Det er viktig og nødvendig at det pågår en kontinuerlig debatt om kulturlivet i det offentlige rom, blant kulturlivets mange aktører og blant publikum. Rangering av litteratur, filmer, musikk osv., diskusjoner om hva som er kvalitet, eller om hva som utgjør norsk kultur, alt dette hører med i et samfunn som tar kulturdimensjonen på alvor. Ja, selve diskusjonen om hva som er norsk, og hvem som er nordmann, har i de siste ukene pågått livlig i ulike medier. Kritikere, reportasjer og omtale av kunst og kultur er også en viktig del av den debatten. Vår viktigste oppgave som kulturpolitikere er gjennom gode og forutsigbare rammevilkår å legge forholdene til rette for et variert kulturliv med et mangfold av kulturuttrykk. Det skal stimuleres til målrettet og systematisk arbeid med å ta vare på kulturarven, samtidig som det legges stor vekt på å stimulere til et stort mangfold av kulturuttrykk. Det må skapes kunnskap om og forståelse for avhengighetsforholdet mellom kulturarv og fornyelse, mellom tradisjon og nye impulser. Det utgjør selve grunnlaget for et pulserende og variert kulturliv. Selvsagt er det slik at en spesiell og viktig oppgave for oss er å ta vare på den norske kulturarven, våre tradisjoner, våre uttrykk. Vi må diskutere hva som er de viktigste kunstverkene. Vi gjør det jo f.eks. ved utarbeidelse av læreplaner. Nå ville den forrige utdanningsminister at man skulle være mindre konkret og mindre spesifikk på hva elevene skulle lære. Men her har man alltid et valg å gjøre, blant utdanningspolitiske myndigheter og også blant lærere selv. Hva skal man lære av litteraturhistorien vår, f.eks.? Disse diskusjonene foregår jo hele tiden, også i mediene. I sommer kunne vi f.eks. lese Dagbladets rangering over de viktigste bøkene i nyere norsk litteraturhistorie, og det lages i disse uker og måneder lister over årets album, årets filmer o.l. Alt dette er, etter mitt syn, bare av det gode. Det er positivt fordi det danner et grunnlag for debatt. Det finnes ikke noen autoritative svar på disse diskusjonene, men det lages en plattform for meningsytring. Spørsmålet er om det skal være statens oppgave å lage slike lister, og hvordan den i så fall skulle bidra til det. Jeg avviser ikke at vi på en eller annen måte eller på et eller annet tidspunkt kan ta initiativet til å få en forsterket diskusjon om den norske kulturarven. Men jeg er veldig usikker på hva slags rolle staten i så fall skulle spille. Jeg synes forslaget fra Fremskrittspartiet, og også det de tidligere har sagt bl.a. i forbindelse med diskusjonen om kulturmeldingen, ser ut til å bygge på en misforståelse om at det er en motsetning mellom det å ta vare på norsk kulturarv og det samtidig å legge til rette for nye impulser og videreutvikling av kulturuttrykk. Kulturarv er ingen eksakt, statisk og uforanderlig størrelse. Nær sagt hver generasjon vil redefinere, eller nydefinere, hvilke kulturuttrykk som skal bringes videre under merkelappen «kulturarv». Selv om formene rent ytre sett kan være stabile, kan mening og innhold endres over tid, og nye uttrykk kan oppstå. Bare tenk på hvordan utøvere av norsk folkemusikk tar med seg de musikalske uttrykkene inn i nye sammenhenger og skaper helt nye musikkuttrykk. Selv det som vi i dag anser som rotekte, norske kulturuttrykk, som f.eks. rosemaling, treskjæringstradisjoner, bunader og folkeeventyr, har sitt opphav langt fra Norge, eller er i det minste blitt sterkt påvirket av impulser utenfra. Vi har gjennom historien gjort disse uttrykkene til våre, slik at de nå utgjør elementer i vår felles kulturarv. I årene framover må ressurser og handlekraft brukes til å få fram det kulturelle mangfoldet i Norge, slik bl.a. Mangfoldsåret 2008 skal bidra til. Det er en del av Regjeringens strategi for å fremme kulturelt mangfold i kultursektoren og gjøre oss bevisst på betydningen av den flerkulturelle dimensjonen ved norsk kultur. Dessuten skal året bidra til å øke våre muligheter til å oppleve et mangfold av kulturuttrykk. I oppfølgingen av Mangfoldsåret har vi et ansvar for å ta vare på de norske tradisjoner og uttrykk, samtidig som vi etterstreber mangfold og åpenhet i kulturlivet i Norge. Flertallet i komiteen har forstått det og med rette avvist forslaget om å sette i gang arbeidet med en norsk kulturkanon slik det framgikk av Fremskrittspartiets forslag.