Spørsmålet om organiseringen av komitearbeidet i Stortinget er ikke et prinsipielt, men et rent praktisk, pragmatisk spørsmål. Det gjelder også spørsmålet om antallet komiteer og grensedragningen mellom de forskjellige komiteene. De endringsforslagene som er lagt frem i innstillingen, er etter mitt skjønn rimelige og vil gjøre at man i det neste storting vil ha en bedre oppdatert fordeling mellom arbeidsoppgavene de forskjellige fagkomiteene er gitt. Det er imidlertid et mer prinsipielt spørsmål som ble drøftet i det utvalget som la frem forslaget om ny komitestruktur, som jeg ønsker å trekke frem, fordi jeg mener det er et spørsmål Stortinget i fortsettelsen bør ha med i minnet og eventuelt komme tilbake til ved en senere anledning. De aller fleste parlamenter, også i våre nærmeste naboland, har en annen tradisjon enn vi har i det norske storting, ved at hver enkelt representant gjerne er medlem i mer enn én fagkomite, eventuelt er varamedlem til flere fagkomiteer enn den vedkommende er hovedrepresentant i. Fordelen ved en slik ordning sammenlignet med vår norske ordning, hvor hver enkelt av de 165 har sete i én og bare én komite, er at representantene tvinges til å følge med i flere saksområder enn det ene som hører hjemme under den fagkomite man er hovedmedlem av. Det har bekymret meg litt å iaktta utviklingen i Stortingets debatter i plenum, hvor man svært ofte har følelsen av at det er komitemøter man overværer, bare med den forskjell at de foregår i plenumssalen istedenfor i komiterommet. Det er ytterst sjelden at flere av Stortingets representanter enn de som hører hjemme i fagkomiteen, deltar i en debatt i plenum. Det kan tenkes å avtegne et bilde hvor politikerrollen blir mer og mer spesialisert, mer og mer avgrenset til akkurat den teig man har fått tildelt av sin partigruppe gjennom fordelingen av representantene i fagkomiteer. Nå er det selvfølgelig en motpost i dette regnskapet, og jeg har for så vidt forståelse for de argumentene som kan anføres mot en slik ordning. Fordelen ved vår norske tradisjon er at komiteene blir tette arbeidsfellesskap, og at man i løpet av en fireårsperiode slik kan oppleve at fagkomiteene blir meget velfungerende arbeidsfellesskap. Jeg vet ikke hva som er det riktigste svaret på dette dilemmaet, men jeg ønsket å nevne det fordi jeg mener dette er en problemstilling Stortinget bør beskjeftige seg grundigere med i fremtiden. Det forslaget til komitestruktur som er lagt frem, er resultatet av ganske inngående drøftelser, hvor utvalget luftet mange ulike muligheter. Det man var enig om, var at et forslag om å endre Stortingets komitestruktur bør være slik at det kan samle bred oppslutning, for det er ikke den type spørsmål som egner seg til avgjørelse gjennom marginale voteringer. Derfor landet man på løsningen med 13 komiteer, og jeg vil tro at det kan vise seg i neste stortingsperiode at det kan være en tjenlig måte å ordne arbeidet på. Noen korte kommentarer til det forslaget som representanten Solholm tok opp på vegne av Fremskrittspartiet, og til de revisjonene som er foreslått når det gjelder spørreinstituttet i Stortinget: Det er foreslått en liten justering når det gjelder den muntlige spørretimen, nemlig at såkalte hovedspørsmål får en to-minutters ramme istedenfor en ett-minutts ramme. Det er en beskjeden revisjon, men hvis man regner prosentvis, er det en dramatisk økning, hele 100 pst., av taletiden. Grunnen til det er at erfaringen viser at svært ofte vil representanter ha behov for noe mer enn ett minutt hvis man på en tilfredsstillende og overbevisende måte skal begrunne hvorfor man fremmer det spørsmålet man fremmer til vedkommende statsråd. Jeg tror det er en god revisjon. Jeg tror også det er rimelig at man myker opp litt på den totale tidsrammen rundt den muntlige spørretimen, og overlater til presidenten å vurdere det spørsmålet, alt etter hvor levende den enkelte spørretime utvikler seg. Når det gjelder interpellasjonsinstituttet, registrerer jeg at det har vært en gledelig økning i løpet av denne perioden, fra en situasjon med relativt få interpellasjoner i retning av en situasjon med flere interpellasjoner. Jeg mener at interpellasjonsinstituttet er et velegnet institutt for stortingsrepresentantene. Når man ønsker å sette en aktuell sak på dagsorden og å gi alle partiene i denne sal en mulighet til å gi uttrykk for et standpunkt, er det en velegnet og fleksibel form. Forslaget forutsetter en utvidelse fra 3 til 5 minutters taletid for innlegg i interpellasjonsdebatter. Det tror jeg er riktig. Likeledes forutsetter det at den totale tidsrammen rundt en interpellasjonsdebatt kan utvides noe i forhold til i dag. Fremskrittspartiets dissens når det gjelder frekvensen av den såkalte ordinære spørretimen, tror jeg for min del er unødvendig. Vi har sett en helt tydelig utvikling i denne perioden i retning av at bruken av den ordinære spørretimen har krympet jevnt og trutt. Ved den sist avviklede spørretimen, på onsdag i denne uken, var det kun fire anmeldte spørsmål. Det er så vidt jeg vet, det minste antallet i historien så lenge den ordinære spørretimen har eksistert. Det taler et svært tydelig språk. Det bekrefter riktigheten av den diagnosen flertallet i utvalget stilte, nemlig at innføringen av den muntlige spørretimen og adgangen til å stille skriftlige spørsmål med krav om svar innen en uke har gjort at det opprinnelige behovet for den ordinære spørretimen er falt bort, fordi det dekkes av de andre spørreordningene. Personlig hadde jeg ønsket at vi hadde tatt skrittet fullt ut og nedlagt den ordinære spørretimen, slik som de fleste andre parlamenter som har hatt den samme ordning, allerede har gjort. Men jeg er godt tilfreds med at man velger å ta et skritt om gangen.