Jeg er glad for at vi har fått til behandling en stortingsmelding om distrikts- og regionalpolitikken som er offensiv, og som så klart gjenspeiler målsettingene i Soria Moria-erklæringen. Fra en del hold kan vi høre kritiske røster som hevder at distriktspolitikken har vært totalt bortkastet og mislykket. Jeg reiser mye i Distrikts-Norge, og jeg er helt uenig i at vi har hatt en mislykket distriktspolitikk, selv om vi må gjøre mer, spesielt for de områdene som sliter på grunn av forhold som bygdene selv ikke rår over. Vi har en mengde levende og vitale bygder og kystsamfunn som står for en betydelig verdiskaping. Her produseres det viktige produkter som etterspørres nasjonalt og internasjonalt. Her tenker jeg ikke bare på produkter fra primærnæringene, som fisk og jordbruksprodukter, men også andre etterspurte varer. Som et eksempel kan jeg nevne Furuflaten i Lyngen i Troms, som er ei lita bygd med et fantastisk industrimiljø. Lyngen er også en kommune som det internasjonale forskningsmiljøet har fattet inntresse for. Her har faktisk forskningsmiljøet i USA etablert seg, gjennom MIT-FabLab Norway. Listen med gode eksempler er mye lengre. Så kom ikke og si at det er umulig å få noe til i bygdene. Men det betinger at det offentlige er med og legger til rette gjennom en aktiv distriktspolitikk. Hvordan ville landet vårt sett ut uten vitale distrikter og oppegående primærnæringer? Hva ville vi da ha hatt som grunnlag for den stadig voksende reiselivsnæringen? Hva ville vi hatt å vise fram til turistene dersom bygdene lå øde? Det sies at ingen kan vedta hvor folk skal bo, men det er jo slik at dersom det ikke legges akseptable rammebetingelser på plass for distriktene, så kan ikke folk bo i bygdene våre. Derfor kan ikke politikerne fraskrive seg et ansvar for bosettingen og la så vitale interesser for land og folk overlates til markedet alene. Derfor er det så viktig med en helhetlig distriktspolitikk, hvor ikke bare Kommunal- og regionaldepartementet har et ansvar, men hele det politiske og administrative miljøet må være på banen. Vi som bor i livskraftige bygder med unge og aktive mennesker, ser at folk trives og bidrar med mye frivillig innsats for bygda si, men folk bor ikke på slike steder for enhver pris. Også folk i distriktene ønsker å ta del i noe av det folk i mer sentrale områder ser på som den største selvfølge, og de trenger gode kommunikasjonsmessige tilbud. Jeg merker meg at det store skillet i distriktspolitikken i store trekk går mellom Fremskrittspartiet og de øvrige partiene. I innstillingen poengterer Fremskrittspartiet statens ansvar for Oslo som hovedstad. Dette mener jeg at staten allerede ivaretar på en overbevisende måte, noe det også er politisk enighet om å gjøre. Samtidig går partiet mot å se på hva sentralisering koster, og de vil overlate til markedet å styre distriktspolitikken. Dette forteller om et parti som ikke har særlig sans for distriktenes verdier. Fremskrittspartiet kan heller ikke ha tatt inn over seg at det er et stort og gjensidig avhengighetsforhold mellom by og land i landet vårt. Vi får håpe at Fremskrittspartiet aldri får makt til å gjennomføre sin distriktsnedbygging, spesielt i en tid da så mye skal gjøres i nordområdene.