Jeg vil takke utviklingsministeren for en redegjørelse som viser at Regjeringa har ambisjoner på utviklingsområdet. Det gjelder å se sammenhengen både i utenrikspolitikk og i utviklingspolitikk, men det gjelder også bistand, sletting av gjeld, inkludert gjeld som skriver seg fra skipseksportkampanjen og oppfølging av Soria Moria-erklæringa når det gjelder illegitim gjeld, det gjelder å løfte fram og opp miljø, kvinner og likestilling som satsingsområde, og det gjelder å være djerv når det gjelder kvinners reproduktive rettigheter, inkludert retten til trygg abort. Jeg er helt enig med utviklingsministeren i at verdenssamfunnet kan gi verdens fattigste et verdig liv, utrydde fattigdommen, hvis vi vil. Mahatma Gandhi sa en gang: Denne verden er rik nok til å fylle menneskenes behov, men for fattig til å møte menneskenes grådighet. Vi har fattigdom i verden fordi ressurser er så ulikt fordelt, og det er fordi makten er så urettferdig fordelt. Et eksempel: Det koster 20 milliarder kr pr. år å skaffe alle mennesker nok mat, rent vann og grunnskole. 20 milliarder kr er 3 pst. av den rike verdens militærutgifter. Fattigdommen kan avskaffes dersom vi gjør noe med maktforholdene i verden, slik at de blir mer rettferdige. Utviklingspolitikk dreier seg til sjuende og sist om fordeling av makt og ressurser mellom land og folkegrupper, mellom kvinner og menn, mellom de som eier kapital og de som må selge arbeidskraften sin. Neoliberal politikk som gjør at makt er flyttet fra folk og inn i de lukkede styrerom i de største transnasjonale selskapene, med Verdensbanken, IMF og delvis WTO som viktige aktører, har ført til at forskjellen i bruttonasjonalprodukt pr. innbygger mellom de 20 rikeste og de 20 fattigste landene er fordoblet de siste 40 åra. Erfaring og forskning viser tydelig at Verdensbanken og IMF har presset fram en nyliberal privatiserings- og dereguleringspolitikk som de fattigste – og det er kvinnene – har betalt prisen for. Blant annet som følge av at offentlig sektor i mange land er blitt skåret ned, er kvinners sosiale rettigheter svekket eller falt bort. Jeg er derfor glad for at utviklingsministeren er så tydelig på at privatisering ikke skal være et krav ved sletting av gjeld eller ved utbetaling av lån. Soria Moria-erklæringa er klar på at Norge ikke skal gi penger til program som forutsetter privatisering og liberalisering. Vi skal være en kritisk partner overfor Verdensbanken, sier utviklingsministeren, en partner som reagerer dersom Verdensbanken fortsatt presser fram privatisering av f.eks. vannressursene. Oxfam har nettopp vært på besøk med en oppfordring til Norge om å stille seg i spissen for de landene som kan danne en allianse for at krav om privatisering skal fjernes fra Verdensbankens kondisjonalitetskrav. Dette er et krav som er viktig for verdens fattigste og for alle som trenger en sterk stat som kan omfordele til fordel for de fattige. I et utviklingsperspektiv må vi også se på politikken til IMF. IMFs idé er at landene må stramme inn livreima på kort og mellomlang sikt, før de kan nyte fruktene av seinere økonomisk vekst. Sjefen for FNs tusenårsmål, Jeffrey Sachs, sier til den strategien: «Fattige land har ikke råd til å vente til de er rike før de kan investere i sin befolkning.» Et eksempel: I 2002 takket Uganda nei til 52 mill. dollar i utviklingspenger til hiv/aids-bekjempelse. Avslaget kom til tross for at aids er dødsårsak nr. én for de mellom 15 og 49 år. Begrunnelsen var at bidraget ville skape inflasjon over det nivået IMF krevde, og Uganda fryktet straffen. Det må være FN og landene sjøl som må være premissleverandører for nasjonale fattigdomsstrategier, og ikke IMF og Verdensbanken. Men så vet vi at makt ikke er likt fordelt i de enkelte landene. For at fattigdomsreduksjonsarbeidet, PRSP-ene og arbeidet med tusenårsmålene virkelig skal komme de fattige, utsatte gruppene til gode, så må de gis makt – deres stemmer må høres. Derfor er det viktig å gi støtte til kvinnenettverk, til fagbevegelsen og den øvrige del av det sivile samfunnet som kan gi makt og støtte til de fattigste i dette arbeidet. Det som kjennetegner de landene som har den mest rettferdige fordelinga og det mest demokratiske styresettet, f.eks. de nordiske, er en sterk sivil sektor og en sterk fagbevegelse som har jobbet fram kollektive rettigheter. Den