Kreftbehandlinga som tilbys ved landets sjukehus, skal være av samme kvalitet uansett pasientens kjønn, etniske bakgrunn, økonomi eller bosted. Likeverdig behandlingstilbud til alle er en politisk målsetting for denne regjeringa, og det er en viktig politisk sak for meg. Men det betyr ikke at alle sjukehus skal drive med akkurat det samme. For å nå målet om mest mulig likeverdig behandling innenfor dette viktige området har Regjeringa i dag lansert Nasjonal strategi for kreftområdet 2006–2009, slik vi orienterte om i budsjettet for i år. Dagens og framtidas kreftutfordringer skal møtes offensivt og helhetlig, slik representanten Dåvøy også peker på. Denne kreftstrategien inneholder hvilke mål og tiltak vi har for hele kreftområdet, og tar for seg hele behandlingskjeden fra forebyggende arbeid til lindrende behandling for de alvorligst sjuke, som en annen interpellasjon handler om her i dag. Her mener jeg det er et forbedringspotensial i hele kjeden. Strategien tar også opp møtet mellom kreftpasienten, helsetjenesten og samfunnet, dessuten kompetanse hos helsepersonell, forskning og registervirksomhet. For å knytte sammen alle disse feltene og sikre mer offentlig oppmerksomhet på oppgavene har jeg ansatt professor Stein Kaasa som strategidirektør i Sosial- og helsedirektoratet. Han er meget anerkjent nasjonalt, jeg vil si også internasjonalt. Han kommer til å være Regjeringas forlengede arm. Kreft ser dessverre ut til å være en økende folkesjukdom. Vi må fokusere mer på det, og dette vil være jobb nr. 1 for professor Stein Kaasa. Jeg har store forventninger til at vi skal greie å løfte dette feltet, slik at likeverdig behandlingstilbud blir en realitet for alle som rammes av kreft, eller som er i risikogruppen for å få denne sjukdommen. I kreftstrategien er nasjonale handlingsprogrammer for kreftbehandling beskrevet. Dette er viktig for å motvirke forskjeller i tilbudet om utredning og behandling. Handlingsprogrammene skal bidra til at det offentlige tilbudet formes over samme lest, og det er det jeg oppfatter at representanten Dåvøy også etterlyser. Jeg vil allikevel understreke at i siste instans er det helsepersonellets skjønnsmessige vurdering som skal ligge til grunn for valg av behandling, men jeg mener at slike nasjonale handlingsprogram må være et viktig utgangspunkt for å utøve dette skjønnet i praksis. Det er etablert et eget prosjekt i Sosial- og helsedirektoratet som skal arbeide med nasjonale handlingsprogrammer for kreft. Blant annet samarbeider Nasjonalt kunnskapssenter for helsetjenesten, de regionale helseforetakene og fagmiljøene med å utvikle nasjonale retningslinjer for hele behandlingsforløpet til pasienten. Det betyr at vi skal ha nasjonale anbefalinger for tilbudet fra det tidspunktet man har mistanke om kreft, via utredning, diagnostisering og behandling og til pasienten skal rehabiliteres. Anbefalingene skal hele tiden være basert på faglig oppdatert kunnskap for å sikre at behandlinga som tilbys, har dokumentert effekt. Handlingsprogrammene skal bidra til å danne klare samarbeidsforhold mellom spesialisthelsetjenesten og primærhelsetjenesten innenfor kreftområdet. Målet er å sikre at alle skal få et likeverdig tilbud av høy kvalitet. Det skal også etableres et system der myndighetene i samarbeid med fagmiljøene og de regionale helseforetakene oppdaterer behandlingsstandardene jevnlig. Herunder vil jeg nevne at det skal opprettes et system for tidlig varsling av ny teknologi og nye metoder som kan tas i bruk, slik at behandling og metoder ikke blir avhengig av hvilket sjukehus pasienten havner på. Det er satt i gang arbeidsgrupper på områdene brystkreft, urologisk kreft, mage- og tarmkreft, arvelig kreft, lymfekreft og lindrende behandling. Arbeidsgrupper for andre kreftområder skal etableres fortløpende. De første handlingsprogrammene planlegges å være ferdig ved årsskiftet 2006/2007, og de skal være tilgjengelige via nasjonalt helsebibliotek, som er en elektronisk formidlingskanal der helsepersonell kan hente ut kvalitetssikret kunnskap. Jeg vil nevne et annet viktig tiltak for å sikre høy kvalitet i kreftomsorgen og at tilbudet blir likt for alle. Det er at vi greier å få til en enda bedre arbeidsdeling mellom sjukehusene på områder der vi har dokumentert at det er sammenheng mellom volum og behandlingskvalitet. De regionale helseforetakene har allerede samlet og funksjonsfordelt behandlingstilbudet innenfor kreftkirurgien, for brystkreft, lungekreft, eggstokkreft og endetarmskreft. Jeg