Det er viktig både for pasient og for pårørende å kjenne trygghet for at en blir møtt med en optimal palliativ behandling når aktiv kurativ behandling ikke lenger er aktuelt. Som sykehusprest fikk jeg følge mange mennesker gjennom sykdomsforløp der det skiftet fra håp til fortvilelse, men også fra fortvilelse til håp. Usikkerheten om prognosene framover, frykten for smerte, og ikke minst den lange og tunge prosessen det er å skulle si farvel til livet, må bli møtt med et sett av virkemidler. I denne situasjonen skal helsevesenet, spesialisthelsetjenesten og kommunehelsetjenesten samhandle på en slik måte at både pasienter og de pårørende slipper å kjenne på utrygghet. Palliativ omsorg er langt mer enn bare smertelindrende medisin. Den er viktig, og det kreves ofte svært tett og god oppfølging for at symptomlindrende behandling skal ha sin gode effekt. Statsråden sier i sitt svar at 18 helseforetak har etablert egne sykehusposter som tilbyr lindrende behandling. Men det er viktig å understreke at det er tilbud om lindrende behandling også ved mange andre avdelinger og sengeposter og ikke bare der det er registrert egne palliative sengeposter, som en snakker om. Ved flere sykehusavdelinger fungerer det slik at pasienten kanskje blir operert for en kreftdiagnose, får komme tilbake til samme avdeling når han eller hun måtte ønske det og trenge det, alltid åpen retur, slik at pasienten kan være hjemme en periode og så komme på sykehus og få symptomlindrende behandling, få de samme å snakke med hver gang, møte det samme personalet, når de måtte ønske det. Slike ordninger funger veldig, veldig godt. Når det gjelder hospice, som vi har hørt om, er det mange gode eksempler på hvordan pasienter kan få god oppfølging. I Bergen har vi Sunniva Hospice som ett eksempel. Vi har dagsentervirksomhet med poliklinikk, oppfølging til kommunehelsetjenesten hvor ansatte fra hospice foretar hjemmebesøk og er med, en bruker frivillige, en har tiltak for pårørende, og en har etterlattesamlinger når vedkommende de har fulgt, er død. Palliativ omsorg handler om noe langt mer enn bare smertelindring med medisiner. Det å ha en å snakke med og få hjelp når det gjelder eksistensielle spørsmål, er en viktig side ved det å skulle være med og bidra til at pasienten får trygghet for det som ligger foran. Hospice-bevegelsen, som vi har flere av i Norge, har sammen med andre tilsvarende tiltak en svært viktig oppgave med å bygge kompetanse for personell bl.a. i kommunehelsetjenesten, i tillegg til å være et supplement i den aktive behandlingen. De statlige bevilgningene som gis årlig, er viktig for den type virksomhet. Når det gjelder sykehjemmene, understreker statsråden undervisningssykehjemmenes viktige rolle som kompetansebyggere. Det at noen sykehjem gis spesialoppgaver, der en kan arrangere både kurs og seminarer, drive etter- og videreutdanning for helsepersonell rundt omkring i Kommune-Norge, er faktisk veldig viktig. Der har undervisningssykehjemmene en viktig rolle. Det sies at omkring 40 pst. dør på sykehus, 40 pst. dør på sykehjem og 10 pst. dør hjemme. Jeg har møtt mange pasienter – og det er viktig å understreke – som ønsker å være hjemme, og som får veldig god oppfølging når de er hjemme, men hvor det ofte kommer til et punkt der de – og ikke minst ser de pårørende det – faktisk ønsker seg tilbake igjen til sykehuset, om det så kanskje er bare noen dager før livet ebber ut. Statistikken taler ikke helt sant omkring dette.