Først en liten visitt til siste representants innlegg, for det skulle blott mangle at man ikke klarer å bevilge litt mer penger til helsevesenet enn den forrige regjeringen gjorde. Aldri har denne nasjonen hatt mer penger, aldri har handlingsrommet vært større, og dermed er også mulighetene til stede. På mange måter blir denne debatten litt en foregripelse av den debatten som vi skal ha her på onsdag. Jeg skal prøve å være litt forsiktig og ikke bruke opp alle poengene mine før onsdag, men jeg tror allikevel det er mer enn nok å ta fatt i når vi kommer til den debatten. Det er helt åpenbart at den økonomiske situasjonen til helseforetakene også griper inn i rehabiliteringsdebatten, debatten om å bruke kapasiteten som er knyttet til opptrening og rehabilitering. Etter å ha hørt representanten Asphjells oppramsing av antall institusjoner i eget hjemfylke skjønner jeg godt at han også tok til orde for at omlegging og oppbygging andre steder må ta tid! Det er jeg helt enig med representanten Asphjell i. Men vi må ikke komme i den situasjonen at mange institusjoner i eget fylke er til hinder for å bygge ut der det er stort behov, bl.a. i Helse Vests område, som har en betydelig underdekning knyttet til opptrenings- og rehabiliteringsinstitusjoner i forhold til en rekke andre steder. Statsråden har også tatt til orde for og varslet at hun vil komme med en nasjonal strategi nettopp på dette området. Det setter jeg veldig stor pris på, og jeg ser fram til at den kommer. Undertegnede har nok en viss mistanke om at grunnen til at det ikke kalles for en handlingsplan eller rehabiliteringsplan, men at det går over til å bli en strategi, er vel litt behandlingsmåten og hvor denne saken skal behandles. Det er nok der mye av det ligger. Jeg kan jo utfordre statsråden på om hun kanskje likevel – selv om planen er døpt om til en «strategi» – vil invitere Stortinget til å være med og behandle dette. Da kan Stortinget også få si sin mening, ha en hånd på rattet, og komme med mange, gode og nyttige innspill, som statsråden helt sikkert vil sette pris på. Det kan være greit at saken også behandles i Stortinget. Den invitasjonen er herved gitt til statsråden. Jeg tror at det statsråden i sin tid gjorde knyttet til eldreomsorgen og utfordringene der – hun rakte ut en hånd til Stortinget og sa at hør her, vi ønsker gjerne innspill før vi kommer til det endelige resultatet, vi tar gjerne debatten fullt ut – hadde man vært godt tjent med også i denne saken. Rehabilitering og opptrening har å gjøre med å se hele mennesket. Det har å gjøre med å kunne følge en person fra man – jeg holdt på å si – har behov for hjelp og fram til man enten er tilbake i jobb eller er bedre i stand til å leve med sin egen sykdom. Det er nemlig ikke alle som kan få opptrening og rehabilitering og så komme tilbake til yrkeslivet, men veldig mange har behov for det for å takle sykdommen sin i framtiden. Det er det også viktig å ha på plass. De omfattes ikke av tilleggsbevilgningene på 604 mill. kr til kjøp av rehabiliteringstjenester, for den avtalen med partene i arbeidslivet var for å få ned sykefraværet, for å holde det lavt. Derfor er det viktig at vi øker handlingsrommet også for de regionale helseforetakene, for det er der betalingsansvaret knyttet til disse tjenestene nå ligger. Jeg har vært og besøkt en av de rehabiliteringsinstitusjonene som representanten Asphjell var inne på, LHLs institusjon på Røros, som nettopp er en institusjon som har tatt inn over seg etterspørselen etter kvalitet – at vi sikrer oppbygging av kvalitet. Men da må vi også være villige til å betale for det. Det er jo det som er litt av problemet. På den ene siden vil man bygge opp kvalitet – da går også prisen opp – og så får man problemer i den andre enden; man taper anbudene fordi man har satset på kvalitet. Det er derfor vi må følge dette nøye. Vi har etterspurt kvalitet, vi trenger kvalitet, men da må vi også være villige til å betale for det. Avslutningsvis vil jeg komme litt inn på det som har med individuell plan å gjøre. Det er jo krav til individuell plan. Man sier at man også har rett til helsehjelp knyttet til rehabilitering. Problemet er bare at vi ikke følger det lovverket som er der. Problemet i en individuell plan, som faktisk er en rettighet, blir fulgt i forsvinnende liten grad. Da må vi legge vekt på å sørge for at de lovene og reglene som faktisk er, blir etterfulgt. Det samme gjelder også i forhold til rehabilitering. Vel, det nytter ikke med et lovverk hvis lovverket ikke følges. Det er den problemstillingen vi må gripe fatt i nå.