I Norge er det i dag nesten like vanlig at barn ved fødselen har ugifte foreldre, som at foreldrene deres er gift. De aller fleste barn med ugifte foreldre bor likevel sammen med både far og mor. En far som bor sammen med barna sine, har en like nær relasjon til barna, uavhengig om han er gift eller samboende med moren. Når Odelstinget i dag vedtar at samboende foreldre skal ha felles foreldreansvar for felles barn, innebærer dette en større grad av rettslikhet og likestilling mellom barn av samboende og barn av gifte foreldre. Både FNs barnekonvensjon og Den europeiske menneskerettskonvensjonen bygger på at barn av samboerforeldre og gifte foreldre skal stilles mest mulig likt, noe som dette lovvedtaket vil bidra til på en positiv måte. Regjeringen ønsker å legge til rette for en større grad av likestilling på dette området når foreldrene lever under samme tak, og håper at foreldrenes vilje til å ta del i omsorgsoppgaver vil bli positivt påvirket av at begge foreldrene har foreldreansvar. Det faktum at samboerforhold er mindre stabile enn ekteskap, gjør det også viktig å sikre denne formelle tilknytningen mellom far og barn som foreldreansvaret innebærer. Spørsmålene som behandles her i dag, har hatt en lang vei fram. Allerede i 1995 sendte Barne- og familiedepartementet ut et forslag om at samboende foreldre skulle få fastsatt farskap og felles foreldreansvar på bakgrunn av en erklæring om samboerskap. Dette forslaget møtte imidlertid så mye motbør i høringsrunden at det ikke ble fulgt opp som lovendringsforslag. Senere har Samboerutvalget i sin innstilling foreslått at samboende foreldre skulle få felles foreldreansvar, noe som også ble fulgt opp i Regjeringens familiemelding, som ble behandlet av Stortinget i november 2003. Jeg registrerer at komiteens flertall går inn for å endre barneloven også når det gjelder farskapsfastsettelse. Fram til nå har enighet mellom foreldrene vært en forutsetning for at farskap har kunnet bli fastsatt på bakgrunn av erkjennelse. Erkjennelse som fastsettelsesform for farskap har altså vært betinget av frivillighet og enighet fra både far og mor. Ved å forlate dette prinsippet er det mulig at man også åpner for en større feilmargin ved fastsettelse av farskap. Jeg har videre merket meg at komiteflertallet går inn for å supplere proposisjonens forslag om at egenerklæring om samboerskap skal være bevis for at partene bor sammen, med at også felles adresse i folkeregisteret alene skal være dokumentasjon for samboerskap. Felles adresse i folkeregisteret uten erklæring vil altså gi felles foreldreansvar og adgang til å få fastsatt farskap uten mors medvirkning, likevel slik at dersom mor motsetter seg, skal det offentlige ha plikt til å fastsette farskapet. Jeg tar komiteens innstilling til etterretning. Dagens samfunn ser på mange områder annerledes ut nå enn da barneloven ble vedtatt for over 20 år siden. Flere kvinner deltar i arbeidslivet, mens fedrene i langt større grad enn tidligere utfører omsorgsoppgaver i hjemmet. Samboerskap har blitt en vanlig samlivsform. Det er viktig at også lovverket tilpasses disse store endringene i samfunnet. Jeg mener at vi ved å innføre felles foreldreansvar for samboende foreldre gjør barneloven til en lov som er bedre tilpasset den måten dagens barnefamilier velger å innrette livet sitt på.