Interpellanten reiser et viktig tema. Det er ingen tvil om at norsk landbruk står overfor store omstillinger i årene som kommer. Men samtidig blir det å høre Fremskrittspartiets bekymringer for norsk landbruks framtid litt som å oppleve en lege som stiller helt rett diagnose, men som foreskriver feil medisin for å bli frisk. Den nye landbruksministeren, Terje Riis-Johansen, har brukt sine drøye fem måneder i statsrådsstolen til å flytte landbrukspolitikken mange skritt tilbake, til en politikk som beviselig ikke virker, og slett ikke om målet skal være å stoppe nedgangen av søkere til produksjonstilskudd i jordbruksavtalen, slik statsråden og statsrådens parti til stadighet gjentar. Det er et politisk mål som omtrent er like enkelt å oppfylle som det er å stoppe framtiden – i og for seg ikke et ukjent ønske fra senterpartihold det heller. Det er i det hele tatt ytterst vanskelig å få øye på hva som skal være den nye og offensive landbrukspolitikken den sittende regjeringen skal føre. Så langt har vi hørt noen vage formuleringer om viktigheten av familiejordbruket, mens statsrådens partifelle Per Olaf Lundteigen vil gi bøndene samme kronetillegg som øvrige grupper ved vårens inntektsoppgjør, uten at det forslaget har blitt nevneverdig godt mottatt av stortings- og regjeringskollegaene i SV og Arbeiderpartiet, for å si det forsiktig. Landbruksministeren har imidlertid vært svært aktiv i revers-politikk. Forslaget om å oppheve delingsforbudet i jordloven – noe som ville ha ført til økt bosetting i distriktene, næringsutvikling og forenkling – er stoppet. Nå får imidlertid statsråden anledning til å tenke seg om på nytt igjen fordi Lars Sponheim og jeg har fremmet det opprinnelige forslaget, og det ligger nå til behandling i næringskomiteen. Fornyelse av Statskog er reversert. Odelsloven skal bestå, og det er varslet innføring av boplikt på utmarks- og fjelleiendommer. Det siste bidrar utelukkende til at de som eier eiendommene, får verdiene sine sterkt redusert, med et pennestrøk, samtidig som det er en gammeldags måte å tvinge folk til å bli boende på bygda og gjøre Bygde- Norge mindre attraktivt på – stikk i strid med det som burde ha vært Regjeringens politikk. Samtidig pågår det viktige WTO-forhandlinger, hvor den sittende regjeringen har gått mye lenger i innrømmelser enn det som Riis- Johansens partileder med stor patos og tårer i øynene kalte «Venstre og Kristelig Folkepartis siste dramatiske hilsen til distrikts-Norge». I stedet for å se bakover og reversere burde den nye landbruksministeren fortsette den vellykkede politikken som Lars Sponheim og Bondevik II-regjeringen førte. Den skapte en ny optimisme i landbruket og i Distrikts-Norge. Moderniseringen av det norske landbruket må derfor fortsette. Venstre ser på bonden som en sjølstendig næringsdrivende med et spesielt forvalteransvar. Derfor er det viktig at gründermentaliteten får en viktig plass innenfor landbruket. Ressursgrunnlaget på bygdene må i større grad utnyttes til næringsutvikling og til bosetting også for folk uten direkte tilknytning til primærnæringene. Det må bli mer mangfold i landbruket. Lokale myndigheter må få større anledning til lokal tilpasning og til å se landbrukspolitikken i sammenheng med øvrig næringspolitikk. Nettopp det kompliserte regelverket og mange av landbrukets lover er til hinder for utvikling av et mer fleksibelt landbruk der de som har lyst til å satse på næringen, får mulighet til det. Venstre ønsker derfor en full gjennomgang av lov- og regelverk med sikte på en kraftig modernisering. Signalene fra landbruksministeren er dessverre det motsatte: Det er baklengs inn i framtiden. Denne våren vil unektelig sette Regjeringens landbrukspolitikk på en del prøver. Innspurten i WTO-forhandlingene faller omtrent samtidig med årets jordbruksoppgjør. Her har Regjeringen, i det minste statsrådens parti, klart det kunststykket å sende helt motsatte signaler om hva de vil med framtidens landbrukspolitikk. Resultatet av WTO-forhandlingene vil, med Regjeringens velsignelse, kreve omstilling og nyskaping. Signalene om innretningen på statens tilbud i jordbruksforhandlingene er akkurat det motsatte – minst mulig omstilling og nyskaping. Jeg vil avslutningsvis utfordre statsråden til å svare på følgende spørsmål: Vil Regjeringen la egne innrømmelser i WTO-forhandlingene gjenspeiles i statens tilbud i forbindelse med årets jordbruksforhandlinger, og kan statsråden garantere, slik som Senterpartiets parlamentariske leder, Magnhild Meltveit Kleppa, så frimodig hevdet i Stavanger Aftenblad 12. mars i år, at årets jordbruksoppgjør blir det beste bøndene har fått på fem år? For det er vel ikke slik at Senterpartiets parlamentariske leder går ut med et slikt utspill i mediene uten å ha klarert det med partiets egen landbruksminister? Eller er det nok et eksempel på Senterpartiets strategi om å synliggjøre nederlagene?