FN blir utsatt for kritikk fra mange hold. Det har vi hørt flere ganger fra denne talerstolen det siste året. Det er snart ett år siden Fremskrittspartiet gikk ut og krevde stans i alle overføringer til FN, rett og slett i ren misnøye med organisasjonens byråkrati. Det er riktig å stille krav om forbedringer i FN, men i all kritikken er det viktig å huske på det faktum at FN aldri kommer til å bli verken mer eller mindre enn det medlemslandene ønsker, og er villig til å endre på. Melder vi oss ut og lar være å bidra, blir FN ikke noe annet enn svekket. FN ble opprettet etter 2. verdenskrig, og mer enn 60 år senere spiller FN en avgjørende og enestående rolle når det gjelder verdens sikkerhet og utvikling, men oppgavene FN har, har blitt flere, og utfordringene har blitt mer sammensatte. Fattigdom skaper uverdige livsvilkår for millioner av mennesker. Voldelige konflikter gir dårlig grobunn for både menneskelig og økonomisk utvikling. Utnytting og skjeve maktstrukturer fører til at de få tjener seg rike på flertallets bekostning. FN har prøvd å svare på nettopp disse utfordringene, og fordi FN har tatt på seg oppgaven med å gjøre det, en oppgave som har blitt mer og mer kompleks, og stadig blir det, har man nå nådd et punkt hvor reformbehovet er åpenbart. Derfor er noe av det viktigste som har skjedd i det siste, det omfattende reformarbeidet FN nå er inne i. Samme dag som Norge ble kåret sjette år på rad til verdens beste land å bo i, la vår egen statsminister Jens Stoltenberg fram forslag til omfattende reformer i FN. Forslagene kommer til å gjøre FN mer effektivt innen utvikling, bistand og miljø. Kort sagt skal FN nå organisere seg som ett FN ute, med ett program, ett budsjett, én leder og ett kontor. Mer forutsigbarhet, enklere administrasjon og større tillit til prosessene vil gi FN og medlemslandene bedre resultater. FN valgte i år også Kofi Annans etterfølger. Den nye påtroppende generalsekretæren fra Sør-Korea beskrev etter min mening veldig godt FNs fremste utfordring da han sa følgende: Nøkkelen vår nå er ikke å konstruere flere mål, men å gjennomføre de mål vi har satt oss. Det er jeg helt enig i. Reformen av FN handler nettopp om det å kunne nå mål, og viktigst av alt – tusenårsmålene. Reform av FN handler nettopp om det å kunne gjøre FN til et skarpere sverd i kampen mot fattigdom og underutvikling. Også derfor er Norge en av FNs viktigste og største bidragsytere økonomisk, men også politisk, og i dag øker vi støtten til organisasjonen. Det er fordi vi vil se et FN som er best mulig i stand til å nå tusenårsmålet. Det er ikke alle her i salen som er enige i det – tvert imot. «Då eg var femten, stal eg pengar frå svoltne ungar i Etiopia.Eg stal eitt tusen åtte hundre og tjuesju kroner og femti øre. Kameraten min Tom var med på det. Eg kunne påstå at han var hjernen bak, men det ville vere å fråskrive seg ansvaret. Vi var saman om det, Tom og eg.» Slik innledes boka Nød, av forfatteren Are Kalvø. Hovedpersonen og kameraten Tom – jo, de har latt seg friste, og de har brukt innsamlingspengene som egentlig skulle gå til fattige barn i Afrika, til å kjøpe godteri og plater med Beatles-musikk. Jeg kan ikke unngå å tenke på disse to hovedpersonene i boka til Are Kalvø når jeg leser budsjettforslagene til Fremskrittspartiet og Høyre. Fremskrittspartiet stjeler også penger fra fattige barn i Etiopia, og kameraten Høyre er med på det. Jeg hadde håpet at de skulle gjøre som den unge hovedpersonen i Kalvøs bok, at de hadde tatt på seg ansvaret for dette i dag og innrømmet det – innrømmet at de faktisk har brukt pengene som egentlig skulle gå til fattige barn i Afrika, på skattelette og asfalt, istedenfor til folk andre steder. Når Høyre kutter til sammen 550 mill. kr i bistand fra FN-organene, stjeler de i realiteten penger fra sultne, aidssjuke og foreldreløse barn i Etiopia og andre steder i verden. Når Fremskrittspartiet kutter halve bistandsbudsjettet, når de kutter over 90 pst. bilateralt i Afrika, og når de foreslår å halvere støtten til mange FN-organisasjoner, gjør de akkurat det samme som de femtenåringene i boka gjør – de stjeler fra sultne, foreldreløse og aidssjuke barn og voksne i Etiopia og andre steder i verden. Det er derfor veldig skuffende å se at Høyre beveger seg mot Fremskrittspartiet i utviklingspolitikken. Å redde verden lå ikke til kameratgjengen min, sier Kalvøs hovedperson mot slutten av boka. – Jeg kunne ønske jeg skjønte det før vi gikk så langt at vi stjal fra ungene i Etiopia. Jeg håper at også Høyre tenker seg om, for å legge seg på og bli værende på Fremskrittspartiets linje i utviklingspolitikken er virkelig ikke et steg i retning av å redde verden. Når alt kommer til alt, når vi går hjem herfra i kveld og legger oss og tenker oss om, er det vel egentlig derfor vi sitter på Stortinget. Er det ikke det det egentlig handler om hver eneste dag – å redde om ikke hele, så i hvert fall en bitte liten bit av verden?