Ordet «ærlighet» er blitt flittig brukt i denne debatten. Jeg har bidratt med mitt i mitt innlegg, og det er kommet fra flere andre hold. Det forundrer meg at spørsmålet om helhetsvurdering stadig kommer opp. Det er en ærlig sak å være uenig i den beslutningen Regjeringen har tatt, men jeg mener den er ganske grundig argumentert. La meg gjenta – andre representanter har forsøkt å gjøre det: Når vi vurderer dette spørsmålet, vurderer vi det opp mot andre forpliktelser i Afghanistan, særlig i nord, hvor vi er strukket internasjonalt med andre operasjoner, andre lands bidrag, situasjonen i sør, som i dag er noe annerledes enn den var for et par måneder siden, og dette elementet om at spesialstyrkene nå er vår eneste fleksibilitet i forhold til hva vi kan sende ut i internasjonale operasjoner. Jeg respekterer at folk ikke deler den oppfatningen, men jeg kan ikke se at vi ikke har gitt en god forklaring på det. Men la meg si: Når det blir framstilt slik at Regjeringens beslutning her truer vår lojalitet til NATO – særlig fra Høyre og Fremskrittspartiet kommer det igjen og igjen – vil jeg bare gjøre det veldig klart for Arbeiderpartiets del at hvis vi hadde ment at denne beslutningen var av en slik karakter, ville vi aldri tatt den. Vi mener at denne beslutningen står godt, den er saklig begrunnet, og den er på linje med den mange andre NATO-land har truffet i liknende sak. Så terpes det på SVs rolle. Jeg mener at en regjerings ansvar er å ta en beslutning etter interne vurderinger. Det finnes representanter i denne sal som har sittet i flerpartiregjeringer og vet noe om det. Denne regjeringen har økt styrkebidraget til Afghanistan siden den overtok, den har i forrige ukes pressemelding presisert at vi er åpne for å delta i hele Afghanistan, også med spesialstyrker. Og vi har gjort klart for at vi ønsker å bidra dersom det blir en FN-operasjon i Sudan. Det land som er sterkest i å oppfordre FNs nasjoner til å gjøre en slik styrke mulig, er, for ordens skyld, USA – for dem som er opptatt av hva de måtte mene. Så jeg vil si at hvis dette er så utålelig i forhold til NATO, er det jo da et problem at Spania, Frankrike, Italia og Tyskland har tatt samme beslutning, og de har ikke SV i regjering! Likevel har det altså tatt beslutningen. Hva er det da som rir disse landene? Jo, det er en selvstendig vurdering. Det ble oppfattet at Lars Sponheim var forsonende. Det er mulig. Men jeg merket meg at han snakket nesten ikke ett ord om Afghanistan. Han var opptatt av det interne spillet fram og tilbake, og han gikk så langt som til å si at dersom vi hadde vært i den utvidede utenrikskomite, ville han altså kunnet gitt støtte til Regjeringens holdning etter en viss diskusjon. Han sa i det siste replikkinnlegget at han ikke mener at dette er en beslutning som truer vårt forhold til NATO. Det mener jeg er en god avklaring, og det viser at her har opposisjonen ulike syn på realiteten i den beslutningen som er tatt. Så til representanten Jensen, som ikke er her i salen nå. Hun var også dypt sjokkert over at vi bruker formuleringen «pr. innbygger» i mye av det vi driver med. Det synes jeg Norge har veldig god grunn til å gjøre, fordi vi pr. innbygger bidrar mye militært, mye humanitært og mye når det gjelder bistand. Jeg mener også det er et veldig godt eksempel hva vi har av størrelse på offentlig sektor, bidrag til helse og andre ting. Det illustrerer Norges totale bidrag til å støtte utvikling i land som kommer ut av konflikt, som er i konflikt. Men jeg mener, når vi snakker om ærlighet, at vi også må ha rom for, i denne sal, i utenrikskomiteen og i samfunnsdebatten, å stille spørsmålet: Er vi på riktig vei i Afghanistan? Er NATO i ferd med å lykkes eller feile i Afghanistan? Er Afghanistan i ferd med å lykkes eller feile? Det er ikke slik i Norge at det er en blind automatikk om at vi svarer ja på NATOs henvendelser, på FNs henvendelser, eller på EUs henvendelser, som også kommer noen ganger. I forrige uke var det et sterkt argument, også fra representanten Petersen, om at dette var en artikkel 5-operasjon, og det ble argumentert ganske kraftig. Det er blitt borte fra debatten nå, men det illustrerer litt av det skismaet som fortsatt er i den norske debatten, nemlig at vi er i Afghanistan i en artikkel 5-operasjon nærmest for å forsvare USA etter 11. september 2001. Det er ikke tilfellet. Vi er i Afghanistan etter en FN-resolusjon, som har et veldig bredt mandat, der det militære er én del av problemstillingen. Jeg mener, som representanten Høybråten sa, at her står det om et bredt bilde av politikk, økonomi, sivil oppbygging og det militære. Denne nærmest automatikken som jeg tror sitter igjen i ryggmargen fra mange år i vårt forhold til NATO, forhindrer at vi kan ha en realistisk debatt om NATOs utfordringer, Norges bidrag til at de utfordringene løses, og ikke minst den utfordringen Afghanistan står overfor.