Det forrige innlegget kunne gitt meg grunnlag for en femminutters runde om kommuneøkonomiens utvikling de siste fire årene. Jeg har bare lyst til å konstatere at kommunesektorens balanse er betydelig opprettet med de regnskapene som kommer for 2005. Det er blitt betydelig flere ansatte i eldreomsorgen og i omsorgssektoren generelt i løpet av den siste fireårsperioden, men det er større vekst for dem under 67 år enn for dem over 67 år. Den forrige regjeringen gjorde en del ting for de tunge brukerne – funksjonshemmede og andre – som førte til en betydelig forbedret kvalitet. Det betyr ikke at det ikke er problemer innen eldreomsorgen, og det kommer fortsatt til å være en lang utviklingsfase fremover hvor vi er nødt til å se på både hvordan vi samhandler, og hvilke tiltak som må til. Jeg tror at rekruttering er viktig, men ved siden av rekruttering er det viktig å se på kvaliteten og på om vårt eldreomsorgstilbud er godt nok tilpasset de ulike grupper eldre vi har. Bondevik-regjeringen hadde planer om å varsle Stortinget om at den ville komme med en stortingsmelding om kvalitet i eldreomsorgen. Et viktig grep for oss vil være, og må være, å bygge opp merkunnskap på området geriatri og på området demens, og å se på hvordan vi kan få god nok tilpasning av tilbudene, særlig rettet mot de demente. Jeg har lyst til å si at der har vi ofte veldig mange gode lokale eksempler. Vi har eksempler på at kanskje ikke bare hjemmebaserte tjenester er løsningen for demente i en tidlig fase. Kanskje er det slik at vi trenger noen flere bokollektiv, noen flere muligheter som gir demente det tilsynet de ofte mangler. Demente trenger ikke nødvendigvis pleie, men de trenger tilsyn, fordi de er i en situasjon hvor de fort kan gjøre noe i sitt liv som vil skade dem selv, og fordi de rett og slett begynner å bli forvirret. Derfor er det viktig å se på tilbud mellom den vanlige institusjonen og de hjemmebaserte tjenestene, som bærer preg av det, men som samtidig gir et tilsynselement. Jeg har vært og besøkt et i Stjørdal og et i Steinkjær, og jeg registrerte at det bl.a. var flere damer som trodde de var på husmorferie på tredje året. Ingen fortalte dem at de egentlig ikke kunne reise hjem. De pleide vanligvis å si at de ville reise hjem til frokost, men om kvelden sa de at de tok en natt til. Det sier noe om perspektivet deres, men det gir en trygghet for de pårørende og en trygghet for dem selv i en fase før de har behov for den omsorgen og den pleien som ligger i en vanlig institusjon innen eldreomsorgen. Men så er det andre viktige områder som jeg tror vi må ta på alvor, og det er samhandlingen mellom første- og andrelinjetjenesten. Det er ikke et særsyn for eldreomsorgen. Innen nesten alle omsorgssektorene våre dreier det seg faktisk om samhandling mellom første- og andrelinjetjenesten. Jeg har selv jobbet mye med dette, knyttet til bostedsløshetsprosjektene, hvor samhandlingen – for rusmisbrukere, for psykiatriske pasienter og for folk som kommer ut av fengsel – er en viktig del når det gjelder hvordan vi skal klare å få til gode tilpassede tilbud til dem som har det dårligst. Men da er det også viktig å ha rom for det. Og der er jeg enig med Venstres representant som sier at vi må nok også være utradisjonelle i hvordan vi finner frem til finansieringsformer. I landet vårt er det veldig forskjellig. Det som er gode samhandlingstiltak i de store byene, vil ikke nødvendigvis være det samme i distriktskommuner i Norge. Kompetansen og muligheten for å ta tunge brukere tilbake, f.eks. innenfor eldreomsorgen, vil være litt mindre i en del distriktskommuner enn det kanskje vil være i større kommuner med større og bredere kompetanse. Det er viktig å si at vi kanskje har en unik mulighet til å bruke det miljøet vi har innenfor telemedisin, til å gi f.eks. god distriktsbasert eldreomsorg til en del av dem som flytter fra andrelinjetjenesten tilbake til førstelinjetjenesten, men trenger oppfølging som ut fra geografiske forhold vanskelig kan gis like godt alle steder i landet. Så har jeg lyst til å gi en liten anbefaling til statsråden. Kommunaldepartementet finansierte et par år et prosjekt i Kristiansand kommune som dreide seg om innsatsstyrt finansiering i eldreomsorgen. Det var et lokalt prosjekt, men vi syntes det var interessant å se hvordan dette ville fungere. Et av de resultatene som de påpekte i sin foreløpige rapport, var den organiseringen de fikk ut av det internt i sin kommune. Det var betydelig bedre samhandling mellom dem som utmålte hvilken hjelp man skulle ha i kommunen, og dem som skrev ut ved sykehuset. Det var ikke hovedformålet, men de fant altså selve organiseringsmodellen. De fant en sideeffekt: Fordi det var et stabilt antall personer som hele tiden fulgte opp de menneskene som skulle skrives ut, og laget en oppskrift i kommunen for hvordan dette skulle følges opp, fikk de til en betydelig bedre samhandling. Derfor vil jeg få lov til å anbefale – jeg har skjønt at Regjeringen skal ut og reise – at statsråden tar en kikk på dette og ser om ikke det er et godt eksempel til etterfølgelse.