Jeg vil også slutte meg til at vi har hatt en saksordfører som har hatt en saklig og ryddig måte å lede denne saken på. Jeg er også glad for at høringa foregikk på en god måte, på en veldig saklig og flott måte. Jeg vil aller først reflektere litt rundt dette med direktoratene, som vi stadig har fått flere av i Norge de siste årene. Flere av de foregående talerne har også vært inne på direktoratenes behov for å være lojal mot de styringssignalene som kommer fra storting, regjering og departement. Det er en stor utfordring. Det gjelder ikke bare Utlendingsdirektoratet. Også i en rekke andre direktorater vil det alltid være gråsoner for når man skal utøve skjønn og ikke utøve skjønn. Jeg skal ikke trekke fram noe annet direktorat, men vi vet at i en rekke saker har vi sett en betydelig skjønnsutøvelse i direktoratene, som naturligvis skal være basert på forskrifter eller styringssignaler fra departementene, men som enkelte ganger ligger i denne gråsonen. De siste årene har vi fått langt flere direktorater også. Og det betyr jo på en måte at vi som politikere har sagt at vi ønsker å gi fra oss en del av makta nettopp til direktoratene. Et av de mest kompliserte direktoratene vi har, tror jeg er Utlendingsdirektoratet. Det er komplisert, for for det første så kommer det enormt mange krevende saker inn i Utlendingsdirektoratet som det skal tas stilling til. Det er saker som handler om menneskeskjebner, og det er saker som er usedvanlig kompliserte, både i forhold til dokumentasjon og i forhold til å skaffe seg skikkelig innsyn i hva sakene dreier seg om. Når man da ansatte ny direktør i 2001, var altså Utlendingsdirektoratet i en situasjon der produksjonen var liten, og der sakene hadde hopet seg vesentlig opp. Så da Trygve Nordby ble satt på den jobben, var det én klar bestilling han fikk, og det var at han måtte få opp produksjonen og få flere saker fort gjennom i direktoratet. Det mente man i høringene, og det mente statsrådene som vi har hatt på høringene, at Trygve Nordby faktisk klarte. Han kom inn i et utlendingsdirektorat som ikke fungerte tilfredsstillende, og ryddet faktisk opp i det. Det tror jeg det er viktig å ha med seg i dette bildet, at det skjedde. Hovedspørsmålet i Graver-rapporten er samtlige enige om, nemlig at Utlendingsdirektoratet burde ha informert og klarert med departementet i denne saken. Også direktøren sier at i ettertid beklager han at det ikke skjedde, og ser at det var feil. Det er vi enige om alle, både de ansatte, statsrådene, ledelsen og andre som har uttalt seg om dette, at det burde ha skjedd. Så hovedsaken er vi enige om. Men så tar Graver-rapporten også opp en del andre forhold som jeg har lyst til å kommentere. Den peker bl.a. på at det på en måte har vært en ukultur i UDI. SV syns at de konklusjonene er tuftet på et veldig tynt grunnlag. Man viser til en gammel arbeidsmiljøundersøkelse, man viser til intervju med noen få personer, og så konkluderer man bastant med at her har det vært en ukultur som på en måte har befestet seg. Vi kan ikke slutte oss til at det har vært noen ukultur i UDI. Det har vært en organisasjon i stor omstilling, med meget krevende saker. Så det skulle bare mangle at det ikke blir litt uro når man da setter press på produksjonen og man stadig må ta grep for å tilfredsstille de politiske bestillingene som har kommet. Jeg mener at i Graver-rapporten burde man ha gått langt grundigere til verks med å la de berørte bl.a. få sjansen til å uttale seg og komme med sine vurderinger, i stedet for bombastisk å fastslå en del ting som etter min mening er altfor tynt begrunnet. Jeg syns at Graver-rapporten i for liten grad tar hensyn til den kompleksiteten som jeg nettopp pekte på i starten av mitt innlegg, med at her har man ekstremt krevende saker og et stort produksjonskrav fra politikerne. Hvem er det så som har ansvaret i denne konkrete saken? Det er opplagt at det er Utlendingsdirektoratet som har ansvaret, bare for å få lagt det på plass. Men det er jo slik at mellom et departement og et direktorat skal det foregå en toveis kommunikasjon. Og hvis et departement er i en situasjon der man mener at ting muligens ikke fungerer godt nok, så påhviler det også det departementet å ta kontakt mot sitt direktorat for å opprette den kommunikasjonen, slik at man klarer å få ting på plass dersom man er i utakt og det ikke fungerer. Vi er veldig glade for at vi har en statsråd som ser framover, og som har tatt tak i disse problemene. Jeg har tatt med meg en lapp opp på talerstolen for å kunne sitere statsråd Bjarne Håkon Hanssen, som i sitt avsluttende innlegg i høringen – som han for øvrig gjennomførte på en glimrende måte – sa følgende: «Men jeg vil nok en gang understreke, som jeg også gjorde i min første innledning, at formålet med å si det ikke er å lete etter syndebukker. Formålet mitt er ikke å forsøke å ramme den forrige statsråden. Formålet mitt er ikke å forsøke å ramme departementet eller UDI. Formålet mitt er nettopp nok en gang å ha fokus på det vi nå må gjøre.» Jeg syns statsråd Bjarne Håkon Hanssen fortjener honnør for at han på en måte nå er opptatt av å se framover, slik at man faktisk unngår denne type saker i framtida. Til slutt må jeg kommentere Fremskrittspartiets tredje forslag. Jeg mener – i likhet med foregående talere – at dette jo er Fremskrittspartiets fremste frontsak, der man spiller på fremmedfrykt og faktisk innfører yrkesforbud for enkelte i Norge. Jeg har full tillit til at man – enten man er tyrkisk eller fransk – er profesjonell, og at man er lojal på den arbeidsplassen man er, enten det er UDI eller andre steder. Jeg må si at dette er et forslag som overhodet ikke hører hjemme i denne saken, og jeg hadde håpet at Carl I. Hagen – som den erfarne politikeren han er – hadde kunnet si at man trekker dette forslaget. Jeg regner ikke med at det skjer, men jeg har håpet på det, fordi forslaget gir uttrykk for et menneskesyn som man egentlig bare må ta avstand fra. Det er nå engang slik at hvis vi skulle begynne å føre den tankegangen som Fremskrittspartiet har, videre, ville mange av de nordmennene som er i utlandet, faktisk si til seg selv: Tenk om vi skulle bli behandlet på den samme måten! Tenk om vi skulle bli mistenkt – hvis vi jobber i utlandet – for ikke å være gode nok arbeidstakere fordi vi er norske statsborgere og bor i utlandet! Det er liksom litt av den tenkningen som jeg syns Fremskrittspartiet og Carl I. Hagen bør ta med seg, når man fremmer et slikt forslag i Stortinget.