Først må også jeg få lov til å føye meg inn i rekken av folk som har takket representanten Skei Grande for å ta opp et så viktig spørsmål. Dette er ikke bare et veldig viktig spørsmål, det er også et utrolig vanskelig tema å snakke om. Selv om det høres veldig merkelig ut, og dette har blitt nevnt av mange før meg i dag, kan det virke som det er mye lettere for jenter ikke bare å snakke med sine nærmeste om tidligere overgrep, men også å ta kontakt med hjelpeapparatet. Og det som er det verste, er at det også virker som om hjelpeapparatet har mye lettere for å hjelpe jenter enn gutter. Det er bred enighet i denne salen om at skadevirkningene etter seksuelle overgrep mot barn er like store uansett hvilket kjønn barnet har. Men vi må innse at menn er langt mindre åpne om overgrep de har opplevd i barndommen, og jeg tror dette gjør at menn sliter i langt større grad og mye lenger med senvirkninger enn det det andre kjønn gjør. Nå må ikke folk misforstå meg, men for meg er det nærliggende å snakke om det sterke og det svake kjønn. For det er jo ingen tvil om at i denne sammenhengen er det menn som er det svake kjønn. Av en eller annen merkelig grunn finnes det ikke den samme aksepten for at en mann forteller vennene sine eller støtteapparatet om tidligere overgrep. Men er det virkelig sånn at vi ikke kjenner til grunnen? Dessverre finnes det i verdens mest likestilte land, som Norge faktisk er, enorme forskjeller mellom menn og kvinner. Spesielt gjelder det de forventede kjønnsrollene – og den kjønnsrollen som norske gutter indirekte får beskjed av samfunnet om å innta. Det handler i stor grad om å være tøff, om å være maskulin og om å ta igjen hvis noen prøver å skade deg. Og hvis du ikke greier å ta igjen, da skal du i hvert fall ikke begynne å grine eller sladre til noen – da er du en pyse. Men noen ganger er det ikke like lett å ta igjen. Jeg tror ikke det er så veldig lett for en åtte år gammel gutt som blir seksuelt mishandlet av en av foreldrene sine, å ta igjen mot overgriperen. Konsekvensen av disse holdningene som norske gutter får trædd ned over hodet sitt av det norske samfunnet, er at mannlige ofre for denne typen overgrep ofte skylder på seg selv, de klandrer seg selv for ikke å ha vært i stand til å forsvare seg, og de skammer seg. De skammer seg så mye at de ikke tør å ta kontakt med folk som kan hjelpe dem med problemene de sliter med. I den norske likestillingsdebatten blir det fra tid til annen hevdet fra enkelte hold at det snart ikke er mulig for menn å være menn lenger – mannsrollen er i ferd med å forsvinne. Akkurat i dette tilfellet tror jeg virkelig ikke at den tradisjonelle mannsrollen er noe vi kommer til å savne nevneverdig. I denne sammenhengen synes jeg det var flott det statsråden sa om at det er viktig å la menn være ofre. Det er kanskje noe av det viktigste vi diskuterer her. Vi kan ha det beste hjelpeapparatet i hele verden, men det hjelper ikke menn hvis de ikke greier å innse, og tør innse, at de har vært ofre for en grusom handling som de selv ikke er skyld i. Det har vært veldig mange gode ord i salen her, og det er veldig bred enighet om problemstillingen – og jeg har ingen planer om å sabotere denne gode stemningen. Likevel syns jeg at jeg må nevne at jeg syntes det var litt trasig av Fremskrittspartiet å fokusere så pass mye på straff. Samfunnet skal så klart straffe gjerningsmennene som gjør seg skyldig i denne typen forferdelige overgrep, men det er veldig viktig å holde fokus, for det er jo uendelig mye viktigere at vi får på plass et skikkelig tilbud til ofrene, enn at vi skal bruke tid på å spekulere på hva som blir den verst mulige straffen for gjerningsmannen. Vi må få flere menn inn i hjelpeapparatet, slik at det blir lettere for menn å snakke om problemene de sliter med. Vi må spre informasjon via skolehelsetjenesten for å fange opp problemene på et tidlig stadium og forhåpentligvis kanskje unngå at overgrep finner sted. Vi må sørge for at den kompetansen og de ressursene som trengs, finnes både i helsetjenesten og i støtte- og hjelpeapparatet på dette området. Ikke minst er det viktig at vi sier fra til gutta at det er ok å ikke alltid være verdens tøffeste, og at det er ok å være offer.