Et ganske kort innlegg – det er to tverrpolitiske, enstemmige innstillinger som foreligger i anledning meldingen og årsrapporten, men jeg har likevel noen få kommentarer for å supplere. La meg først si at overskriften for innstillingene må være at det slås fast i begge at NATO ser ut til å komme både politisk og militært styrket ut av 2005, som også representanten Nybakk understreket. Jeg er også enig med henne i at viljen til å forsterke NATO som et viktig transatlantisk forum synes å være sterk og positivt til stede. Når jeg likevel vil peke på et par forhold, er det fordi jeg synes anledningen byr seg til også å peke på ting som blir en utfordring fremover. Det kan synes som det vil bli viktig for Norge å følge med i EUs samordning av europeiske synspunkter inn i NATO. En har ikke sett så mye til dette foreløpig – mer på det politiske enn på det militære området. Og for all del, det er ingen tvil om at våre forsvars- og sikkerhetspolitiske prioriteringer ligger fast. Likevel vil det være viktig å observere hvordan forholdet mellom EU og USA i og utenfor NATO eventuelt gir oss nye utfordringer når det gjelder hvor vi har formell og eventuelt praktisk innflytelse. Så er det tre små forhold som jeg bare vil nevne – små og små, de er jo store utfordringer. Det første er Afghanistan. I høst går NATO inn i fase 4 i Afghanistan, og man vil øke fra 9 000 til 17 000 soldater. Det vil også bety at samarbeidet mellom ISAF og Operation Enduring Freedom blir tettere. De to skal ha et felles koordineringssenter i 2007, i første omgang ledet av en amerikaner. Behovet for koordinering blir større fordi operasjonene er spesielt farlige i sør for ISAF og i øst for Operation Enduring Freedom. En må vel se i øynene at det lett kan føre oss inn i en situasjon hvor ISAF-oppdraget blir skarpere. Det er vel heller ingen tvil om at Taliban vil gjøre sitt ytterste for å teste NATOs besluttsomhet og utholdenhet. Dette kan komme til å gi oss så vel politiske som militære utfordringer som vi må være forberedt på å møte. Det andre punktet er at det vel i og for seg er bekymringsfullt at bare syv av NATO-landene til nå bevilger 2 pst. eller mer av statsbudsjettet til forsvar, når 2 pst. er alliansens vedtatte mål. Her er det en utfordring for hele alliansen. Det siste jeg vil dra frem, er at det også er bekymringsfullt at den politiske dialogen med Russland synes å være så vanskelig. Det gjelder så vel for NATO-parlamentarikerne som for NATO generelt. Jeg håper at det vil bli et satsingsområde for organisasjonen i tiden som kommer, å arbeide systematisk med hvordan man bedrer det forholdet.