Som saksordfører ønsker jeg å knytte noen få ord til denne saken. Den forebyggende sikkerhetstjenesten er av defensiv karakter og består av fysiske, organisatoriske, personellmessige og logiske tiltak som skal søke å hindre at spionasje, sabotasje og terrorhandlinger blir satt i verk mot skjermingsverdig informasjon eller objekt. Det utøvende ansvaret for forebyggende sikkerhetstjeneste ligger hos nasjonal sikkerhetsmyndighet, forkortet til NSM. I sivil sektor har Justisdepartementet et overordnet ansvar. På samme måte har Forsvarsdepartementet det overordnede ansvaret i militær sektor. Forsvarsdepartementet har videre det administrative ansvaret for Nasjonal sikkerhetsmyndighet samt forvaltningsansvaret for sikkerhetsloven. Sikkerhetsklarering er det sentrale forebyggende sikkerhetstiltaket innenfor personellsikkerheten. Dette tiltaket innebærer at en person som kan få tilgang til sikkerhetsgradert informasjon, blir kontrollert for å avdekke den sikkerhetsmessige kvalifikasjonen. Sikkerhetsklarering skal gjennomføres når en person vil kunne få tilgang til gradert informasjon, jf. sikkerhetsloven § 19. En person som er sikkerhetsklarert, må før kontakt med sikkerhetsgradert informasjon få en særskilt autorisasjon for dette, jf. § 23 femte ledd. Autorisasjon kan gis dersom det ikke er opplysninger som gjør at det hersker tvil om at personen er sikkerhetsmessig til å stole på. Mens sikkerhetsklarering skjer sentralt ved en klareringsmyndighet, skjer autoriseringen lokalt hos den organisasjonen der det er planlagt at vedkommende skal få kontakt med gradert informasjon. Kontakt med gradert informasjon krever altså en totrinnsprosess der en først må få en sikkerhetsklarering av klareringsmyndigheten og deretter autorisasjon av den organisasjonen der den konkrete kontakten med gradert informasjon vil finne sted. Denne type klarering, som blir praktisert i Norge, blir gjerne omtalt som nivåklarering. Det er i dag til sammen 68 klareringsmyndigheter. 59 av disse er i forvaltningen, de andre ligger hos Stortinget, Riksrevisjonen og domstolene. Det er på det rene at det er et behov for å redusere antall klareringsmyndigheter. Regjeringen har vurdert fire ulike modeller i forbindelse med omleggingen av dagens struktur. Resultatet har blitt at departementet ønsker en justert videreføring av dagens modell. En samling av fylkesmennenes klareringsmyndighet medfører at det blir 16 færre. Videre ser det ut til at man tilnærmet kan halvere antallet klareringsmyndigheter i forvaltningen, dersom departementene i tillegg innskjerper sin delegeringspraksis. Dette kan skje samtidig som sektorprinsippet blir ivaretatt. Fremskrittspartiet ser det som en uhensiktsmessig situasjon at det i dag er 68 klareringsmyndigheter. Fremskrittspartiet mener det er hensiktsmessig å redusere dette antall myndigheter til et minimum, slik at det blir en mest mulig lik og profesjonell behandling av denne type saker. Vi ønsker derfor å gå inn for en felles klareringsmyndighet samlet hos NSM, men mener særegne forhold ved Etterretningstjenestens organisasjon fører til at de i tillegg må opprettholde sin klareringsmyndighet. Til slutt fremmer jeg Fremskrittspartiets forslag til vedtak som er inntatt i innstillingen.