Det er jo nå en venstrevind som blåser over det latinamerikanske kontinentet, sist symbolisert ved valget av kvinnelig president i Chile. Norge har blitt velsignet med en sentrum-venstre-regjering, og det ser ut til at Latin-Amerika også blir velsignet med ulike varianter av sentrum-venstre-koalisjoner – et viktig land som Mexico kan tenkes å få en venstreorientert president etter presidentvalget i løpet av året. Dette er klart en viktig og interessant utvikling. Slik jeg ser det, er det helt avgjørende for Norge å bidra til at den holder seg i et demokratisk spor. Jeg deler mange av de bekymringene som her ble lagt fram om utviklingen, f.eks. i Venezuela. Selv om jeg har vært på pappaperm i Egypt, har jeg ikke klart å unngå å legge merke til at det i mellomtiden i Norge også har vært ført en debatt om hvorvidt man bør boikotte eller ikke boikotte regimer som man ikke er fullt ut fornøyd med. Det klare synspunktet som har kommet fra storting og regjering i denne anledning, nemlig at man ønsker en dialog om en boikott, må vel også gjelde Latin-Amerika. Også når det gjelder Latin-Amerika, tror jeg dialog er veien å gå overfor de venstreorienterte regimene som ikke er i et fornuftig, demokratisk spor. Hvilke land Norge eventuelt kan tenke seg å gi bistand til, må vi vurdere – det er satt i gang en prosess for å gjøre det – jeg tror neppe Cuba er et av dem. Det det vil dreie seg om, er f.eks. å bidra i forhold til en fornuftig bruk av oljeressursene. Den forrige regjeringen satte i gang et veldig fornuftig prosjekt hvor Norge skal bidra med informasjon og kunnskap om hvordan vi har håndtert oljeressursene på en fornuftig måte. Det kan være en form for bistand som trengs. Det kan dreie seg om urfolksspørsmål, hvor Norge også har erfaringer, og det kan kanskje dreie seg generelt om den norske velferdsmodellen og velferdsstaten, som det er en betydelig internasjonal interesse for, ikke minst fra sentrum-venstre-regimer som vi nå ser i Latin-Amerika.