I den redegjørelsen som utenriksministeren gav, er det én tung komponent som jeg synes det er verdt å stoppe ved, og som er svært viktig, og det er de bidrag som gis sivilt for at demokratiet kan vokse fram og samfunn kan klare seg. Utenriksministeren var klart inne på det, både når det gjaldt Afghanistan og Irak. Jeg vil knytte noen refleksjoner til det. Når det gjaldt Afghanistan, var utenriksministeren veldig klar på at vi skulle satse på det engasjement Norge har hatt i Afghanistan, som betyr å gi bidrag til å bygge et politi- og justisvesen som kan fungere. Det er en holdning jeg deler. Det er kanskje ikke like kjent for alle, men det er mange norske politifolk som har vært ute i internasjonal tjeneste. Det betyr noe for den respekten vi har ute når det gjelder å bidra til sivilisasjonsskapende institusjoner, men det er også en utrolig verdifull kompetanse å ha med seg tilbake til et land som også har flerkulturelle muligheter og utfordringer. På samme måte viste også utenriksministeren til den norske muligheten, som er svært positiv, til å kunne bidra til den såkalte styrkebrønnen, altså bidra med dommere, påtalejurister og andre som kan sørge for at justisvesenet kan fungere. Dette kom veldig klart og presist til uttrykk når det gjaldt Afghanistan. Venstre har ikke noe problem med å støtte en slik linje. Vi synes den er svært viktig og verdifull. Jeg vil gjerne knytte en refleksjon til dette. Jeg synes det må være til ettertanke for alle som er tilhengere av at vi skal sikre demokratiet i denne verden, at det også til tider krever en militær intervensjon. Jeg synes det er viktig å ha med seg at da man i sin tid hadde operasjonen i Kosovo, var politiet de som kom sist. Da politiet ble sendt inn, ble de sendt inn for å sjekke om forsikringer var i orden og for å ta trafikkontroller. Det var på et tidspunkt hvor både KLA, og kanskje for den saks skyld mafiaen, hadde tatt betydelig kontroll i administrasjonen. Så skal det være et poeng i senere fredsbevarende og fredsopprettende operasjoner, må det sivile samfunns ressurser være med fra første stund. Hvis det ikke eksisterer respekt for lov og orden, hvis det ikke eksisterer respekt for dette, kommer man ikke noen vei. Vi kan også, uten at vi skal gå tungt inn på Irak, konstatere at noe av det som skjedde etter invasjonen i Irak, som Norge ikke støttet, var at det ikke ble etablert lov og orden. Norge gjør nå sitt, bl.a. ved å utdanne politioffiserer. Jeg vil da gå over til Irak. Utenriksministeren sa – og det var prisverdig – at selv om han trekker ut de ti norske stabsoffiserene som var en linje Venstre støttet da vi satt i regjering, men som vi konstaterer at den nye regjeringen ikke vil gjøre, skal man være med på å bidra til at Irak skal komme seg på bena og klare seg. Det er jo helt naturlig, for det betyr at man da følger opp FNs oppfordring om at verdenssamfunnet skal bidra. Jeg blir derfor nysgjerrig når utenriksministeren i sitt innlegg sier at på lengre sikt må vi bidra til at Irak kan klare seg selv. Han sier også at det derfor er viktig å ruste opp den irakiske petroleumsindustrien. Her har Norge spesielle forutsetninger for å bidra. Mitt spørsmål er: Tenker utenriksministeren her langsiktig, eller tenker han kortsiktig? Grunnen til at jeg formulerer spørsmålet slik, er at hvis et lands viktigste inntektskilde, altså oljeindustrien i Irak, ikke fungerer, har jo en regjering minimale muligheter for å få inntekter til å sikre samfunnet. Og hvis oljeindustri- og oljeleveranser ikke kan foregå uten at de blir utsatt for terrorangrep, vil man jo rett og slett ha svært begrensede muligheter for å kunne bygge og sikre samfunnet. Hvis dette skal forstås – det er derfor jeg trekker fram dette – som at Norge i ytterste fall er villig til å sende sivile eksperter, kommer man jo opp i et spørsmål som kanskje er noe av det viktigste i Irak for øyeblikket, nemlig: Hvem skal da garantere sikkerheten deres? Skal sikkerheten sikres av irakiske regjeringsstyrker? Skal den sikres av de styrkene som USA har i landet? Eller skal den sikres av de institusjonene som vi kan se kjøper seg leiesoldater på det internasjonale markedet for å beskytte dem? Jeg stiller ikke spørsmålet retorisk, jeg stiller det med dypt alvor, fordi det ikke er mulig å sikre den sivile struktur i et samfunn hvis de grunnleggende sivile strukturer ikke kan fungere uten å bli avbrutt. Jeg oppfattet dette som et veldig spennende element i utenriksministerens innlegg tidligere. Derfor vil vi fra Venstres side gjenta det spørsmålet som vår representant i utenrikskomiteen stilte: Hva tenker utenriksministeren på kort sikt når det gjelder å bidra til en så avgjørende oppbygging av det irakiske samfunnet som å sørge for at oljeindustrien kan fungere, at leveransene kan fungere, og at dette gir grunnlag for å bygge samfunnet, slik FN har oppfordret alle land til å bidra med så godt som de kan gjøre? Jeg synes utenriksministeren hadde spennende tanker, men jeg venter spent på hva den kortsiktige avklaringen er.