Vi har satt oss høye mål for helse- og omsorgstjenesten, og sjøl om helsetjenesten i Norge er blant de beste i verden, er det fortsatt mye som kan bli bedre. Derfor er dette et område som er høgt prioritert i Regjeringas budsjettforslag, og det kommer bl.a. til uttrykk gjennom stor satsing på sjukehussektoren, opptrappingsplanen for psykisk helse, oppstart av en opptrappingsplan for rusfeltet, styrking av tilbudet og kvaliteten i pleie- og omsorgssektoren, tiltak mot fattigdom og styrking av folkehelsearbeidet, for å nevne noe. I tillegg til denne satsinga har vi lagt fram Nasjonal helseplan 2007–2010, som også gir en viktig ramme for hvordan vi skal gjennomføre helse- og omsorgspolitikken i årene framover. Når Regjeringa foreslår å bevilge 2,2 milliarder kr mer til helseforetakene neste år, utover vanlig kompensasjon for pris- og lønnsvekst, er det en betydelig satsing på sjukehussektoren. Denne satsinga innebærer at vi kan videreføre pasientbehandlinga på samme høye nivå som i år, også til neste år. Når vi følger den offentlige debatten om sjukehusene, får vi likevel inntrykk av at det aldri noensinne har stått så dårlig til. Det meldes både om ressursmangel, nedlegging av tilbud og om et pasienttilbud i krise. For meg er det et paradoks. Antall pasientbehandlinger som er omfattet av ISF-ordninga, har økt med 235 000 fra 2001 til 2006.Det har aldri vært flere ansatte ved norske sjukehus – antall årsverk økte med over 7 000 fra 2002 til 2005.Helseforetakene har hvert år i gjennomsnitt fått tilført om lag 1 milliard kr utover pris- og lønnsvekst. Når det er sagt, er det likevel ingen tvil om at vi fortsatt står overfor store utfordringer. Driftsunderskuddet i de regionale helseforetakene anslås til å bli mellom 1 til 1,3 milliarder kr i år. De regionale helseforetakene har pådratt seg store underskudd hvert år siden reformen i 2002. Denne utviklinga kan ikke fortsette. De regionale helseforetakene har ansvar for å tilpasse driften til de økonomiske rammebetingelsene som Stortinget legger hvert år. Jeg kommer til å følge utviklinga i helseforetakene tett neste år for å forsikre meg om at det tas grep i forhold til dette. Vi er nå i gang med å ha møter med alle regionale helseforetak – og alle skal gjennomføres før jul – der økonomistyringa er et viktig punkt på dagsordenen. For å komme i økonomisk balanse slik Stortinget har bestemt, er det nødvendig med omstillingen i de regionale helseforetakene. Og det er ingen tvil om at det er store ulikheter i effektivitet også mellom sjukehus med likeartete funksjoner. God ledelse som samarbeider med de ansatte, mener jeg er et viktig stikkord. Det er ingenting som tyder på at pasientene får et dårligere tilbud ved de mest effektive sjukehusene, eller at de ansatte der har dårligere arbeidsvilkår, jeg vil si snarere tvert imot. Telemark sjukehus, som jeg nylig besøkte, er et godt eksempel på det – de går til og med med overskudd. Det er helt avgjørende at foretakene legger pasientperspektivet til grunn for sine omstillinger. Innbyggerne i hele landet skal være trygge på at de får behandling av god kvalitet innenfor de frister som er medisinsk forsvarlig. Det har lenge hersket usikkerhet om hvor store bevilgninger helseforetakene skal få til å gjenanskaffe bygg og utstyr. Denne regjeringa foreslår at bevilgningene til investeringer skal trappes opp med til sammen 1 milliard kr i perioden fra 2008 til 2010. Dette er en avklaring som er med på å gi forutsigbarhet for helseforetakene. Jeg er av den oppfatning at styring og kontroll med ressursbruken er helt avgjørende for å få til riktige prioriteringer og god kvalitet. Sletting av gjeld, slik noen tar til orde for, vil være å premiere dem som har styrt dårligst, og svikte dem som lojalt har innrettet seg etter de rammer som Stortinget har stilt til disposisjon. Jeg vil særlig framheve Helse Øst, som hvert år har avlagt regnskap i balanse. Det mener jeg det står respekt av. Helse Øst er et eksempel på at det er mulig å levere gode helsetjenester innenfor vedtatt budsjett. Det betyr ikke at alt har vært enkelt der heller, ei heller er det det nå, men mitt poeng er at det går an. Og jeg vil si: Det er helt nødvendig for å kunne prioritere riktig. Regjeringa foreslår også som kjent å rette opp skjevfordelinga mellom de regionale helseforetakene ett år tidligere enn det Stortinget har vedtatt. Vi har varslet at vi snart setter ned et nytt