Norsk landbruk står overfor mange utfordringer. Det skapes ofte et inntrykk av en lite omstillingsvillig næring når en diskuterer landbruk, men det motsatte er realiteten. Utfordringen ligger i at omstillingene har fulgt politisk bestemte signaler og strukturmål de siste 30–40 årene. Politikken har ikke klart å stoppe utviklingstrender i næringen. Representanten Oppebøen Hansen bør ha lagt merke til at det på begynnelsen av 1970-tallet faktisk var 150 000 bønder i Norge. Nå er det under 50 000. Dagens landbruksminister sa ved sin tiltredelse at hvert nedlagte bruk var et nederlag. Han har siden tiltredelsen opplevd 2 000 nederlag. En lege som fortsatte å skrive ut samme medisin til pasienten etter 40 års bruk uten særlig virkning, ville ha blitt fratatt retten til å skrive ut resepter. Distrikts-Norges utfordring er en helt annen i dag enn den var den gangen rammene for landbrukspolitikken ble lagt. Skal neste generasjon ønske å bosette seg på og drive brukene, må distriktene kunne tilby annen sysselsetting. Det er utfordringen. Utfordringen er med andre ord snudd på hodet, men det er ikke politikken. Jordbruk og skogbruk er to svært forskjellige næringer. Jordbruket vil i overskuelig framtid være starten på en skjermet, nasjonalt orientert verdikjede. Skogen er starten på en verdikjede som ender opp i åpne, ubeskyttede markeder. Begge sysselsetter mange og står for en betydelig verdiskaping, men fundamentet er helt forskjellig, og mulighetene og potensialet det samme. Landbruket skriker etter deregulering. Det er snakk om å skape muligheter for valg av egne strategier for dem som ønsker seg en framtid i næringen. Eiendomsretten må tilbake til bonden. Byråkratiet, som styrer det meste, men som ikke har ansvar for noe, må reduseres. De små steg som regjeringen Bondevik tok i retning deregulering, skapte optimisme. Høyre har faktisk tillit til den enkelte statsråd. Investeringene økte sterkt da man øynet frihet. Dagens regjering går igjen i motsatt retning, og dødsbo blir snart største eiergruppe i norsk landbruk, fordi eierskiftene hemmes. Det er naturlig at Regjeringen skryter av at den har iverksatt tiltak for å stimulere skogbruket. Det er tiltak som næringen setter pris på, men tiltakene er for smale. Det er en betydelig kapital og kreativitet som låses fast i næringen i dag. Den må frigjøres slik at den kan bli en større og viktigere del av den lokale verdiskapningen i Distrikts-Norge framover. Nå bindes dessverre alle til den samme masta, og båten styres mot skjæret.