Svaret på det siste spørsmålet er at det neste blir dette innlegget. I interpellasjonsteksten står det: «Dette er oppsiktsvekkende og dramatisk.» Det som er oppsiktsvekkende og dramatisk, er at utenriksministeren har ytret tvil om hvorvidt det er mulig å innfri norske interesser fullt ut når det gjelder norsk landbrukspolitikk. Med respekt å melde ville det vel ha vært mer oppsiktsvekkende og dramatisk om Norge hadde hatt en utenriksminister som hadde uttalt seg med skråsikkerhet om utfallet av så kompliserte forhandlinger som WTO-forhandlingene. Norsk landbrukspolitikk er et viktig tema. WTO-forhandlingene er med respekt å melde et enda viktigere tema. Men det som er aller viktigst, er å slå fast at det ikke dreier seg om én og samme sak. I den utstrekning man i denne sal later som om det er en og samme sak, er det uttrykk for en alvorlig proporsjonsforstyrrelse. Det er heller ikke så enkelt i WTO-forhandlingene at hvert land, som interpellanten sa, kan nøye seg med å fokusere på sine egne nasjonale interesser. Problemet er at det knapt er noen land som deltar i WTO-forhandlingene, som bare har én nasjonal interesse. De fleste har mange nasjonale interesser, ulike nasjonale interesser og hva mer er: motstridende nasjonale interesser som de skal forsøke å få ivaretatt ved en helhetlig løsning som ingen vil være hundre prosent tilfreds med, men som alle skal kunne leve godt med. Det er en grunnleggende nasjonal interesse for Norge å bidra til at de fattige landene får et resultat av disse forhandlingene som gjør at de i økende grad kan få sin sjølråderett, som vi er opptatt av å ha, sin uavhengighet, og ikke til enhver tid være avhengig av velviljen fra de rike og mektige land i denne verden. Det resultatet er det ikke mulig å oppnå – det er tross alt en utviklingsrunde vi er inne i i WTO-forhandlingene – med mindre land som Norge er villig til å bidra aktivt med å legge noen av våre interne interesser inn i den potten som skal gi et tilfredsstillende resultat. Så til sist: Det ville ha vært både oppsiktsvekkende og dramatisk dersom Norge skulle føre kompliserte internasjonale forhandlinger på den måten som interpellanten ønsker, nemlig ved å starte forhandlingene ved å proklamere hvor langt man er villig til å gå, eller enda mer: hvor langt man ikke er villig til å gå. På den måten lar ikke vettuge internasjonale forhandlinger seg føre.