utvalg som skal vurdere inntektsfordelinga mellom de regionale helseforetakene på nytt. Når det så gjelder spørsmål knyttet til hovedstadsregionen, som både representantene Nesvik, Lønning og Bøhler har vært inne på i debatten, deler jeg det syn at det er spesielle utfordringer knyttet til samarbeid, kapasitet osv. mellom de to helseregionene. For eksempel er det en utfordring at Rikshospitalet ligger i Helse Sør, mens flertallet av pasientene kommer fra Helse Øst. Jeg kan bekrefte at jeg vil jobbe forpliktende med å finne fram til bedre samarbeidsløsninger mellom Helse Sør og Helse Øst, og at jeg i det arbeidet ser på flere aktuelle modeller. Regjeringa prioriterer forskning og kunnskap om kvinnehelse høyt. I september i år åpnet vi som kjent Nasjonalt kompetansesenter for kvinnehelse ved Rikshospitalet-Radiumhospitalet HF, og vi har foreslått å sette av 10 mill. kr også neste år. Dette kompetansesenteret skal drive med forskning, kompetanseoppbygging og formidling av kunnskap om kvinnehelse og sjukdommer som særlig rammer kvinner. I budsjettforslaget for neste år følger vi også opp arbeidet med opptrappingsplanen for psykisk helse. Det er et mål for Regjeringa at mennesker med psykiske lidelser skal kunne leve et verdig liv i normale omgivelser. Jeg legger spesielt vekt på at barn og unge med psykiske plager skal få nødvendig hjelp både i kommunene og i spesialisthelsetjenesten. Og det er viktig at hjelpen, når det er mulig, gis i nærmiljøet der barn og unge bor. Men vi er nødt til å prioritere kommunesatsinga framover. Mange kommuner har fortsatt et utilstrekkelig tilbud til barn og unge som er i risikosonen, eller som har utviklet psykiske plager. Vi vet at tilbud om hjelp så tidlig som mulig er viktig for å forebygge psykisk sjukdom. Antall barn og unge som har fått hjelp og behandling i spesialisthelsetjenesten har økt. Men dessverre har ikke ventetida blitt kortere – snarere tvert imot. Slik kan vi ikke ha det. Regjeringa vil derfor styrke retten til helsehjelp for barn og unge med psykiske lidelser og rusmiddelproblemer. Det vil vi gjøre ved å innføre en særskilt ventetidsgaranti, kombinert med å styrke tilbudet i kommunene. Så snart som mulig i 2007 vil jeg komme tilbake til Stortinget med et forslag om endringer i pasientrettighetsloven på dette punktet. De regionale helseforetakene skal fortsette arbeidet med å styrke det spesialiserte behandlingstilbudet til mennesker med psykiske lidelser, og de får et særskilt oppdrag om dette også neste år. Akuttpsykiatrien må styrkes, kvaliteten ved de distriktspsykiatriske sentrene og de psykiatriske poliklinikkene må bedres, og produktiviteten må opp. Mange talere har vært inne på rehabilitering. Jeg slutter meg til det jeg oppfatter er et felles ønske og mål om å styrke rehabiliteringa i tida framover, og jeg viser for øvrig til den interpellasjonsdebatten som vi nylig hadde her i Stortinget. Det samme gjelder på området rus, som er et annet svært viktig område, hvor vi nylig har hatt en interpellasjonsdebatt. Regjeringa kommer snart tilbake med den varslede opptrappingsplanen for å bli enda bedre på dette området. Jeg kan forsikre om at våre krav til de regionale helseforetakene også neste år vil være at psykiatri og rus skal prioriteres høyere enn somatikken. Regjeringa er også opptatt av – og det synliggjør vi gjennom den omsorgsmeldinga vi har lagt fram – å bedre kvaliteten i omsorgssektoren. Vi må ha mer kompetanse inn, og jeg viser til det beløp og de planer og tiltak vi har lagt inn på det området. Vi mener også at med en styrket kommuneøkonomi ligger forholdene svært godt til rette for å kunne nå målet om 10 000 nye årsverk med fagutdannet personell innen 2009. Det er helt avgjørende viktig for å kunne møte de utfordringer i pleie- og omsorgssektoren som vi står overfor i åra som kommer. Det er utfordringer – og dels betydelige utfordringer – også i et helsetilbud som er av verdens beste. Det må likevel ikke overskygge alle de positive utviklingstrekk vi står midt oppe i: Det er et faktum at folk lever lenge i Norge, det er et faktum at stadig flere sjukdommer og skader kan leges, takket være menneskelig innsats, teknologi og økonomisk utvikling. Mange kan tross alvorlig sjukdom gis langt bedre livskvalitet enn før, fungere i samfunnet og leve lenger. Denne utviklinga krever mye av mange, ikke minst kloke beslutninger om veivalg og rettferdig fordeling av ressursene.