Det forslaget som her er lagt fram for oss, reiser en del prinsipielle problemstillinger som jeg håper debatten kan bringe klarhet i før den avsluttes. Det ene er forholdet til folkeavstemninga – kanskje først og fremst det. Det foreslås her at staten skal arrangere en lokal folkeavstemning i de fire berørte kommunene. Det sies ingenting om hvorvidt det skal være en rådgivende folkeavstemming, eller hvordan et eventuelt resultat skal veie i den videre prosessen. Jeg kunne tenkt meg å spørre Fremskrittspartiet om dette er et forsøk på å åpne for en ny forvaltningspraksis, der man åpner for å legge ut spørsmål som har nasjonal betydning, til lokal folkeavstemning initiert av staten. Det ville i så fall vært et veldig spesielt forvaltningsregime man la opp til i en lang rekke spørsmål, gitt at man da kunne ha delegert den type makt og den type beslutningsmyndighet ut til statlig arrangerte folkeavstemninger lokalt, for man må jo forutsette at dette i så fall ikke bare skulle gjelde spørsmål om vern eller utbygging av Vefsna, men at det i så fall skulle gjelde flere ting. Det reiser òg et spørsmål om hvem det er som skal bestemme om dette er noe som skal avgjøres lokalt gjennom en folkeavstemning, selv om det er snakk om nasjonale spørsmål, eller om det er det ordinære systemet gjennom konsekvensutredning, regjeringsbehandling og til slutt stortingsbehandling som skal ligge i bunnen. Jeg har òg lyst til å spørre forslagsstillerne om hva det er man egentlig mener, for tidlig i dokumentet slår man fast at «Vern av Vefsna mot fremtidig kraftutbygging er etter disse medlemmers mening en understrekning av mangel på norsk kraftpolitikk.» Man sier altså helt klart at her må det bygges ut. Og så varsler man senere: «Disse medlemmer mener at endelig beslutning om skånsom utbygging eller vern av Vefsna må fattes av Stortinget etter vanlig prosedyre for saksbehandling av slike saker.» Spørsmålet mitt blir: Er man i stand til å kvittere ut at man utvetydig er for en utbygging her i dag? Eller er man etter konsekvensutredningen, en prosessen som den forrige regjeringen satte i gang, fremdeles åpen for å se for seg et mer eller mindre stort vern av Vefsna? Så er det flere som har vært inne på terskelen for vannkraftutbygging. Det synes jeg er relevant, for dette gjelder ikke bare vannkraft. Når det gjelder all energiproduksjon, har samfunnets terskel for å påta seg ulemper vært veldig høy. Statsforvaltningen har, etter mitt syn, blitt sektoriell i sin tilnærming til disse spørsmålene. De utbyggingene fylkesmannen ikke stopper, kan fort Direktoratet for naturforvaltning eller Riksantikvaren komme til å stoppe, fordi de har innsigelsesmyndighet på sine felt. Det må etter hvert gå an å stille noen spørsmål knyttet til hvem det er som har det overordnede ansvaret for at vi har en energipolitikk som sørger for at det er balanse mellom tilbud og etterspørsel på det norske elmarkedet. Der synes jeg det forslaget som Kristelig Folkeparti reiste innledningsvis i dag, er svært interessant og kan danne grunnlaget for en veldig spennende debatt i tiden som kommer. I Trondheim bygges det nå et nytt kraftverk i Nedre Leirfoss. Det erstatter to kraftverk som er nesten hundre år gamle. Man slår sammen Øvre og Nedre Leirfoss til en ny kraftstasjon 60 meter under et boligfelt. Det er en investering på 250 mill. kr og tilfører 50 GWh ekstra energi. Det som er spesielt med denne saken, er jo at istedenfor jublende tilrop for god miljøpolitikk og effektiv ressursutnyttelse fokuserer man i lokalsamfunnet på at det er noen som har hørt boring i fjellet om kveldene, og at det er kjellergulv som har sprukket i et bolighus. Det sier jo noe. Kanskje vi som sitter i denne salen, er nødt til å gå foran ved noen anledninger og si at vi fortsatt er nødt til å akseptere en del ulemper knyttet til energiproduksjon i dette landet, for de kilowattene vi ikke får her, er vi utvilsomt nødt til å erstatte på annet vis, og det er ikke sikkert at den løsningen kommer til å bli mindre smertefull.