Interpellanten har tatt opp en stor, viktig og altfor ofte forsømt sak. Vold i hjemmet er et omfattende samfunnsproblem. Krisesentrene og barnevernet kan fortelle oss mye om det. Men de fleste historiene fortelles ikke, eller fortelles for sent. Den skjulte volden, hovedsakelig mot kvinner og barn, skjer år ut og år inn, ofte uten at omgivelsene vet det. Dessverre er det også slik at hvis vi blir kjent med at det foregår vold bak naboens dør, vegrer vi oss for å slå alarm. I en interpellasjon til helse- og omsorgsministeren tidligere i år rettet jeg søkelyset på de store utfordringene knyttet til overgrep mot eldre innenfor deres egne hjem. Sykehusene, primærhelsetjenesten, politiet, sosialkontorene, den kommunale omsorgstjenesten, alle kan fortelle om tilfeller hvor eldre, oftest kvinner, men også noen menn, har vært utsatt for vold, men hvor offeret vegrer seg for å fortelle hva som har hendt. «Ei mor strekker seg langt, vet du,» kalte Kommuneforlaget sitt opplysningsmateriell om mishandling av eldre. Det er fra så langt tilbake som 1988. Tre år senere, i 1991, startet Vern for eldre i Manglerud bydel i Oslo. I dag, 15 år senere, er det så langt jeg vet, bare etablert Vern for eldre-kontor i tre kommuner, Trondheim, Oslo og Bærum. Jeg håper selvsagt at også andre kommuner fokuserer på problemet, men mye tyder på at de aller, aller fleste ikke har en tiltakskjede som gir et godt nok melde- og oppfølgingsapparat for de altfor mange voldsutsatte eldre. Helseministeren sa at hun ville følge opp saken i Regjeringens omsorgsmelding, og det løftet har hun holdt. I St.meld. nr. 25 for 2005-2006, om framtidas omsorgsutfordringer, heter det at «Regjeringen har som mål at kompetansen om vold mot eldre styrkes i kommunene.» Det vises også til at arbeidet knyttet til Nasjonalt kunnskapssenter om vold og traumatisk stress, et senter som driver forsknings- og utviklingsarbeid, undervisning, kompetansebygging og veiledning og formidling av kunnskap, vil bli styrket gjennom etablering av regionale sentre. Det vil komme voldsutsatte kvinner generelt til gode. Regjeringen vil videre opprette en landsdekkende kontakttelefon for eldre som utsettes for vold. Departementet vil også vurdere om det bør innføres opplysningsplikt for helse- og sosialpersonell ved overgrep mot eldre. Ja, dette er bra. Interpellanten og justisministeren viser også til at det er behov for et omsorgsapparat i den enkelte kommune. Jeg tror det er helt riktig, og jeg tror det er veldig riktig å sette fokus på det tverrsektorielle arbeid som må til for å komme nettopp denne gruppen voldsutsatte kvinner til gode. Eksemplene vi kjenner fra de kommunene som har etablert Vern for eldre, viser at det ikke er veldig kostbare og personellkrevende tjenester som trengs. Dette handler ikke om å pålegge kommunene nytt ansvar av omfattende karakter, men det handler om å systematisere en ansvarskjede som kommunene allerede har, og som de er den vesentligste del av. I min kontakt med ressurspersoner som har arbeidet med hjelp til eldre som utsettes for overgrep, er det en entydig oppfatning at ansvaret for etablering av et tiltaksapparat må forankres bedre i lovverket. Det er vanskelig å overse den anbefalingen når en ser hvor lite som har skjedd alle de årene det tross alt har vært fokusert på dette området. Jeg ber derfor justisministeren om også å ha med seg de erfaringer som er gjort med å forebygge vold mot eldre i kommunene, spesielt Oslo, Bærum og Trondheim, og de anbefalinger som gis fra Nasjonalt kunnskapssenter om vold og traumatisk stress, i sitt oppfølgingsarbeid etter denne interpellasjonen. Det ligger dessuten an til et fruktbart samarbeid med Helse- og omsorgsdepartementet – ja, jeg vil tro også Kommunal- og regionaldepartementet og andre departementer – i et arbeid som må komme videre. Det er syv partier her i dag som snakker om de samme ambisjonene. Vi har de samme målene, men vi må erkjenne at dette har vi snakket om i mange år, og vi har på langt nær kommet i mål.