Representanten Engeset sa at dette var en trist dag. Jeg mener at dette er en glad dag. Det er en bra dag for norsk arbeidsliv, det er en bra dag for norske arbeidstakere, og det er en bra dag for alle som skal inn i arbeidslivet. Det er faktisk også en bra dag for næringslivet. Hvis den arbeidsmiljøloven som ble vedtatt i juni, hadde blitt stående, så hadde det vært en trussel i forhold til det trepartssamarbeidet mellom myndighetene og partene i arbeidslivet som all norsk arbeidslivslovgivning og hele avtaleverket vårt bygger på. Myndighetene har, historisk sett, spilt en avgjørende rolle for å balansere forholdene i arbeidslivet. Det var ganske alvorlig da Bondevik II-regjeringen førte an for å svekke arbeidervernet. Det som skjer i dag, er at landets arbeidstakere igjen vil få den nødvendige tilliten til lovverket, og det er bra for hele samfunnet og hele samfunnsutviklingen. Midlertidige stillinger – igjen: Jeg må si at jeg også undrer meg over argumentasjonen når det blir framstilt som om dette med midlertidighet skulle skaffe mange flere arbeidsplasser. Det er dagens lov og dagens ordning som faktisk fortsatt skal gjelde. Og det er ikke umulig å ansette folk midlertidig i Norge, tvert imot. Det er mange midlertidig ansatte, i altfor mange bransjer, som det har vært sagt tidligere i dag. Norge ligger på ca. 11 pst., altså omtrent på OECD-gjennomsnittet, når det gjelder midlertidig tilsatte. OECD har vært nevnt, og studier derfra viser at det ikke er de arbeidsløse som fyller de midlertidige stillingene. Av dem som var midlertidig ansatt i hele OECD-området i 2000, hadde ca. 65 pst. vært i jobb året før, sannsynligvis i andre midlertidige stillinger. Ca. 15 pst. hadde vært i utdanning. Bare ca. 12 pst. av de midlertidig ansatte i OECD-området hadde vært arbeidsløse før de fikk sin midlertidige jobb. Og dette er altså i land med en langt større arbeidsløshet enn det Norge har. Videre: En betydelig andel går fra midlertidig jobb over i arbeidsløshet. De som i størst grad går over i fast jobb, er mellom 25 og 34 år, har høyere utdanning og har aldri vært arbeidsløse. Det er uomtvistelig dokumentert at de midlertidig ansatte har dårligere lønn, har mer uregelmessig arbeidstid, får færre goder, får dårlige tilbud om utdanning og er mindre tilfredse med jobben enn de fast ansatte. De får til og med færre barn på grunn av en økonomisk usikker framtid. Det bildet som tegner seg, er altså at midlertidige ansettelser kan være et springbrett inn i arbeidslivet for dem som får jobb uansett, mens et betydelig antall arbeidstakere blir stående fast i dårlige, midlertidige jobber eller i veksling mellom arbeidsløshet og midlertidige jobber. Det gjelder særlig dem med minst utdanning og dårligst utgangspunkt. Økt adgang til midlertidige ansettelser er altså ikke engang til fordel for dem som på et gitt tidspunkt er arbeidsløse. Derimot er det utvilsomt til fordel for arbeidsgivere som kan erstatte fast ansatte med rettigheter med midlertidig ansatte uten rettigheter. Det ville i det minste ha renset lufta hvis motstanderne av dette kunne være ærlige nok til å si at dette også er noe av begrunnelsen. En utvidet adgang til midlertidige ansettelser vil skape enda mer utrygge kår for arbeidssøkere som virkelig er utrygge nok som det er. Svekket stillingsvern gir altså ikke færre arbeidsløse, men det kan gi andre arbeidsløse. Det finnes heller ikke noe grunnlag for å hevde at midlertidige ansettelser gir ungdom, innvandrere og funksjonshemmede lettere adgang til arbeidsmarkedet, snarere tvert imot. Enklere adgang til midlertidige ansettelser vil selvfølgelig føre til at færre får fast jobb. En kan jo undre seg over hvorfor de borgerlige partiene tror at utvidet adgang til midlertidige ansettelser vil gi helt andre utslag i Norge enn det gjør i andre land. Til slutt vil jeg understreke viktigheten av å opprettholde den eksisterende norske samarbeidsmodellen i arbeidslivet. Høyre, Kristelig Folkeparti, Venstre og Fremskrittspartiet har tydeligvis et ønske om å avskaffe denne samarbeidsmodellen ved dramatisk å svekke fagbevegelsens innflytelse og posisjoner. Vi skal være veldig glad for at de ikke lyktes med det, for det ville hatt konsekvenser for landet som ingen er tjent med, ikke engang de. En liten sak til, som har vært nevnt i debatten: I hvert fall Venstre og Kristelig Folkeparti er tydeligvis veldig bekymret når det gjelder de statsansatte sammenlignet med andre arbeidstakere i landet. Innenfor den forfatningsrettslige rammen er det de statsansatte som representerer den utøvende makt. Det er nettopp derfor embets- og tjenestemenn har fått sin arbeidssituasjon regulert på en annen måte enn arbeidstakere i privat og kommunal sektor. De møter strengere habilitetskrav, har spesielle stillingsvernsregler, som det er sagt, og har helt andre typer lojalitetsbånd.