Vi har hørt opposisjonen kritisere Regjeringen for å være svak og for å fortsette der den forrige slapp. Men denne regjeringen har flyttet på mer midler enn knapt noen regjering har gjort i sitt første år. Samtidig sier opposisjonen at de ikke syns Regjeringens politikk holder mål. Men opposisjonen kan ikke både kritisere Regjeringen for å gjøre det samme som de selv gjorde i forrige periode, da de hadde flertall på Stortinget, og samtidig være skuffet over Regjeringens politikk. I så fall er de borgerlige skuffet over seg selv. Selvsagt har norsk politikk endret kurs det siste året. Det er bare å se på de hovedprioriteringene som blir gjort. I de fire årene de borgerlige hadde flertall på Stortinget, var det ingen formål det ble satset så sterkt på som skattelettelser. Ingen politiske områder ble satset sterkere på i kroner og øre. I denne fireårsperioden blir velferd prioritert først, i form av sterk satsing på sykehus, omsorg og skoler. Det er postene som blir mest endret gjennom vår politikk. Samtidig vet vi at i forrige periode fikk de med lavest inntekt minst skattelette, og de med høyest inntekt fikk mest skattelette. I denne perioden er det omvendt. Selvsagt kan man finne unntak, men gjennomsnittstallene er tydelige. Det nye flertallet har altså lagt bort den mest omfattende prioriteringen den forrige regjeringen gjorde, nemlig milliarder til skattelettelser, og bruker nå pengene på helt andre formål. Det er ikke bare en ny kurs. Det er definisjonen på en ny kurs. Så vil opposisjonen si at vi trenger forandring. Men vi er forandringen. I år får 20 000 flere pasienter behandling enn det den forrige regjeringen la opp til. I somatikken går ventetiden ned. Hos barn og unge med psykiske lidelser er arbeidet i gang med å korte ned ventetiden. De sosiale helseforskjellene reduseres gjennom å fjerne egenandeler de borgerlige innførte, og ved å senke egenandeler de borgerlige økte. Når vi snakker om fellesskapet, betyr det at vi satser på felles velferdsordninger som helse, omsorg og utdanning. Men fellesskap betyr enda mer. Siden jeg kom inn på Stortinget i fjor høst, har jeg fått oppleve mye, sett mye, møtt mange mennesker som har en historie å fortelle. Som medlem av helse- og omsorgskomiteen har jeg møtt mennesker som minner oss om at et skritt fram ikke alltid er et framskritt – når du står på kanten av et stup. Det snakkes så ofte om alle de. Det er de – de rusavhengige. De – minoritetene. De – de fattige. De – de som ikke er sånn som oss. Vi trenger hverandre – alle. Vi skal snakke om oss, ikke om oss og de. Fellesskapsløsninger handler om å omsette dette i praktisk politikk.