Fremskrittspartiet mener det er svært viktig at Norge fører en god utviklingspolitikk. Det er av mange hensyn viktig å bidra til at mennesker over hele verden kan løftes ut av fattigdom og elendighet og til et bedre liv. Dette er felles målsettinger for alle. Vi ønsker alle å bidra til demokrati, respekt for menneskerettigheter og til frie, åpne samfunn hvor enkeltmennesker, uansett forutsetninger, ivaretas på en skikkelig måte. Til tross for felles mål havner Fremskrittspartiet på en annen konklusjon når det gjelder et av stridsspørsmålene, nemlig om vi stadig skal fortsette å øke bistandsbevilgningene, eller om de skal reduseres. Enkelte ganger, eller - for å si det på en annen måte - kanskje litt vel ofte blir jeg møtt med en undring over vår u-hjelpspolitikk. Er det mangel på solidaritet med verdens fattige? Bryr vi oss ikke om dem som har det vanskelig utenfor landets grenser? Jo, vi bryr oss, og vi mener det er høyst avgjørende også for vår fremtid i Norge at FNs tusenårsmål oppfylles. Men vi tror ikke at den politikk som flertallet beskriver, fører til målet. Hvis det var slik at massiv bistand år etter år etter år gav vekst og utvikling, hadde det for oss bare vært å hoppe på toget og bidra som best vi kunne. Men det er jo ikke slik. Bistand gir ikke nødvendigvis utvikling. Mange ganger gjør den det motsatte: Den reduserer muligheten til utvikling. Når et land som er av de land som mottar mest bistand, får sitt BNP økt med 1 pst. mer bistand, fører det til en reduksjon i veksten pr. innbygger på mellom 3 og 4 pst. i snitt. For enkelte land blir det endog en negativ utvikling. Økning i bistanden bidrar heller ikke til mer demokrati og bedre myndigheter i mottakerlandene. Så vil man kunne finne unntak, og man vil også finne prosjekter som fungerer svært bra - selvfølgelig. Hovedpoenget er at bistanden som sådan ikke gjør det den er ment å gjøre, nemlig å løfte millioner av fattige ut av fattigdommen. I stedet forblir flere stater «klientstater». De kan unnlate å foreta nødvendige demokratiske reformer. De kan unnlate å åpne økonomien, og de kan fortsette med utstrakt bruk av proteksjonisme. Disse unnlatelsene tjener noen få, og det store flertall fortsetter å lide. Norsk politikk - selv om den aldri var ment å gjøre det - forsinker, hindrer og stopper utviklingen. Ser man på de fleste afrikanske land som har mottatt bistand i en årrekke, er det ikke slik at man blir slått av den eksplosive veksten eller det velfungerende demokratiet. Og når man da ikke har lyktes, må man jo spørre seg om det er riktig å fortsette med bare enda større doser av gammel medisin, eller om det kan være behov for å tenke nytt. Jeg har lyst til å ta med et kort sitat fra utenrikskomiteens leder i 1986, Kåre Willoch: «Det er bl.a. spørsmål om Norges stadige tillit til og støtte til Nyereres regime i Tanzania har medvirket til å utsette nødvendige omlegninger av politikken der og derved indirekte blitt til skade.» Når flertallet står for en politikk som åpenbart ikke har lyktes, og som for Afrikas del ikke har gitt noen varige velsignelser, er det da noen som spør det samme flertall om de mangler solidaritet, om de virkelig bryr seg? Nei - tvert imot roses de, særlig av hverandre, for hvor generøse de er. Jo høyere tall man kan komme til, jo mer generøs er man. Og så, når vi tillater oss å si det som det er, at bistand ikke gir de resultater reklamen lover, men at de fattige forblir like fattige, at menneskerettighetene krenkes like mye, at korrupsjonen forsterkes, blir vi angrepet for å være usolidariske. Vi er fullstendig klar over at åpne markeder alene ikke redder verdens fattige. Vi er innforstått med at noen forutsetninger må på plass. Derfor har vi de siste år jobbet for at gjeldslette skal benyttes i økende grad overfor land som er i utvikling. Vi ønsker også debatten om illegitim hjelp svært velkommen og mener det må være åpenbart at regjeringer og banker som med åpne øyne låner ut midler til diktatoriske regimer, må forstå at de løper en betydelig risiko, for ikke å snakke om det moralske aspektet. U-hjelp har også endret seg på mange måter. Jeg er helt sikker på at den er bedre i dag enn for 30 år siden. Men det endrer ikke vårt hovedpoeng. Deler av u-hjelpen, den som skal bekjempe hiv/aids, malaria, tuberkulose og møte andre alvorlige helsemessige utfordringer, som vaksinering av barn, er for oss å betrakte som nødhjelp. Det er et område hvor vi må og vil stille opp. Også her vil vi være kritiske i forhold til hvem som skal håndtere disse midlene. Når det gjelder stat til stat-bistanden, som ser ut til å øke i omfang, er ikke det en vei vi ønsker å gå inn på. Vi mener den dessverre bidrar til å opprettholde og endog kanskje fremme korrupsjon. Vi er usikre på om pengene kommer frem, og om den bidrar til de nødvendige reformer. Vi mener at vi på viktige områder innen helse heller må finne andre kanaler, noe vi også gjør, men at vi må bruke disse kanalene for det de er verdt. Og vi registrerer med glede at det er etablert en rekke globale fondsordninger som vi mener ivaretar dette på en bedre måte enn en tradisjonell stat til stat-bistand. Til tross for uenighet mellom Fremskrittspartiet og resten av komiteen på en del viktige punkter, har vi likevel søkt enighet der det har vært mulig, og vi er på flere områder tilfreds med den retning utviklingspolitikken går i. Vi erkjenner helt åpent og ærlig at det ikke er noe som er svart-hvitt, heller ikke i utviklingspolitikken, og at det finnes nyanser. Jeg fant likevel grunn til å understreke det jeg startet med å si. Til slutt: Jeg vil håpe at denne meldingen kan danne grunnlaget for en tettere oppfølging fra Stortingets side av de ulike forhold ved utviklings- og bistandspolitikken, og at det ikke blir slik, som enkelte hevder, at Stortinget nærmest har abdisert i forhold til å interessere seg for utviklingspolitikken. Jeg har alltid opplevd statsråden og Regjeringen som interessert i å diskutere disse spørsmål. Nå skyver de ballen tilbake på vår banehalvdel og håper at denne meldingen og behandlingen av den kan være starten på en mye tettere oppfølging og interesse fra politisk hold i og utenfor denne sal om viktige spørsmål for Norge og omverdenen.