Saksordføreren har på en saklig måte redegjort for flertallets og mindretallets syn. Det går også fram av merknadene at flertallet, bestående av Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti, ikke går inn for å støtte at man utvider ordningen med billighetserstatning til også å gjelde dem som satt i fangenskap i Afrika. Det kan jo oppfattes som om man ikke støtter at folk som har vært utsatt for overgrep, eller som har lidd betydelig overlast, i ettertid skal sikres rettigheter knyttet til dette. Men det skal de naturligvis. Det som er viktig å understreke her, er at på individuell basis vil jo den enkelte, dersom man f.eks. blir ufør etterpå, ha rett til uførepensjon, og en del vil ha rett til innvilgelse av krigspensjon. Noen vil ha fått yrkesskadeerstatning, eller fått aksept for konsekvenser for helsen på grunn av yrkessykdom. Det betyr at man i sum og på individuelt grunnlag har hatt muligheten til å vurdere hver enkelt av dem som satt i Afrika. Det som spørsmålet her dreier seg om, er om man kollektivt for hele gruppen skal se på ordninger, fordi den kommer i en særstilling. Jeg har opplevd den diskusjonen også i Finnmark, f.eks. når det gjelder dem som var i Alta-bataljonen, og det de var utsatt for. Det man raskt ser når man begynner å vurdere det også faglig, er jo hvor forskjellig det kan ha vært for de ulike, og at det nettopp vil være individuelle vurderinger som må ligge til grunn for hva slags rettigheter den enkelte skal ha. Det er viktig å understreke at det ikke foreligger noen motstand fra flertallet mot at folk skal behandles rettferdig. Men fordi situasjonen kan være forskjellig fra den ene til den andre, må man gå inn i realitetene og vurdere dem med hensyn til de ytelsene man skal få. Regelverket har altså en rekke ordninger knyttet til det som skal sikre at den enkelte, f.eks. økonomisk, ikke kommer ut i et uføre dersom man blir ufør på grunn av de handlinger man var utsatt for under annen verdenskrig.