Kampen for at hvert enkelt menneske skal ha noen ubrytelige, umistelige verdier, rettigheter, har egentlig vært en revolusjon i synet på individet i det moderne samfunn. Det har vært en tøff kamp, og det har vært en kamp som har betydd mye for mange, men som langt fra er brakt i mål. Derfor er det nok et skritt i den prosessen og i det arbeidet at vi nå implementerer stadig nye deler av det internasjonale menneskerettsregimet også i vårt eget lovverk. Vi er veldig ivrige og veldig sterke pådrivere når det gjelder å få andre land til å respektere ulike menneskerettigheter – knyttet til bistandsprosjekter eller ikke knyttet til bistandsprosjekter – til å respektere kvinner, til å respektere ulike minoriteter, til å respektere politiske rettigheter, og vi vet selvsagt også at når det gjelder sosiale og økonomiske menneskerettigheter, er vi veldig, veldig langt fra den virkelighet at de blir respektert overalt. Derfor er det gledelig at det er et så bredt flertall i Norge som er tilhenger av at de ulike menneskerettighetskonvensjonene skal innarbeides i norsk lovverk. Det er bare Fremskrittspartiet som nok en gang stiller seg fullstendig på den linjen at de vil oppheve hele likestillingsloven. Det er også i tråd med det vi diskuterte i forrige sak – Fremskrittspartiet har det syn at så lenge ikke lovverket spesifikt diskriminerer, har man Kardemomme by, da er alle likestilt, da er diskriminering en saga blott. Man skal ikke gå mange meterne før man støter på tilfeller som motbeviser det hver eneste dag, også i vårt eget land. Diskusjonen går selvsagt på hvordan FNs kvinnekonvensjon skal innarbeides i lovverket. Vi har allerede innarbeidet tre av de seks hovedkonvensjonene til FN. Det er konvensjonen om sivile og politiske rettigheter, det er konvensjonen om økonomiske, sosiale og kulturelle rettigheter, og det er konvensjonen om barns rettigheter. Alle de tre konvensjonene er innarbeidet i menneskerettighetsloven, men nå har altså Regjeringen bestemt seg for at når det gjelder likestilling mellom kvinner og menn, skal det gjøres på en annen måte. Fra Arbeiderpartiets side har vi veldig vanskelig for å forstå hvorfor man nå plutselig når det gjelder denne menneskerettighetskonvensjonen, skal velge en annen måte å gjøre det på. Denne konvensjonen, som gjelder kvinners likestilling, som gjelder spørsmålet om å diskriminere kvinner, skal altså likestilles med annet lovverk istedenfor å gis forrang, slik den ville fått hvis den hadde vært innarbeidet i menneskerettighetsloven. Vi ser ikke noen gode argumenter for at man skal lage et slikt skille mellom forskjellige typer menneskerettigheter. Det er vanskelig å forstå at diskriminering av mennesker fordi de har et bestemt kjønn, er en diskriminering som i mindre grad skal bekjempes gjennom innarbeiding i en menneskerettighetslov, som i mindre grad skal gis forrang i forhold til andre bestemmelser, og som man i større grad skal ha adgang til å avvike fra gjennom ulike lovbestemmelser. Jeg tror vi ville reagert hvis andre land tok seg de frihetene som vi nå åpenbart ønsker her i Norge – friheten til å velge å innarbeide en konvensjon, friheten til å velge å si at dette er ting vi støtter, men samtidig sikre oss frihet til å avvike fra det når det er hensiktsmessig, etter eget forgodtbefinnende. Hele hensikten med menneskerettighetene og konvensjonene er at de skal være overordnet hvert enkelt lands egen lovgivning. Det skal faktisk være noen rettigheter som er så grunnleggende at når vi selv kommer i situasjoner hvor vi av ulike årsaker skulle ønske å vri, tøye og strekke disse – f.eks. menneskerettighetene – har vi likevel bundet oss selv til masten og sørget for at vi faktisk gir dem forrang når det gjelder ulike problemstillinger. Jeg skjønner ikke at diskriminering på ulike områder skal gis ulik kategorisering. Det er det veldig vanskelig å forstå. Norge har vært en pådriver på likestillingsområdet. Vi var det første landet i verden som sørget for så å si jevn fordeling mellom menn og kvinner i regjeringen. Vi var et av de første land i verden med kvinnelig statsminister. Vi jobber nå for å få kvinner inn i maktposisjoner i næringslivet. Vi har en jobb å gjøre – men vi er i ferd med å gjøre den jobben også, selv om det kanskje går litt tregere enn vi fra opposisjonen liker, når det gjelder å få kvinner inn i maktposisjoner i offentlig administrasjon. Likestillingskampen er en av de store, grunnleggende menneskerettighetskamper. Den dreier seg om halvparten av befolkningen – faktisk bitte lite grann over halvparten av befolkningen – som opplever diskriminering, som opplever manglende likeverdighet, manglende muligheter til makt og innflytelse, til utfoldelse av egne evner og talenter, manglende muligheter for karriere, manglende respekt når det gjelder vold og overgrep osv., bare på grunn av det kjønn de tilhører. Da burde vi som det likestillingslandet vi liker å skryte av at vi er, og med den pådriverrollen som vi ønsker å inneha, også være det landet som sier at denne type diskriminering skal være like uakseptabel som annen diskriminering og gis den samme lovmessige behandlingen i henhold til menneskerettighetene. Derfor har vi fra opposisjonen et annet forslag. Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet ber Regjeringen inkorporere FNs kvinnekonvensjon i menneskerettighetsloven. Det mener vi hadde vært en riktig måte å gjøre dette på. Vi støtter de ulike praktiske konsekvensene av å ta en slik kvinnekonvensjon inn i norsk lovverk, vi mener det burde vært gjort på en annen måte, slik at denne menneskerettighetskonvensjonen gis den samme forrangen i norsk lovverk som de andre. Jeg tar opp forslag nr. 1, fra Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet.