Interpellanten Solberg prøver å binde oss alle til masta med å påstå at det har vært ført den samme fiskeripolitikken de siste 20 årene her i landet. Vi som har tilknytning til og kjennskap til kysten, vet i alle fall at det ikke er riktig. Det skjedde noe nytt under Bondevik II-regjeringa, der Høyres Svein Ludvigsen var fiskeriminister. Det nye var at det ble innført en type strukturkvoteordninger som åpna for samling av kvoter på enkeltfartøy, noe som var nytt for kystflåten. Så langt hadde man regulert kapasiteten i denne flåten alt vesentlig gjennom offentlige kondemneringsordninger og adgangsbegrensninger. Strukturkvoteordninga med evigvarende kvoter, slik den ble praktisert under Bondevik II, førte til at kapasitetsbegrensninga nå ble finansiert av privat kapital, noe som igjen førte til økt omsetning av fartøy og kvoter, økt økonomisk press i næringa og sterkere konsentrasjon av fiskerettigheter. Det er dette som er bakteppet for den viktige diskusjonen vi har hatt en stund nå om privatisering av fiskeressursene. Det var dette som danna grunnlaget for den fiskeripolitiske plattformen som de tre rød-grønne partiene gikk til valg på, og som hadde som utgangspunkt Stortingets eget vedtak, som slår fast at landets rike fiskeressurser er vår felles eiendom. Begrepet «lønnsomhet» er et mantra med et viktig substansielt innhold. Det er viktig for alle næringer at de driver etter bedriftsøkonomisk lønnsomme prinsipper. Men vi har også en tradisjon her i landet for å tenke at bedriftsøkonomiske hensyn skal kunne kombineres med hensynet til viktige samfunnsmål. Det er bl.a. grunnlaget for den politikken vi fører når det gjelder petroleumsvirksomheten vår. Innen fiskerinæringa er samfunnsmålene bl.a. knyttet til å ha en bærekraftig ressursforvaltning, til bosetting langs hele kysten, til urbefolkningens interesser, til en rettferdig fordeling og ivaretakelsen av et kystlandskap og en kystkultur som skriver seg langt tilbake i historien. Kort sagt: Det dreier seg om den legitimiteten som også denne næringa må ha sitt grunnlag i, og som må være bredt fundert i breie lag i folket. Interpellanten snakker om at den forrige regjeringa skapte lønnsomhet i fiskeflåten, men det er en sannhet med betydelige modifikasjoner. Det kan nok være riktig for dem som i dag sitter på betydelige kvanta innen ett eller flere fiskeslag. Men for øvrig er det de aktørene som har fått kvoter, og så solgt seg ut av næringa, som har gjort det best. Mange som i dag er inne i fiskerinæringa, har en betydelig gjeld å slite med fordi kjøp og salg av en begrenset etterspurt ressurs ubønnhørlig er prisdrivende. Det er faktisk slik at mens gjelda innen fiskeflåten i 1998 var på samme nivå som inntjeninga, var den samme gjelda økt til det dobbelte i 2004, mens inntjeninga var omtrent på samme nivå. Det må være innlysende at en forgjelda flåte er sårbar for de variablene som naturlig svinger i fiskeriene: ressurstilgangen, drivstoffpris og rentenivå – for å nevne noen. I Soria Moria-erklæringa har regjeringa Stoltenberg nedfelt noen prinsipper som bl.a. danner grunnlaget for mandatet til det regjeringsoppnevnte utvalget som har vurdert strukturvirkemidlene i fiskeflåten. Utvalget har tatt utgangspunkt i tre hovedhensyn: Fiskeressursene skal være en felles eiendom. Vi ønsker en flåte som skal bidra til aktivitet langs hele kysten, og vi ønsker en moderne, variert og lønnsom fiskeflåte. Strukturutvalgets utredning og anbefaling ble presentert av fiskeriminister Helga Pedersen den 19. august i år, under Husøydagene på mi heimøy, Senja. Husøydagene er blitt en av landets viktigste fiskeripolitiske arenaer, med politikere, organisasjonsfolk, fiskere og andre interesserte samla på ett brett. Mange deltok i debatten rundt strukturmeldinga, og det var enda flere som særlig merka seg ordene til en av kystens mest kjente og erfarne fiskerskippere – for øvrig bror til den før nevnte Svein – Kåre Ludvigsen fra Sommarøy. Du må snu denne utviklinga nå, Helga, sa han, henvent til fiskeriministeren: «Når vi tenner lys i et hus i Troms, slukker vi 25 lys i Finnmark.» Kåre Ludvigsen gav med det utsagnet uttrykk for et syn som stadig flere langs kysten deler. Vi må ha en fiskeripolitikk som ivaretar både de bedriftsøkonomiske hensynene til næringa og de samfunnsmålene som er knyttet til viktige verdier vi ønsker å bygge kysten, landet og ikke minst framtida på.