Manglende tilknytning til arbeidslivet er den viktigste årsaken til fattigdom. Dette blir bekreftet i rapporten fra Statistisk sentralbyrå «Veier inn i og ut av fattigdom.» Her er hovedkonklusjonen at veien ut av fattigdom går gjennom arbeid. Nettopp derfor er det så viktig at det føres en økonomisk politikk som bidrar til nye jobber, et konkurransedyktig næringsliv og lav arbeidsledighet, slik vi gjorde i hele forrige stortingsperiode da Høyre satt med finansministeren, og som gjorde at dagens rød-grønne regjering kom til dekket bord høsten 2005. For det er et faktum at det skapes rekordmange nye arbeidsplasser for tiden, og at arbeidsledigheten synker til et rekordlavt nivå – og det faktisk lenge før den rød-grønne regjeringen har fått vedtatt sitt første egenproduserte statsbudsjett. Så årsaken må åpenbart være den politikken som ble ført gjennom forrige stortingsperiode, i kombinasjon med gode konjunkturer. For Høyre er det et mål at hvert enkelt menneske skal være i stand til å ta ansvar for sitt eget liv og være selvhjulpent. Derfor må en aktiv fattigdomspolitikk rettes inn mot at de som kan, blir stimulert til å jobbe eller å komme seg i arbeid. Derfor er det viktig at det føres en skattepolitikk som gjør at det lønner seg å jobbe. Og derfor er det viktig at det føres en velferdspolitikk som gjør at det ikke er mer lønnsomt å gå på trygd eller stønad i stedet for å jobbe. De som er fattige i Norge, er det på tross av at vi har gode støtte- og skjermingsordninger for alle. Da hjelper det ikke med mer av samme medisin. Derfor må tiltakene være målrettede og gjøre noe med årsakene til fattigdom. Hva gjorde så vi da vi satt i regjering? Som den første regjeringen i nyere tid tok sentrum–Høyre-regjeringen tak i problemene og laget en egen plan for bekjempelse av fattigdom. I perioden 2002–2006 ble det satt av 4,9 milliarder kr til målrettede tiltak mot fattigdom. Aetat ble styrket med 700 stillinger, antallet tiltaksplasser for yrkeshemmede ble økt kraftig. Det ble innført en ny prøveordning der uførepensjonen i en lengre periode kan nyttes som tilskudd til arbeidsgivere som ansetter uførepensjonister. Det ble igangsatt et prosjekt som skal hjelpe tidligere langstidssosialhjelpsmottakere til å komme i jobb og utdanning. Bostøtteordningen ble forbedret kraftig for barnefamilier osv. Vi styrket legemiddelassistert rehabilitering, pluss mye, mye mer. Listen kunne vært gjort mye lengre. Sett i lys av dette blir den handlingsplanen mot fattigdom som Regjeringen har fremmet gjennom denne budsjettbehandlingen, ganske så puslete. Selv om den inneholder flere isolert sett gode forslag, har Høyre i sitt alternative statsbudsjett funnet grunn til å lansere ytterligere tiltak som går langt utover det Regjeringen selv har kommet opp med for å bekjempe fattigdom. Jeg registrerer med tilfredshet at Regjeringen i de saker den har kommet med til Stortinget – vel å merke på sosialpolitikkens område – legger vekt på prinsipper som målretting, brukertilpasning og skreddersøm. De hovedgrep Regjeringen tar i den såkalte velferdsmeldingen, er slik at en sosialminister fra Høyre utmerket godt kunne ha foreslått mye av det samme. Dette er bra. Høyre er for gode sosiale ordninger, fordi vi mener at mennesker som er syke eller ikke i stand til å arbeide, skal ha et verdig livsopphold. Men vi er like klare på at mennesker som kan arbeide, skal arbeide, og ikke henvises til å leve av stønader. Derfor har Høyre tatt til orde for at alle som er fysisk og psykisk friske og i stand til å jobbe, må få en rett og plikt til å komme i aktivitet. Det offentlige må kunne stille krav til den enkelte, og den enkelte bør kunne kreve individuell hjelp på veien tilbake til arbeidslivet. Aktivitet bidrar til å bygge opp arbeidsevne og selvfølelse. Derfor er det vel og bra at arbeids- og inkluderingsministeren har krevd at sosialklienter må «komme seg opp om mårran». Men da er det også helt avgjørende at de har noe konkret og meningsfylt å komme seg opp til. Kommunene har i dag adgang til å stille krav om at mottakere av økonomisk sosialstønad utfører arbeid for kommunen. En del kommuner benytter seg av denne muligheten. Rett og plikt til aktivitet kan innebære alt fra å forplikte seg til å være i aktivt søk etter jobb, til å gjøre jobber i lokalsamfunnet som kommunen legger til rette for. Vi vet av erfaring at det først og fremst er de som har lite, og de som er ressurssvake, som blir taperne dersom det går dårlig med Norge. Dersom det føres en uansvarlig økonomisk politikk hvor renten stiger, kronekursen stiger, prisene går opp, bedrifter går konkurs og arbeidsplasser tapes, vil titusener av de nordmenn som i dag klarer seg selv, miste fotfestet og bli avhengig av sosialhjelp og stønad. Det er med dette alvor vi i så gode tider som vi har nå, burde debattere hvordan den økonomiske politikken bør innrettes i 2007 og i årene fremover.