Etter å ha lyttet til utenriksministerens meget brede og grundige redegjørelse og dagens like brede og grundige debatt sitter jeg tilbake med ett spørsmål, men det er til gjengjeld et meget plagsomt spørsmål. Vi er med rette opptatt av at norske ambassader ødelegges, og at det norske flagget brennes. Vi er veldig opptatt av at dette har aldri hendt oss før. Det har ikke det. Men hvorfor er det ingen av oss som er opptatt av at det norske flagget daglig brennes side om side med vårt nabolands flagg, det danske, og at danske ambassader utsettes for nøyaktig den samme behandling som de norske? Det bekymrer tilsynelatende hverken Regjeringen eller det norske storting. Av dagens debatt kunne man nesten få det motsatte inntrykk, nemlig at noen er på grensen til å si at danskene får som fortjent, mens vi nordmenn derimot i vår prektighet har fortjent noe helt annet. I utenriksministerens lange redegjørelse var det én eneste setning som streifet det nordiske samarbeid, og den setningen var helt innholdstom. Den sa bare at Norge vil arbeide aktivt innenfor rammen av det nordiske samarbeid, hvor vi i år har formannskapet i ministerrådet – ikke ett ord om hva man vil arbeide med eller for, i en situasjon hvor to av de nordiske land er i nøyaktig samme båt, og hvor den båten bombarderes. Det er meget interessant at utenriksministeren fører lange og gode samtaler med sine kolleger i andre land, både Iran og andre. Men hvorfor finner ikke utenriksministeren noen grunn til i det hele tatt å nevne sin danske kollega? Har han ikke i det hele tatt hatt noen telefonkontakt med den danske regjering i denne situasjonen? Jeg registrerer i dag i norske medier at den ene norske næringslivstoppen etter den andre står frem og uttrykker stor tilfredshet med at Norge kanskje unngår en iransk boikott. Ja, Gud bedre. Men det var faktisk en norsk dikter som skrev for en del år tilbake at «du må ikke tåle så inderlig vel» den boikott som ikke rammer deg selv. Det gir grunn til ettertanke at vi også i en så unik krisesituasjon er så enormt selvopptatte i dette land. Det er typisk norsk å være god, var det en tidligere norsk statsminister som sa. Jeg er redd for at det hadde vært mer treffende om hun hadde sagt: Det er typisk norsk å være selvgod på andres bekostning – også i krisesituasjoner. Den 25. januar i år hadde vi her i huset et nordisk seminar i Nordisk Råds regi om terrortrusselen i de nordiske samfunn, og om hva man kan gjøre for å utvikle en felles strategi mellom de nordiske land når det gjelder å finne den riktige balanse mellom virkemidler til å bekjempe terrortrusselen og å ivareta den enkelte borgers rettssikkerhet – et uhyre sentralt tema i dagens situasjon, og man skulle tro et kjernetema nettopp for det nordiske samarbeid, nettopp i denne situasjonen. Nå er det tilfeldigvis den norske regjering som sitter med ansvaret for arbeidet i Nordisk Ministerråd dette året. Da ville det være interessant å høre om utenriksministeren har gjort seg noen tanker om dette kanskje er en relevant problemstilling – om det kanskje også innenfor det nordiske samarbeid ville være en relevant problemstilling for de nordiske landene som i øyeblikket ikke opplever å få sine flagg brent, at det er to av de nordiske land som er i samme båt. Det ville vel ikke ha vært av veien om han hadde ofret en setning eller to på det.