Formålet med Riksrevisjonens undersøkelse har vært å belyse i hvilken grad befolkningen har tilfredsstillende og likeverdig tilgjengelighet til medisinsk nødhjelp, og hvordan ressursene styres, organiseres og utnyttes for å nå de overordnede politiske mål om likeverdige tilbud og høy kvalitet. Egentlig er Riksrevisjonens gjennomgang nedslående for publikum. Driftskostnadene for ambulansetjenestene i 2004 var 2,3 milliarder kr. Dette utgjør 3,6 pst. av helseregionenes totale driftskostnader til spesialisthelsetjenesten. Kostnadene er høyest i Helse Nord med 574 mill. kr og lavest i Helse Vest med 381 mill. kr. Riksrevisjonens undersøkelse viser også at ambulanse ofte brukes til rene transportoppdrag, selv om dette kunne utføres med andre transportmidler, f.eks. drosje, som i realiteten i mange sammenhenger er rimeligere. Til dette sier Riksrevisjonen at det reises spørsmål ved om det i alle distrikter rettes tilstrekkelig oppmerksomhet mot en kostnadseffektiv drift av ambulansetjenesten. Det pekes på at ambulansetjenesten enkelte steder brukes til rene transportoppdrag. Jeg ser frem til statsrådens vurderinger av nettopp dette. Når man ellers vet at det er mangel på penger i helseforetakene, bør de pengene de har, brukes mest mulig effektivt. Når det gjelder tilgjengelighet og ventetid, varierer også dette sterkt fra sted til sted. I gjennomsnitt må personer med akutt behov for helsehjelp vente ca. 12 minutter fra AMK-sentralen er varslet til ambulanse er fremme. Undersøkelsen viser at pasienter som ankommer sykehusenes akuttmottak, kan risikere å vente lenge før de blir vurdert av lege. Ventetiden kan også bli lang før de blir overført til andre avdelinger i sykehuset. For de sykehusene som har oppgitt slike ventetider, varierer ventetiden fra én time til fire timer. Ventetiden skyldes hovedsakelig at lege ikke er tilgjengelig, og det kan være koordineringsproblemer som gjør det vanskelig å få pasienten plassert i sengepost. Dette problemet synliggjøres også gjennom antallet korridorpasienter. Hvis det er slik at man setter inn store ressurser på sentraler og ambulanse for å få akutt syke mennesker raskt til sykehuset, er det jo helt uakseptabelt at de, når de først kommer til sykehuset, må vente fra én time til fire timer før lege gjør noe. Man kan altså foreta investeringer i transporten for å kutte noen få minutter, og så går det bort fordi man må vente på lege når man kommer til sykehus. Dette er selvsagt ikke akseptabelt. Riksrevisjonens undersøkelse viser at ventetiden kan bli for lang i akuttmottakene, og i deler av landet er responstiden for AMK-sentralene for lang. Manglende sengekapasitet og korridorpasienter er et hovedproblem, og det er manglende legekapasitet og bruk av turnusleger med liten erfaring. Effektiviteten i resten av sykehuset er avhengig av hvordan akuttmottaket fungerer. Det er viktig å sørge for at det ikke blir flaskehalser andre steder i systemet. Riksrevisjonen legger til grunn at det fortsatt er et potensial for å redusere responstiden i mange distrikter. Når det gjelder kompetansen i akuttkjeden, var det 44 pst. av ambulansepersonellet som manglet fagbrev i 2004. I tre av fem regioner hadde under 50 pst. av ambulansepersonellet fagbrev. Andelen er lavest i Helse Nord med 27 pst. I Helse Midt-Norge er andelen 38 pst. I disse regionene har personellet ofte ansvaret for pasienten i lengre tid enn i andre regioner. Under behandlingen av St.meld. nr. 43 for 1999-2000 understreket sosialkomiteen at det var viktig at foretakene i disse regionene kompenserte for den lange transporttiden ved å stille faglige krav til ambulanse- og luftambulansepersonellet. Det kan ikke ses at departementet og foretakene har fulgt opp denne