Det er svært prisverdig at interpellanten tar opp temaet knyttet til vold mot barn. Det er også et vanskelig tema, og jeg synes at det illustreres her i salen i dag. Reaksjoner fra både Karin S. Woldseth og Olemic Thommessen viser hvor vanskelig det egentlig er. Jeg vil også si at jeg er overrasket over den vinklingen som de to siste talerne velger i forhold til temaet. Min erfaring, etter å ha jobbet i helsevesenet i mange år, er annerledes enn det som beskrives av de to siste talerne her. Den erfaringen som jeg har gjort, er at terskelen for å gripe inn når det gjelder vold mot barn, når det er omsorgssvikt i forhold til barn, er altfor høy. At det da skulle være farlig eller knyttet betenkeligheter til at noen faktisk engasjerer seg i å påvise det, synes jeg er en ganske rar vinkling. Jeg synes at statsråden på det overordnede plan har gitt en god redegjørelse for de tiltakene som Regjeringen arbeider med for å få gjort mer på dette området. Jeg skal derfor ikke konsentrere meg om det, men holde meg mer på det jordnære planet. Det vi noen ganger glemmer, er at overgrep, vold og omsorgssvikt overfor barn kan starte allerede før barnet blir født, og ofte i kombinasjon med alkohol og rusmidler. Jeg har selv i en enkeltsak opplevd at situasjonen for et barn som skulle fødes, var av en sånn art at det helt åpenbart ville føre til varige skader for barnet på grunn av misbruksproblematikk og overgrep mot mor, og også fordi mor var i et rusmiljø. Jeg opplevde en engasjert helsesøster som sa at her er vi nødt til å gripe inn. Det jeg opplevde da, var et barnevernsapparat som kviet seg for å gripe inn, et barnevernsapparat som heller mobiliserte motstand og prøvde å finne grunner til at man ikke skulle gjøre noe, fordi det var komplisert og krevde en sak i fylkesnemnda. Helsesøster ble her – jeg vil si prisverdig nok – mer desperat for hver dag som gikk, fordi hun tenkte på det barnet som ikke var født. Heldigvis lyktes man i den saken med å skjerme barnet, sånn at det gikk bra etterpå. Så har jeg registrert et leserinnlegg i avisen fra en som har vært på en legevakt. Han skriver at han opplever at vakthavende lege ser foreldrene komme inn fra hver sin kant, og at far kommer kjørende i beruset tilstand med et barn til legevakten. Legen gir behandling for det som sannsynligvis er en eller annen infeksjon, og så ser helsepersonell på legevakten at begge foreldrene drar beruset vekk med barnet. Man kan jo kanskje tenke seg at de likevel foretok seg noe i ettertid. Men jeg tror hovedproblemet her er at man opererer med så høye terskler for å gripe inn at det blir åpenbart for alle at dette er galt, før man endelig gjør noe. Det er klart at det finnes mange vesentlige, viktige arenaer der man kunne gjort mer – barnehagen er et godt eksempel på det, det samme er fritidshjem, barneskole og ungdomsskole – men der utryggheten for konsekvensene av å melde fra eller gripe inn for det personalet som ser at det her kan være omsorgssvikt, er sånn at de ikke gjør det. Jeg mener at en av grunnene til at det blir sånn, nettopp er frykten for at det skal være et overgrep å si fra om at man er bekymret. – Det kan det jo ikke være. Gro Harlem Brundtland sa jo – jeg vil si prisverdig nok – i en nyttårstale at man i sterkere grad burde få tilbake nabokjerringa som sa fra når noe var galt. Det vi ser, er at vi i dag bor i et samfunn der familiene blir mer og mer isolert, der man kan ha mødre som alene har omsorgen for barn, der det oppstår omsorgssvikt fordi man er totalt overbelastet, fordi man ikke har noen til å avlaste seg. Så sitter man der, så har man ikke fått sove, og så går det galt. Jeg har selv registrert, mens jeg studerte medisin, hvordan det er forskjell i kulturer, f. eks. mellom Italia og Tyskland, rett og slett fordi storfamilien bidrar til å redusere presset, ikke minst på mor, og på den måten fordeler omsorgsbyrden. Slik blir det mindre omsorgssvikt. Men hvis vi som politikere skal advare mot at noen tar det opp som tema, må det jo gå galt. Hvis vi ikke skal tørre å løfte på lokket, ta vinklinger, hvis man ikke skal tørre å mene noe om det fordi man ikke i løpet av et 10 minutters innlegg kan ta alle mulige forbehold, da blir vi lammet. Jeg må si at jeg er glad for at det faktisk er Regjeringen og regjeringspartiene her som har tenkt å gjøre noe, for det har vi jo mulighet til med flertall i salen. Det høres ikke lystelig ut hvis opposisjonen skulle ha sittet i posisjon for å ta hånd om dette.