er svært opptatt av at disse prosessene må fortsette, også for andre deler av behandlingstilbudet der det er påvist sammenheng mellom volum og kvalitet. Samtidig arbeides det med å desentralisere andre deler av kreftbehandlinga, som enklere kreftbehandling, oppfølging, rehabilitering og lindrende behandling. I Soria Moria-erklæringa slår Regjeringa fast at vi ønsker en bedre arbeidsdeling mellom sjukehusene for å få god kvalitet i behandlinga. Arbeidet med nasjonale handlingsprogrammer vil legge viktige premisser for denne organiseringa. Jeg er også svært opptatt av at vi skal kunne tilby pasienter nye behandlingsmetoder og nye medisiner når disse har dokumentert effekt. Det siste er også viktig. Før vi innfører en behandling, må det foreligge dokumentasjon på at en behandling eller en medisin gir helsegevinst sammenliknet med etablert behandling. Eventuelle bivirkninger må også være dokumentert. Nasjonalt kunnskapssenter for helsetjenesten har etablert et apparat for å vurdere effekter av nye metoder og vitenskapelig dokumentasjon på en systematisk måte. Slike kunnskapsoppsummeringer vil ligge til grunn for de nasjonale handlingsprogrammene. Her kan jeg fortelle at det foreligger forslag om å integrere nye legemidler og metoder med dokumentert effekt i de nasjonale handlingsprogrammene for kreft. Representanten Dåvøy nevnte behandling med Herceptin spesielt. Jeg er kjent med at medikamentet er til vurdering i gruppa som arbeider med handlingsprogrammet for brystkreft, og at kunnskapssenteret arbeider med kunnskapsoppsummering av nytte, bivirkninger og kostnader ved bruk av dette legemiddelet. Det er viktig å vite legemiddelets effekt. Vi må ta hensyn til hvordan det virker sammen med andre behandlingsformer, og hvordan behandlingsoppleggene som tilbys, påvirker faktorer som f.eks. overlevelse. Legemidler som brukes i sjukehus, dekkes som kjent over ISF-systemet og de regionale helseforetakenes basisbevilgninger. Legemidler som brukes i kreftomsorgen, kostnadsføres på lik linje med andre medikamenter i sjukehusenes regnskaper og er således inkludert i beregningsgrunnlaget for refusjonene i ISF-systemet. Det betyr at de økte kostnadene knyttet til medikamenter avspeiles i økte refusjoner. Samtidig er vi alle sammen kjent med at det kan føre til økonomiske og prioriteringsmessige utfordringer å innføre nye og ofte dyrere legemidler eller behandlingsmetoder i sjukehus. De nye medikamentene er ofte rettet mot få pasienter. Dette utfordrer hele ISF-systemet, som er et enkelt og oversiktlig gjennomsnittssystem. Jeg vil orientere om at vi nå har en kraftig oppgradering av hele ISF-arbeidet. Det betyr at vi må oppdatere dette systemet, med bedre registreringssystemer og bedre informasjon om den enkelte pasientbehandling. Et viktig mål er å sikre at ulike behandlingsformer, f.eks. medikamentell behandling og kirurgisk behandling, vektes likt i ISF-systemet. Bedre kvalitet på styringsinformasjonen vil også gi de regionale helseforetakene bedre informasjon for opplegg og fordeling av penger til helseforetakene. Arbeidet med å utvikle finansieringssystemet vil nødvendigvis ta noe tid, men dette er vi i full gang med. Samtidig er det veldig viktig for meg som helseminister å si at finansieringssystemet ikke er et prioriteringssystem. Vi skal så langt det overhodet er mulig, kunne tilby dem som trenger det, den beste behandlingen og de beste medisinene. Det må være det førende for alt vi holder på med. Representanten Dåvøy nevner også at det kan være forskjeller i resultater av kreftbehandling. Vi finner ikke så mye forskningsbasert dokumentasjon om det pr. i dag. To viktige tiltak for å få bedre kunnskap om eventuelle ulikheter i behandling av og behandlingsresultater ved kreftsjukdom er satsinga på kreftforskning og etablering av nasjonale medisinske kvalitetsregistre innenfor dette området. Vi arbeider også veldig systematisk med å etablere nasjonale medisinske kvalitetsregistre. Sosial- og helsedirektoratet la nylig fram et forslag til en ny nasjonal strategi for etablering av dette, som også skal gjelde kreftområdet. Det vil vi følge opp. Dette vil sammen med tilgjengelige data i Kreftregisteret også kunne si noe om hvorvidt det er variasjoner i medisinsk praksis og ikke minst resultater og bivirkninger av behandlinga. Alt dette skal bidra til et høyt nivå på behandling her i landet. Det skal være god kvalitet, og det skal ikke være avhengig av hvilket sjukehus man tilhører, eller hvilken del av landet man bor i.