påpekningen fra sosialkomiteen. Riksrevisjonen peker på at bare ca. halvparten av ambulansepersonellet har fagbrev, og at dette er et problem, fordi ambulansepersonellet ofte er alene om å kunne gi pasienten nødvendig behandling i inntil én time før de når sykehuset. Mangelen på kompetanse kan bli kritisk. Riksrevisjonen peker også på at det er tvilsomt om departementet har fulgt opp Stortingets understrekning av hvor viktig det er å stille faglige krav til personellet, og at departementet må klargjøre hvordan forsvarlig tilsyn med pasienten skal sikres. Også legekompetansen i akuttmottakene stilles det spørsmålstegn ved fra Riksrevisjonens side. Når det gjelder samarbeidet mellom spesialisthelsetjenesten og primærhelsetjenesten i akuttsituasjoner, viser undersøkelsen at det mange steder er problemer knyttet til kommunikasjon og informasjon mellom nivåene. I enkelte tilfeller har AMK-sentralene og ambulansetjenesten vanskeligheter med å få tak i leger som har vakt i kommunene, fordi disse ofte ikke er tilknyttet helseradionettet. I mange tilfeller er det også et problem at primærlegene sjelden rykker ut til skadested og bistår ambulansepersonellet i akuttsituasjoner. Før ambulansen ankommer sykehuset, er det derfor som regel bare ambulansepersonellet som behandler og vurderer pasienten. Det påhviler derfor ambulansepersonellet et betydelig ansvar og store krav til helsefaglig kompetanse. Riksrevisjonen peker på at kommunikasjonen i akuttkjeden ikke er god nok, og at mange kommuner og primærleger ikke er tilknyttet noe landsdekkende kommunikasjonsnett. Samarbeidet mellom spesialisthelsetjenesten og primærhelsetjenesten fungerer ikke godt nok. Primærhelsetjenesten har plikt til å bistå ved akutthjelp, men primærlegene rykker sjelden ut for å bistå ambulansepersonellet i akuttsituasjoner, sier Riksrevisjonen. Kanskje derfor bør måten alt dette er organisert på, med ulike ansvarsnivåer, ses på på nytt, også av de øvrige partier i Stortinget. Når det gjelder styringskrav og dokumentasjon i den akuttmedisinske kjeden, er rapporteringen på dette området, ifølge Riksrevisjonen, mangelfull. De regionale helseforetakene omtaler i liten grad situasjonen og resultatoppnåelsen i akuttkjeden i sine meldinger til departementet. Dette kan etter vår oppfatning departementet gi instrukser om skal inn i de vanlige rapporteringsrutinene. Halvparten av AMK-sentralene og ambulansetjenestene benyttet et tidsregistreringsverktøy som er egnet til å registrere og rapportere om resultater – altså halvparten. Hvorfor den andre halvparten ikke kan få beskjed om å gjøre det samme, lurer vi på. Riksrevisjonen påpeker at sosialkomiteen har understreket betydningen av at det utvikles bedre kunnskapsgrunnlag på akuttområdet, og har bedt departementet følge nøye med i utviklingen i responstider. Rapporteringen fra helseforetakene er mangelfull, og altså bare halvparten av AMK-sentralene benytter tidsregistreringsverktøy. Det er ikke tilgjengelig informasjon som kan fortelle om utviklingen i responstider, ifølge Riksrevisjonen. Det går tydelig frem av Riksrevisjonens undersøkelser at departementet ikke har fulgt opp Stortingets merknader og anbefalinger i forbindelse med behandlingen av St.meld. nr. 43 for 1999-2000 om akuttmedisinsk beredskap på en rekke områder. Da kan man stille spørsmål om hva som er hensikten med at Stortinget involveres og gir klare beskjeder, når de ikke effektivt følges opp av departementet. Akuttberedskapen i helsevesenet er et svært viktig område og en vesentlig faktor for borgernes trygghetsfølelse. Særlig er det viktig at ambulansepersonell er utdannet til å klare de krevende oppgaver de kan bli pålagt. At ambulanse benyttes når båre ikke er påkrevet, er