Stadig flere ikke-vestlige innvandrere – ikke bare i Norge, men i hele Europa – henter sin ektefelle i opprinnelseslandet. Statistikken viser med all tydelighet at slik praksis ikke reduseres i annen generasjon, slik mange later til å tro, men at den tvert imot øker. Konklusjonen er derfor entydig: Integreringen går ikke av seg selv over tid, og dialog alene er ikke tilstrekkelig for å bøte på problemet. Norsk innvandringspolitikk har lenge forsøkt å fortie omfanget og konsekvensene av slik ekteskapspraksis. Ja, så lite debatt har vekslende regjeringer ønsket om dette fenomenet at praksisen dekkes under sekkebegrepet «familiegjenforening» – dette til tross for at inngåelse av ekteskap overhodet ikke dreier seg om å gjenforene familiemedlemmer, men tvert imot om etablering av nye familier. Med andre ord: Henting av ektefelle er familieetablering, ikke familiegjenforening, og omfattes naturlig nok ikke av noen internasjonale konvensjoner Norge har sluttet seg til. Praksisen med henting av ektefelle setter en effektiv stopper for alt integreringsarbeid. Når opp mot 80 pst. av samtlige ekteskap innenfor enkelte innvandrergrupper skjer nettopp ved henting i opprinnelseslandet, vil andre integreringstiltak være fåfengt. Konsekvensen er at vi aldri kommer lenger enn til annen generasjon. Språkproblemene vedvarer, det kulturelle gapet opprettholdes, og ikke minst øker presset mot universelle verdier som likeverd, likestilling, ytringsfrihet, toleranse, individuell frihet og den sekulære rettsstaten. I vår forvirring blir vi så tolerante at vi aksepterer intoleranse i toleransens navn. Konsekvensen ser vi i dag over hele Europa – økende segregering, sosial uro og stadig sterkere krav fra innvandrere om at det er vi som må tilpasse oss vårt samfunn. Dette er en utvikling Fremskrittspartiet har advart mot i en årrekke, men som et flertall i denne sal gjentatte ganger har valgt å ignorere. Forslaget om å innføre en 24-års aldersgrense for henting av ektefelle vil ikke umiddelbart føre til større krav om integrering, men det vil gi unge innvandrerkvinner og -menn større muligheter til å fatte selvstendige valg av ektefelle. Unge kvinner og menn med ikke-vestlig bakgrunn vil få mulighet til å påbegynne og avslutte sine studier uten å måtte føle foreldrenes eller storfamiliens press om giftermål i tidlig alder – en rettighet alle vi etnisk norske tar som en selvfølge. At enkelte velger å tolke forslaget som en innskrenkning i enkeltmenneskets frie valg, viser med all tydelighet hvor lite kjennskap de har til de miljøene dette dreier seg om. Det er nemlig ikke mulig å frata noen en rettighet de aldri har hatt. Til alle tider har selve tidsaspektet ved innvandring vært nøkkelen til integrering. Små grupper innvandrere har over tid tilpasset seg flertallet, samtidig som det store flertallet har dratt nytte av erfaringer innvandrere har brakt til landet. På den måten har vi fått et rikere samfunn, hvor alle er blitt vinnere. Det beste eksempelet på dette er nordmenns emigrasjon til Amerika, hvor emigrantene slo seg ned i segregerte områder. Nordmennene bosatte seg i New York, Minnesota, Wisconsin og Seattle. De holdt seg i stor grad for seg selv, og de snakket norsk. Men ettersom tiden gikk, ble de mer integrert i samfunnet. Det er den måten vi er nødt til å få til integreringen på også i Norge. Den demografiske oversikten viser at det norske samfunnet står foran avgjørelser som vil ha konsekvenser for all framtid. Nærmere 50 000 norske innvandrerungdommer nærmer seg tradisjonell gifteklar alder. Det er opp til oss å unngå at deres ektefeller hentes i opprinnelseslandet.