Debatten har vist en veldig bred enighet, ikke minst basert på statsrådens svar. Jeg kan vel også koste på meg å si at det ikke er hver dag jeg kan si at representanten Lundteigens innlegg i sin helhet også dekker mitt syn. Det skal ikke bli en vane, men i denne sammenheng er det bare en glede å si det. Jeg tror også at det er vel og bra med et hurtigarbeidende utvalg. Jeg skjønner at man skal fremme en stortingsmelding. Da vil det være veldig bra om man der kunne beskrive det som er gjort. Stortingsmeldinger har en tendens til å være et hvileskjær for ting man planlegger å gjøre, men ikke akkurat får gjort – for å si det litt uhøytidelig. Men hvis stortingsmeldingen rett og slett kan beskrive en eldrepolitikk der man har kommet langt i retning av iverksettelse, og at det som jeg nå har tatt opp konkret i min spørsmålsstilling, er noe som kan iverksettes, vil det være veldig gledelig, for det er et langt lerret å bleke, og man må begynne ganske raskt. Det var representanten Lise Christoffersen som brakte makroøkonomien inn i bildet. Som tidligere finansminister hadde jeg tenkt å holde meg litt unna det. Det er jo helt rett at nåværende finansminister holdt et meget presist innlegg på det punktet og beskrev at nasjonalformuen vår består av summen av arbeidskraft mye mer enn av finanskapital og petroleumskapital, og tallet 87 pst. dekker jo omtrent arbeidskraftens andel av dette. Det er meget tankevekkende, fordi det sier noe om hvilke enorme verdier som ligger i det å benytte arbeidskraften fornuftig på de områder hvor den gir høy avkastning. For arbeidskraft er en mangelfaktor i årene som kommer – en mangelvare, for å si det slik, selv om uttrykket ikke er veldig dekkende – og den må kunne flyttes til områder hvor den bidrar til at nasjonalformuen utnyttes best mulig. Det krever færre trygdede, flere tilbake fra trygd, man må tidligere ut i jobb, seniorer må stå lenger i jobb, og det krever at vi bytter arbeidsplass hyppigere enn vi har vært vant til. Det har noe å gjøre med globaliseringens forventninger til oss, og de land har klart seg godt som har vist evne til slik tilpasning. Så reiste også et par av talerne spørsmål om kombinasjon av trygd og arbeid. Det er en annen problemstilling, som vi kommer tilbake til, men paradokset der er at det nesten virker som om man først må bli trygdet for så å kunne arbeide. Det å starte med et annet utgangspunkt og si at man har en restarbeidsevne, og trygd kan supplere litt fordi man ikke kan yte 100 pst., det er en problemstilling jeg håper at Regjeringen vier stor oppmerksomhet i den kommende trygdemelding og i meldingen om ulike tiltak for å redusere trygdingen i samfunnet og få flere tilbake i arbeid – fullt eller delvis.