektivt nok, for Internett er et mektig våpen når folk mobiliseres til valg. Det vet de fleste av oss som har vært utsatt for det, på både pluss- og minussiden. Jeg har en dyp undring, og jeg håper selvfølgelig at Regjeringen lander med en annen styrelsesevne på neste budsjettkonferanse, når den skal finne den glemte nøkkelen fra Soria Moria til viljen til å satse på forskning. Det trenger Norge, og det trenger forskningen.