Regjeringens forslag til endring av helseforetaksloven er et forsøk på å basere verdisettingen av foretakenes kapital på et bevilgningsnivå som er gitt av Stortinget, og ikke den reelle verdien. Forslaget innebærer et avvik fra regnskapslovens alminnelige bestemmelser. Forslaget innebærer at avskrivningskostnadene blir en tredjedel for lave i forhold til hva som er den reelle beregnede kapitalkostnaden. Det vil si at det avskrives om lag 2 milliarder kr for lite pr. år etter et slikt regnestykke. Det overrasker meg at Regjeringen la fram dette forslaget etter at absolutt alle høringsinstansene kategorisk hadde vendt tommelen ned for dette forslaget. Grunnen til motstanden fra høringsinstansene var at de er bekymret for at regnskapsføringen av anleggsmidlene i foretakene ikke avspeiler den reelle verdien av disse. Dette kan ha uheldige konsekvenser for helsetilbudet til pasientene. Regjeringens forslag vil måtte medføre et økende etterslep på vedlikehold og fornyelse av utstyr i sykehusene. I innstillingen støtter Høyre og Kristelig Folkeparti Regjeringens forlag om at helseforetakene skal ha en åpningsbalanse som bare vil avspeile to tredjedeler av de faktiske verdier. Konsekvensen av dette kan være at en tredjedel av bygningsmassen, tilsvarende en verdi på opp mot 40 milliarder kr, enten må saneres eller forfalle. Dette kan bety nedleggelse av en rekke lokalsykehus, noe Arbeiderpartiet ikke kan akseptere. Flertallet, bestående av Arbeiderpartiet, SV, Senterpartiet og Fremskrittspartiet, mener at Regjeringens forslag bryter med forutsetningen om at åpningsbalansen for helseforetakene skal baseres på gjenanskaffelseskostprinsippet. Dette er etter min mening svært viktig. Vårt syn er for øvrig det som opprinnelig ble lagt til grunn både av Stoltenberg-regjeringen og av Bondevik II-regjeringen. Arbeiderpartiet mener det vil være nødvendig med et økt nivå på bevilgningene til helseforetakene for å sikre et tilfredsstillende pasienttilbud. Jeg registrerer at representantene fra Høyre og Kristelig Folkeparti mener at økte ressurser bør prioriteres til pasientbehandling og ikke til avskrivning. Det er i beste fall svært korttenkt. Som tidligere nevnt vil konsekvensen av disse partiers politikk være at helseforetakenes bygningsmasse, tilsvarende nesten 40 milliarder kr, må forfalle eller saneres. Det vil føre til et betydelig dårligere tilbud for pasientene. Jeg vil også bemerke at Bondevik II-regjeringen har vært svært sparsommelig med å foreslå økninger til pasientbehandling. Senest nå i revidert nasjonalbudsjett ble det lagt fram et forslag som vil bety svært lite for pasientbehandlingen. Men som under tidligere budsjettbehandlinger vil trolig stortingsflertallet sørge for mer penger enn det Regjeringen har foreslått. Unntak fra de alminnelige prinsipper for fastsetting av nivå på avskrivninger for helseforetakene som foreslås av Regjeringen, vil kamuflere et økende etterslep på vedlikehold og nyanskaffelser i sykehussektoren, noe som på sikt vil svekke standarden på pasienttilbudet. Arbeiderpartiet mener at saksframstillingen i Ot.prp. nr. 56 med høringsuttalelser bekrefter at det vil være nødvendig med et økt nivå på bevilgningene til helseforetakene for å sikre et tilfredsstillende pasienttilbud. Derfor har vi også ved hvert budsjettframlegg fra denne regjeringen foreslått økte midler til sykehusene. Den manglende verdifastsetting og avskrivningsnivå har skapt både problem og usikkerhet for helseforetakene. Det er egentlig kritikkverdig og uheldig at ikke Regjeringen på et tidligere tidspunkt har tatt initiativ til å avklare dette. Så har man i Helse- og omsorgsdepartementet og i Finansdepartementet altså stukket hodene sammen, og resultatet måtte derfor få en slagside som bare økonomene i Finansdepartementet kunne si seg fornøyd med. Jeg må vel kunne påberope meg å kjenne lov om helseforetak og tenkningen bak loven rimelig godt. Jeg vil derfor i denne sammenheng peke på at det entydig framgår av § 43 i helseforetaksloven at regnskapslovens bestemmelser skal gjelde for regionale helseforetak og helseforetak. De tilpasninger som departementet gjør til den tekniske verdisettingen for å få dagens bevilgningsnivå til å framstå som det korrekte og dermed i samsvar med lovens bokstav og intensjon, overrasker meg. Det minner om de mørkeste sider ved idretten, der kamputfallet påvirkes av dårlige dommere, og der en jukser med bruk av dop for å vinne. Nå mistenker jeg ikke helse- og omsorgsministeren for å ha dopet verken seg selv eller andre på regjeringslaget, men om Regjeringens lovforslag hadde sluppet igjennom Stortinget, ville inntrykket lett blitt et jukseresultat.