Jeg vil først takke interpellanten for at hun tar opp til diskusjon et tema som setter mange følelser i sving. Fremskrittspartiet har i mange år tatt til orde for at foreldre må gis en mulighet til å velge et skoletilbud som er best mulig tilrettelagt for elever med spesielle behov også utenfor nærskolen. Sist vi hadde dette oppe til debatt, ble vi torpedert av det jeg vil kalle tilhengere av prinsipiell integrering. De er ikke opptatt av den enkeltes behov, men av at prinsippet om integrering skal gjelde alle, uavhengig av om den enkelte elev gis et best mulig tilbud. Tilhengerne av det jeg kaller prinsipiell integrering er først og fremst en del politikere, noen særorganisasjoner og bedrevitere innenfor egne fagfelt. Samtidig fikk vi dusinvis av støtteerklæringer fra dem dette gjelder. Foreldre og besteforeldre var på telefonen min i flere uker for å gi støtte til Fremskrittspartiets syn. Mange fortalte at de kjempet en håpløs kamp mot egne interesseorganisasjoner og et system som mange kommuner erkjente gav for dårlig tilbud, men som de ikke kunne gjøre noe med. Hva kan være mer krevende og frustrerende enn å se sitt eget barn være ensomt, frustrert og ekskludert i skolesammenheng? Hvem her vil ha den jobben? Hvorfor skal ikke disse foreldrene ha mulighet til å velge et mer tilpasset og kompetent tilbud for sine barn? Eksemplene jeg fikk formidlet fra fortvilte foreldre, var vonde og vanskelige, og det er nødvendig med en total gjennomgang av hele problemstillingen. Det er nødvendig å fjerne seg fra den prinsipielle integreringstanken og innta en mer praktisk tilnærming hvor foreldrenes valgmulighet og den enkelte elevs interesser settes i sentrum. Jeg har lyst til å sitere Tor Inge Romøren, som er forsker ved Norsk institutt for forskning om oppvekst, velferd og aldring, NOVA. Han sier: «Spørsmålet om integrering av funksjonshemmede har vært altfor mye preget av ideologi og har ikke hatt utgangspunkt i praktiske vurderinger.» To av ti spesialelever føler seg inkludert. Det betyr at 80 pst. av elevene på en eller annen måte ikke føler seg inkludert. Tre av fire spesialelever leker ikke med jevnaldrende i friminuttene. Kan vi som ansvarlig myndighet sitte rolig og se på denne formen for mistrivsel? Fremskrittspartiet mener det er uakseptabelt, og vi forventer at statsråden følger opp dette på en annen måte enn ved å si at nærskolen skal bli bedre. Det er en umulighet for den enkelte skole og kommune å gi et tilstrekkelig godt tilbud innenfor rammene av en vanlig klasse til svært mange av spesialelevene. Dersom foreldrene deres likevel er fornøyd, skal de selvsagt fortsatt ha rett til å gå på nærskolen. Men der det ikke er godt nok, skal foreldrene ha rett til å velge noe annet. Norge har verdens mest integrerte skole – på godt og vondt. For mange er det viktig at en lar seg tilpasse og omgås alle uansett. Men la oss i det minste erkjenne at ulikhetene når det gjelder spesialelevenes behov, er uendelige. Det som passer for én, passer ikke for en annen, og det var akkurat det også statsråden gav uttrykk for på denne talerstolen. Fremskrittspartiet foreslo i budsjettet å bevilge 50 mill. kr til ulike tiltak for spesialelever. Det gjorde vi fordi vi ville fokusere på den enkelte elevs behov og ønsker og i praksis legge til rette for best mulig læringsutbytte. Vi vil ikke kjempe for prinsipper som fører til at elever blir ensomme og foreldre frustrerte over manglende alternativer. Prinsipielle integreringer er avleggs fordi de ikke fungerer i praksis, og jo raskere vi tar det inn over oss, jo bedre er det for den enkelte bruker. Interpellanten utfordret statsråden til å ta fatt på utfordringen med åpent sinn. Jeg synes faktisk statsråden var mer åpen i tilnærmingen enn jeg har hørt ham på lenge – og det er positivt. Men jeg registrerte også at statsråden sa at målet er å gi et best mulig tilbud i ordinær skole. Vi mener at målet er å gi et best mulig tilbud til den enkelte elev, og det er en vesentlig forskjell.