Det var mye å glede seg over i utviklingsministerens redegjørelse til Stortinget – en programerklæring for en offensiv utviklingspolitikk som på vesentlige områder varslet om nødvendig omlegging og spissing av vår politikk i den sammenheng. Det er særlig to områder jeg vil trekke fram. Det er framheving av at Norge ville være en kritisk partner overfor Verdensbanken, og at Norge aktivt ville bruke sin kommende styreplass i Verdensbanken. Jeg er glad for at statsråden understreket at Norge vil være opptatt av at det ikke er en forutsetning, det skal ikke stilles krav om privatisering ved sletting av gjeld og ved utbetaling av lån til utviklingsland, og at Norge ville reagere dersom Verdensbanken fortsatt presser igjennom ideologisk basert privatisering. Denne programerklæringen harmonerer med de erfaringene vi har hatt i utviklingen av vårt eget velferdssamfunn: En sterk stat og en stor velfungerende offentlig sektor har nettopp borget for et samfunn der borgerne har grunnleggende sosiale og demokratiske rettigheter. Vårt land er kåret til verdens beste land å bo i. Skulle vi ha en egen kåring for kvinners situasjon, ville vi ikke ligge noe tilbake i forhold til den generelle kåringen. Norge er også et foregangsland når det gjelder kvinners deltakelse i arbeid og politikk og er i særklasse når det gjelder en politikk for reproduktiv helse. Dette forplikter, og det forplikter i den forstand at vi må bidra til at andre kvinner også får del i denne velferden. Jeg er umåtelig glad for at utviklingsministeren utpeker kvinner og likestillingsspørsmål som ett av fire hovedsatsingsområder, og at Regjeringen i løpet av året vil lansere en ny handlingsplan for likestillingsrettet utviklingssamarbeid. Å bedre kvinners levekår og deres reproduktive helse er ikke bare en forutsetning for å bekjempe fattigdom i verden, en bedring av den reproduktive helse er også en helt nødvendig investering i kommende generasjoner og en framtidig verden. En erkjennelse av kvinners økonomiske og sosiale nøkkelposisjon i utviklingslandene tilsier at mye mer av bistandsmidlene skulle gå til det formålet. Jeg tolker statsrådens redegjørelse dit hen at det er nettopp det som er meningen. Jeg vil også be statsråden alvorlig å vurdere om det ikke ville være riktig å øremerke en viss andel av bistandsmidlene til nettopp reproduktiv helse. Utviklingsministeren har tidligere fra denne talerstolen oppfordret til å støtte det globale fondet for trygg abort, og jeg er derfor veldig glad for at utviklingsministeren varsler støtte til dette fondet for å kompensere for reduksjon i støtte til de organisasjoner som arbeider for å bedre den reproduktive helse. Over 68 000 kvinner dør hvert år som følge av at de mangler kvalifisert hjelp i forbindelse med abort. Uavhengig av hvilke holdninger en måtte ha til abort og abortspørsmål, så vil jeg tro at ingen kan akseptere at kvinner skal dø på den måten. På samme måte kan en ikke bekjempe aids gjennom moralisering over seksuell atferd eller prediken om avholdenhet. Informasjon om hvordan en skal beskytte seg mot eller forhindre seksuelt overførte sykdommer, og tilgjengelighet av kondomer er det som trengs. Men når situasjonen er slik at kondomer koster like mye som et måltid mat og kondomer blir en mangelvare fordi organisasjonene ute i felten ikke får støtte når de driver med prevensjonsarbeid, blir arbeidet med å bekjempe aids og arbeidet for å forhindre uønskede graviditeter vanskelig. Til slutt vil jeg igjen uttrykke glede og bare heie på statsråden for den politikken som setter kvinners helse og velferd i sentrum.