Storting og regjering er opptatt av at kriminaliteten skal gå ned. Skal man få det til, er det viktig at hele straffesakskjeden fungerer godt. Politiet må oppklare, domstolene må stå klare til å dømme, og det må være en straffereaksjon klar om man blir dømt. Regjeringen la fredag fram et budsjett hvor man hadde alle tre tankene i hodet på én gang og i tillegg tenkte helhetlig i forhold til kriminalitetsbekjempelsen. Vi får det høyeste antall studenter ved Politihøgskolen siden 1998 – og tar opp 432 studenter. Domstolene fikk 17,5 mill. kr for å skolere seg til ny tvistemålslov. Kriminalomsorgen får 68 nye soningsplasser i 2007. Tar vi med 2006, er vi oppe i 316 nye plasser. I tillegg kom det et løft til innholdet i soningen, med 20 mill. kr til utdanning, 5 mill. kr til helse og 2 mill. kr til bibliotek i fengsel. Dette er viktig når vi tenker på at vi ønsker en klokere rehabilitering av straffedømte. Det har i media og i det politiske miljø vært en stor diskusjon om hva vi skal gjøre for å få bedre kontroll med gjengene vi har i de store byene. Jeg og flere med meg mener forebygging er en av de viktigste faktorene for å lykkes med å stanse rekruttering til gjengene. Arbeiderpartiet ser trivsel, trygghet og tilhørighet som viktige verdier for forebyggelse av kriminalitet. Og interpellasjonen i dag går på et konkret kriminalitetsforebyggende tiltak på grasrotplan, nemlig Stiftelsen Nabohjelp, som ble etablert 14. november 2000, og som nå har etablert 130 nabosoner i Norge. Naboene i et geografisk avgrenset boområde tar et felles ansvar for å trygge sitt eget nærmiljø. Konseptet Nabohjelp sitt hovedmål er å arbeide for trygghet, trivsel og inkluderende sosial samhørighet i boområder og samtidig motarbeide kriminalitet, trakassering, mobbing og ulykker. Konseptets målgruppe er beboere i boområder som vil beskytte sitt bomiljø mot en negativ utvikling. Dette gjelder spesielt for boområder med mange barn, ungdommer, eldre og innflyttere. Det handler om å være litt mer medmenneske og om å bry seg. Å opprette en nabosone er et frivillig samfunnsengasjement fra beboere, velforeninger og borettslag. Virker dette? Vi kan bruke et eksempel fra Øvre Slettheia, som i 1994 ble et nabohjelpsområde. Utbetaling av egenandel til forsikring og skader under egenandelen for borettslaget lå da på 228 000 kr. De innførte trygghetspatrulje – to voksne personer ute på tider da man erfaringsmessig visste at hærverk skjedde. I 1994 var utbetalingssummen for det samme sunket til 11 000 kr. Det har det ligget på siden 1998. Det var på denne tid 16 nabohjelpsområder i Vågsbygd, og antall anmeldelser i denne perioden sank med 30 pst. for Vågsbygd totalt. Nyere dokumentasjon har vi fra Stovner politistasjon i Oslo. De etablerte en forebyggende enhet, noe som andre politistasjoner også burde gjøre. Det er en kraftig nedgang når det gjelder innbrudd, biltyveri og grovere hærverk på Lindeberg og Ellingsrud. Det viser at ved å få borettslag på banen til å tenke forebyggende og erstatte innsatsen fra politiet med nabotanken, blir det resultater. Det nytter å bry seg. En viktig medhjelper til Nabohjelp er Norsk Folkehjelp. De har både prosjekter og materiell som kan brukes i dette arbeidet. De holder ulike kurs, bl.a. MOD-kurs, som står for mangfold og dialog, og Gi rasisme rødt kort. Sammen med Norsk-russisk kultursenter støtter og driver de prosjektet «Kvinner i konflikt». Slik alle disse tiltakene viser, er det fortsatt grunn til å huske tidligere statsminister Gro Harlem Brundtlands nyttårstale, om viktigheten av ei nabokjerring som bryr seg om hva som foregår i nærmiljøet. Det gjøres mye bra fra engasjerte mennesker og ildsjeler i mange lokalsamfunn. For å styrke dette arbeidet kreves gode rammevilkår for det frivillige kriminalitetsforebyggende arbeidet og økt fokus på hva frivillige aktører kan bidra til innenfor kriminalitetsbekjempelse. Hva vil statsråden gjøre for å styrke denne type arbeid?