Interpellanten tar opp en av de viktigste næringspolitiske utfordringene vi står overfor, nemlig Kinas integrasjon i internasjonal økonomi, og jeg vil gjerne takke representanten Sanner for nettopp det. La meg først få understreke at den enorme økonomiske veksten Kina har opplevd de siste 25 år, først og fremst er positiv. Der kan jeg også si meg enig med representanten Sanner. Takket være denne utviklingen er millioner av mennesker i Kina løftet ut av fattigdom. Utviklingen har også hatt positive konsekvenser for verdensøkonomien, spesielt ved at mange typer forbruksvarer er blitt langt billigere for mennesker over store deler av verden. Det er ingen tvil om at Kina også fortsatt har store utfordringer, spesielt knyttet til demokrati, menneskerettigheter, miljø, bekjempelse av forskjeller og integrering av innlands-Kina i kystområdenes økonomiske vekst. Jeg vil i den forbindelse vise til interpellasjonen tirsdag 28. mars om den norsk-kinesiske menneskerettighetsdialogen. Kinas vekst har i stor grad vært eksportdrevet. Kina har blitt en stor aktør i internasjonal handel, men har fortsatt ikke en økonomisk posisjon som fullt ut reflekterer landets andel av verdens befolkning. Det er ingen grunn til å tro at vi har sett slutten på veksten i Kinas handel. Kinas nye rolle i verdensøkonomien utfordrer etablerte strukturer. Kinas store tilgang på arbeidskraft fører til at arbeidsintensiv industri over hele verden nå utsettes for et kostnadspress som for få år siden var aldeles ukjent. Kinas økende rolle som leverandør framholdes som en vesentlig forklaring på hvorfor Europa og USA, til tross for stigende råvarepriser, har opplevd lav og stabil inflasjon de siste årene. Samtidig har Kina, i kraft av sin størrelse, ressurser til å utfordre allerede industrialiserte land også på andre områder. Man må forvente at Kina i årene framover blir en stadig viktigere leverandør av egne merkevarer, av kapitalintensive varer og av høyteknologi. Hva betyr så Kinas nye rolle for Europa, og da spesielt for Norge? Jo, den betyr tilgang på mer konkurransedyktige varer, særlig konsumvarer. Det innebærer også at det har åpnet seg et nytt eksportmarked for europeiske produkter. Samtidig betyr den at særlig arbeidsintensiv industri utsettes for sterkere konkurranse. Kinas økonomiske utvikling gir med andre ord muligheter, men også betydelige utfordringer. Hvordan skal vi så jobbe inn mot markeder som Kina? Hva bør i så fall ligge i bunnen for dette arbeidet? Vi må følge en todelt strategi i denne sammenheng. For det første må vi føre en aktiv og forutsigbar næringspolitikk i Norge. Vi kan ikke konkurrere på tilgang til billig arbeidskraft. Vi må konkurrere på de fordeler vårt høye utdannelsesnivå og vår godt utbygde offentlige sektor gir oss. Vi må med andre ord satse på kunnskap, på forskning og utvikling, og vi må satse på områder der vi har spesielle fortrinn. Vi må føre en stabil økonomisk politikk og en aktiv næringspolitikk. Derfor har Regjeringen økt bevilgningene til innovasjon og forskning med en halv milliard kr fra 2005 til 2006. Og vi satser på norske sjøfolk, på infrastruktur og en ny patentpolitikk, for å nevne noe. En aktiv næringspolitikk handler om tiltak her hjem-me, men også ute. Økt internasjonalisering av næringslivet er en naturlig del av dette og er en prioritert oppgave for Regjeringen. Det andre leddet i vår strategi er å utvikle et velfungerende økonomisk og handelsmessig samkvem med Kina og å støtte norsk næringsliv i deres innsats inn mot det kinesiske markedet. Det bilaterale økonomiske og handelsmessige samarbeidet mellom Norge og Kina er godt og preget av økt aktivitet på nærmest alle områder. Kina er nå vår største handelspartner i Asia. Som interpellanten er inne på, har vi et betydelig underskudd på handelsbalansen med Kina. Men at vi har et underskudd i vår handel med Kina, er i seg selv ikke grunn til bekymring, i og med at vi har et svært stort overskudd i vår samhandel med resten av verden. Dette betyr ikke at vi ikke skal ta Kinas økonomiske vekst på alvor og søke å utnytte dette mest mulig. Samtidig er det viktig å påpeke at norsk eksport til Kina har økt med hele 149 pst. de siste fem årene. Kina er Norges nest største eksportmarked i Asia, bare slått av Japan. Når det gjelder fisk, som er vår største eksportvare til Kina, økte eksporten med hele 30 pst. i 2005. Importen fra Kina har også økt de siste årene – i 2005 med 14 pst. Det er viktig å være klar over at tallene for handelsbalansen ikke tar hensyn til betydelige norske tjenesteleveranser til Kina, bl.a. knyttet til skipsfart og reiseliv. Vi er alt i alt utvilsomt inne i en positiv utvikling. Totalt er omkring 200 norske selskaper engasjert i Kina. Mulighetene er store for salg til det kinesiske markedet, men også for salg til andre internasjonale markeder. Virksomheten i Kina bidrar til å styrke mange norske bedrifters aktiviteter og lønnsomhet i Norge. Kina er fortsatt et marked som krever tett oppfølging fra myndighetssiden. Jeg legger derfor vekt på å opprettholde en nær kontakt med kinesiske myndigheter. Samtidig jobber Innovasjon Norge aktivt for norske interesser i Kina. Dette gjør de gjennom sine kontorer i Beijing og Shanghai og gjennom nettverket av kontorer i Norge. WTO er det viktigste handelspolitiske verktøyet for å sikre forutsigbare rammebetingelser for næringslivet. Kinas medlemskap i WTO er derfor viktig for norsk handel og norske investeringer i Kina. Kina har allerede åpnet betydelig for import som et resultat av forpliktelser i WTO. Det betyr økte muligheter for norsk eksport. Der WTO ikke gir tilfredsstillende løsninger for markedsadgang, arbeider Regjeringen aktivt med inngåelse av frihandelsavtaler gjennom EFTA. Vi prioriterer dette høyt og er i dialog med Kina for å innlede drøftinger om en avtale. At næringslivet her hjemme og ute tar samfunnsansvar, vil være bestemmende for om man skal lykkes i å utvikle et rettferdig, humant og bærekraftig arbeids- og næringsliv i andre deler av verden. I kontakter og samarbeid med Kina vil derfor området arbeidstakeres rettigheter og bedrifters samfunnsansvar bli tillagt økende vekt. I det bilaterale arbeidet er den økonomiske samarbeidskommisjon vi har med Kina, av stor betydning. Her løses konkrete saker knyttet til rammevilkårene for næringsvirksomhet i Kina og Norge. I år utvider vi dette samarbeidet gjennom etablering av en bilateral arbeidsgruppe for å fremme investeringer i Kina og Norge. Dette initiativet er et viktig bidrag i Regjeringens arbeid med å styrke samhandelen mellom Norge og Kina. Alt i alt anser jeg utviklingen av det norsk-kinesiske økonomiske samkvemmet som positiv, og mulighetene for ytterligere forbedring og videreutvikling er så absolutt til stede, selv om dette vil kreve målrettet innsats og stor evne og vilje til nyskaping og utvikling fra både norsk næringsliv og norske myndigheter. I så måte er interpellantens bidrag her i dag av vesentlig positiv betydning.