internasjonale fagbevegelsen har spilt og spiller en sentral rolle i å bygge opp demokratiske velferdssamfunn med vern mot utnytting og underbetaling, barnearbeid og livsfarlige arbeidsforhold. Frie faglige internasjonale, verdens største sammenslutning av faglige organisasjoner, mener at økende press på faglige rettigheter i høy grad skyldes internasjonal konkurranse. Konkurransefortrinnet til makthaverne i mange utviklingsland er slavekontrakter, særlig for kvinner og barn, lave lønninger, dårlig arbeidsmiljø eller omfattende skattefrihet, som betyr svekkede offentlige ressurser. FNs arbeidsorganisasjon, ILO, har vedtatt en rekke grunnleggende konvensjoner om hvilke grunnleggende regler som skal gjelde i arbeidslivet. De brytes daglig, og ILO har ikke makt til å reagere på brudd. I dag er det bedre internasjonale regler for beskyttelse av handel, varer og tjenester enn av de menneskene som produserer varer og tjenester. Jeg er derfor glad for at Norge har understreket at arbeidstakerrettigheter hører heime i WTO-sammenheng. Norge arbeider også i FN for å gjøre ILOs «Agenda for anstendig arbeid» til en integrert del av utviklingslandenes fattigdomsstrategi, slik det kom fram i en artikkel av utviklingsministeren og utenriksministeren. Rettferdig handel er en av flere forutsetninger for at land, særlig i Afrika, skal løftes ut av fattigdom. Rettferdig handel betyr å gi utviklingsland tilgang til de rike lands markeder. Samtidig må de kunne beholde et politisk handlingsrom til å beskytte næringsvirksomhet og ressurser i en oppbyggingsfase, slik Norge gjorde da vi var en fattig nasjon, og slik asiatiske land, som f.eks. Sør-Korea, har gjort. Det er viktig at vi har regler for verdenshandelen som ikke gir de sterkeste mer makt og rett, men som fremmer interessene til verdens fattige. Doha-runden skulle være en slik utviklingsrunde, men dessverre er det mange tegn på at det ikke er blitt slik. Blant annet har Oxfam, som har vært en moderat aktør i WTO-sammenheng, gitt ut en rapport som sier at en ny avtale trengs, men at kravene i forhandlingene nå er slik at de er mer til skade enn til hjelp for utviklingslandene. Denne rapporten må være et grunnlag for Norges videre arbeid. Så over til en viktig opplysning i redegjørelsen, viktigere enn den kanskje kan se ut i første omgang, nemlig at det skal settes ned et offentlig utvalg som skal se på norsk politikk i dens fulle bredde – inkludert handelspolitikk, energi og næringspolitikk – og hvilke konsekvenser den medfører for utviklingslandene. Med det har vi muligheten til å se sammenhenger – som flere har vært opptatt av – og ta et helhetlig grep. I dette arbeidet er det viktig å trekke inn kunnskap fra et bredt spekter av fagfolk og aktører, ikke minst representanter for kunnskapsinstitusjoner og nettverk i sør. Det er viktig å sørge for at det blir en bred offentlig debatt her heime, og derfor mener jeg at en stortingsmelding må vurderes. For øvrig har SV tatt til orde for at vi mer regelmessig enn det vi har hatt til nå, skal ha utviklingsdebatter i Stortinget for å få i gang den offentlige debatten, som er utrolig viktig. Utviklingsministeren har gjort rede for at Regjeringa vil ta et ekstra ansvar for områdene kvinner og likestilling, fred og forsoning, miljø og energi. Gjennom den interpellasjonsdebatten vi hadde nylig, viste det seg at det er et stort engasjement i denne salen for kvinner og likestilling. Det er et område som Norge må ta et ekstra ansvar for i arbeidet med å gjøre FN sterkere – reformere FN. FNs generalsekretær har slått fast at styrking av jenters og kvinners stilling er den beste måten å få til framskritt på for verdens fattige. I FN må Norge gå inn for dobbeltstrategien som vi går inn for i andre sammenhenger, vektlegging av kvinneperspektivet på alle felt og satsing på spesifikke kvinne- og likestillingstiltak. I FN-reformarbeidet handler det derfor også om å styrke de enhetene som jobber med kvinnetiltak, f.eks. UNIFEM og INSTRAW, eventuelt omorganisere for å få en sjølstendig organisasjon som har styrke nok til å gi verdens kvinner en stemme. I reformarbeidet må ikke kvinner reformeres bort. Det er en utfordring som jeg vil gi statsministeren – jeg går ut fra at utviklingsministeren vil gi den videre – og jeg er sikker på at det er en utfordring som han tar imot.