Jeg synes i sin alminnelighet at det er en god skikk å ønske alle statsråder lykke til; de kan trenge det. I denne saken er det helt åpenbart at det er god grunn til å ønske lykke til. Jeg lyttet med interesse til statsrådens svar og fant mange interessante ansatser i det, når det gjelder å ta konsekvensene av den evalueringen som foreligger. Man kan vel si om denne saken at den har to nyheter, en god og en dårlig. Den gode nyheten er at akkrediteringssystemet virker slik som Stortinget har ønsket at det skal virke, nemlig som et helt uavhengig fagorgan som etter internasjonale standarder foretar kritisk gjennomgåelse av kvaliteten i norsk høyere utdanning. Det er gledelig. Det viser etter mitt skjønn at stortingsflertallet da dette ble vedtatt i sin tid, så rett, og at den daværende minister tok feil da han argumenterte mot opprettelsen av nettopp et slikt uavhengig faglig akkrediteringsorgan. Den dårlige nyheten er resultatet av evalueringen, som viser at det er svært lang avstand mellom de målene som ble definert den gangen da sykepleierutdanningen ble bygget inn i høyskolesystemet gjennom den store høyskolereformen, og det vi har oppnådd av resultater. Det er virkelig et problem, fordi det er gått såpass lang tid fra strukturreformen ble vedtatt og forutsetningene ble definert, til det stedet hvor vi befinner oss i dag. Da er det fare for at resultatet av en slik evaluering kan virke demoraliserende tilbake på systemet. Betingelsen for at man ikke skal få den demoraliserende effekten, er jo at resultatet av evalueringen blir tatt på alvor, og at institusjonene blir satt i stand til å gjøre de grep som er nødvendig, både på kort sikt for å sikre at man skal beholde sertifikatet som utdanningsinstitusjon, og på lengre sikt når det gjelder å vedlikeholde og høyne kompetansen. Vi vet at dette er en av de mest vitale delene av det norske høyere utdanningssystem, fordi det nettopp i helse- og omsorgssektoren ligger formidable utfordringer og venter på oss i årene som kommer. Regjeringen har også definert et ambisjonsnivå når det gjelder opptrapping av innsats på dette området, som tilsier at utdanningsinstitusjonene nettopp på dette området blir av helt fundamental betydning for det norske samfunns evne til å løse problemer i årene som kommer. Helse- og omsorgssektoren er av de bærende bjelkesystemene i det norske velferdssamfunnet. Derfor er det grunnleggende viktig at vi har tilstrekkelig tilgang på sykepleiere med tilstrekkelig høyt faglig nivå i årene som kommer, også fordi sykepleierne spiller en nøkkelrolle i forhold til andre profesjonsgrupper innenfor helseinstitusjonene i Norge når det gjelder å sikre kvaliteten på tilbudet til brukerne. Jeg har fulgt utviklingen på denne sektoren over ganske mange år, og har sett en del av de gledelige endringene som har skjedd, bl.a. at det som i sin tid het Norges Sykepleierhøgskole, som var den eneste høyskole i dette land som ble drevet av en yrkesorganisasjon på egen regning og risiko, nemlig Norsk Sykepleierforbund, ble overført til Universitetet i Oslo og ble Institutt for sykepleievitenskap. Dette har etterhånden nådd en meget høy faglig standard og produserer et betydelig antall doktorgrader, noe som igjen er forutsetningen for at høyskolesystemet skal lykkes i å oppgradere sin kompetanse. Jeg vil ønske statsråden lykke til, men vil til sist bare gjenta den lille utfordringen som jeg ikke hørte at statsråden svarte på: Hvorledes skal de ganske mange og tunge private høyskoleaktørene som på dette området bærer en mye større andel av den totale utdanningskapasiteten enn på noe annet felt i det norske høyskolesystemet, bli satt i stand til å møte denne utfordringen, når de blir utsatt for det motsatte av opptrapping, nemlig budsjettkutt?