sløsing med ressurser og dårlig utnyttelse av kapasitet, i tillegg til at beredskapen svekkes når en ambulanse er opptatt unødig med transportoppdrag og derved ikke tilgjengelig for kanskje et akutt nødstilfelle som kan dukke opp samtidig. Det er også viktig at lokalsykehus med akuttberedskap er innenfor rekkevidde i en akuttsituasjon. I akuttmottakene bør det være spesialtrente fagpersoner eller fagteam til stede som kan vurdere pasientene og diagnostisere korrekt, slik at tid kan spares og pasientene blir behandlet på riktig nivå. Kapasiteten i de medisinske avdelingene må utvides, slik at problemet med korridorpasienter kan elimineres. I Dokument nr. 8:36 for 1999-2000 fremmet Fremskrittspartiets gruppe forslag om å utvide sengekapasiteten i medisinske avdelinger i sykehus for å fjerne problemet med korridorpasienter. Forslaget ble av flertallet besluttet vedlagt protokollen, men man var i merknader enig om at en økning av sengekapasiteten var nødvendig. Da går jeg ut fra at det ofte er spørsmål om ressurser, altså penger, i de regionale helseforetakene til ulike tiltak. I den forbindelse er det jo interessant at statsminister Jens Stoltenberg på en pressekonferanse i dag har slått fast at når det gjelder utbygging av barnehager, skal det ikke stå på penger. Økonomi er altså ikke noe argument som Regjeringen aksepterer for ikke å nå målet om full barnehagedekning i 2007. Jeg etterlyser den samme holdningen fra Regjeringen når det gjelder et forsvarlig medisinsk helsetilbud til befolkningen i Norge. Der må det nå altså spares inn i alle regionale helseforetak. Det er snakk om oppsigelser av personell, om å gå ut i arbeidsledighet enkelte steder, fordi man skal spare penger. Jeg utfordrer helseministeren til å forklare sammenhengen mellom hvorfor det på det ene området ikke skal stå på penger, mens det når det gjelder et forsvarlig helsetilbud og medisinsk tilbud til befolkningen, nettopp er penger som styrer utviklingen. Samarbeidet mellom spesialisthelsetjenesten og primærhelsetjenesten må forbedres, slik at primærlegene kan rykke ut i akuttsituasjoner. Både primærleger og kommunene må tilknyttes nasjonalt kommunikasjonsnett, slik at ressursene kan utnyttes når det oppstår akutte situasjoner, og slik at utnyttelsen av ambulansene kan koordineres best mulig for å unngå misbruk og for å ha en forsvarlig beredskap. De regionale helseforetakene må sørge for at avtalene med også private ambulansetjenesteytere bidrar til at tjenestene dekker behovet, og at responstiden i alle deler av landet er forsvarlig og gir borgerne den nødvendige trygghet i akutte situasjoner. Jeg vil fremme følgende forslag, som er inntatt i innstillingen: «Stortinget ber Regjeringen legge frem sak med gjennomgang av akuttberedskapen basert på Riksrevisjonens rapport og overføringen av ansvaret til de regionale helseforetakene.» Sosialkomiteen bad altså for noen år siden om en del ting som ikke er gjennomført. Og nå har det gått seks år siden meldingen ble fremmet. Når vi da får en slik rapport fra Riksrevisjonen som sier at det er manglende koordinering, og at den nødvendige organisering av akuttmottakene langt fra er tilfredsstillende, er det ikke nok at Stortinget bare sier det samme som man sa for seks år siden. Vi vil altså ha fremlagt en egen sak fra Regjeringen til Stortinget hvor man nettopp baserer seg på Riksrevisjonens rapport, og også vurderer om overføringen av ansvaret for akuttberedskapen til de regionale helseforetakene egentlig var fornuftig. Hvis man ikke sørger for at noen blir tvunget til å gjennomgå dette på nytt slik at de nødvendige forslagene blir fremlagt for Stortinget, koker det som vanlig bort i kålen. Vi håper derfor på tilslutning til vårt forslag.