De maritime næringene er Norges mest tradisjonsrike næringer og er de næringer som før oljealderen gjorde Norge kjent ute i den store verden. Det gav svært mange nordmenn muligheten til å reise ut og oppleve verden. Det har gitt landet betydelige inntekter fra utlandet og har bidratt til å bygge opp vårt velferdsnivå over mange generasjoner – og det har ikke minst gitt oss en stolthet. Vi har alle vært stolte når vi i utlandet har sett det norske flagget vaie i toppen på skip med norske navn. Når vi nå skal diskutere skipsfartens fremtid, er det viktig at vi har med oss den historiske betydningen denne næringen har hatt for landet vårt. Det er fort gjort å glemme hvilken betydning andre næringer har hatt for landet nå i de tider hvor statskassen bokstavelig talt renner over av oljepenger. I forhold til den betydning de maritime næringene har hatt, har oljealderen vart svært kort. Statsråden kommer selv fra et av landets fremste skipsfartsfylker og kjenner historien helt sikkert svært godt. Men vi må alle minne oss om denne betydningen med jevne mellomrom. Utgangspunktet for denne interpellasjonen er at mange andre land også ser viktigheten av å ha en betydelig virksomhet av maritime bedrifter innenfor sine landegrenser. Det er svært stor konkurranse mellom land over hele verden for å tiltrekke seg disse bedriftene og den verdiskapingen som de representerer. Konkurransen er knallhard, skipsfarten er antakeligvis en av de mest internasjonale næringene i verden. Skip kan seile hvor som helst, industribedrifter legges dit hvor rammevilkårene er de beste, og finansvirksomheter legges dit hvor det er gode rammevilkår, hvor de beste hodene finnes, og hvor tilgangen på kapital er god. Norge har klart å hevde seg svært bra i denne konkurransen gjennom mange generasjoner, men vi har nå begynt å sakke akterut fordi andre land innfører rammebetingelser som er bedre enn hva som kan oppnås i Norge. For en svært kapitalkrevende næring betyr rammevilkår som skatt og tilgang på kapital svært mye, og lokalisering vil bli avgjort på bakgrunn av dette. Det pågår rett og slett et verdensmesterskap der ute – på å bli best innenfor det maritime – og vi har svært dyktige konkurrenter. Mange EU-land har også lange maritime tradisjoner. Danmark og Nederland er to viktige land, og disse landene ser betydningen av å beholde sine historiske og nåværende posisjoner innen disse næringene. Derfor har EU satt i gang et betydelig arbeid med å gjennomføre en felles maritim strategi for å sikre at EU-området også i fremtiden blir et attraktivt område å lokalisere maritime bedrifter og arbeidsplasser. Som den nederlandske professor Niko Wijnolst så godt sa det på et møte i Maritimt Forum tidligere i år, da han ble spurt om hvorfor EU har dette som satsingsområde: Dette er noe vi kan – derfor bør vi satse på det videre i stedet for å begynne med noe nytt. Dette burde også gjelde for Norge, for er det noe vi kan, så er det å drive virksomheter knyttet til den maritime clusteren. Da bør vi ha en intensiv satsing på dette og ikke begynne med noe annet, men heller ta mål av oss til å bli verdensmestere og riste av oss konkurrentene. Det har vi alle muligheter til å klare, men det forutsetter en klar og uttalt politikk med virkemidler som er de beste i verden. Da holder det ikke at vi ligger i etterkant og må tilpasse oss tiltak som blir gjort i EU eller andre steder. Det fordrer at vi klarer å ligge noe i forkant, slik at vi ikke blir den parten som hele tiden taper og arbeider i motbakke. EU har følgende fokus i utviklingen av de maritime næringene: gjenerobre EU-landenes posisjon som ledende innen maritime næringeroppfriske landenes maritime identitetha en kompetent maritim industristyrke konkurransedyktigheten til den maritime clusterenøke livskvaliteten i de maritime regioneneøke verdiskapingen i de maritime næringeneøke eksporten fra næringenfremme internasjonaliseringstyrke FoU i næringenbedre maritim utdanning Dette er kun noen eksempler, og jeg kunne ha nevnt mange flere, men det viser godt hvor stor satsingen i EU er. Halvparten av Europas innbyggere bor i kystområdene, og har da et nært forhold til det som skjer både langs kysten og på sjøen. Regjeringen har i Soria Moria-erklæringen varslet at den ønsker å føre en mer aktiv næringspolitikk enn hva som har vært gjort av tidligere regjeringer. Så langt har det vært mye fomling i å finne ut av hva denne aktive næringspolitikken skal gå ut på, men nå har Regjeringen sittet i godt over ett år, og det er tid for å handle. Fremskrittspartiet er helt enig med Regjeringen i at vi skal føre en mer aktiv næringspolitikk, og at vi skal satse på næringer hvor vi har naturlige og tradisjonelle fortrinn. De maritime næringene som f.eks. rederier og industri skal være en del av en aktiv og målrettet politikk for å sikre fremtidens maritime cluster. I Soria Moria-erklæringen har skipsfart fått et eget kapittel hvor det fremkommer: «Norge må ha ambisjon om å være verdensledende nasjon innen maritim forskning, kompetanseutvikling og nyskaping. Gjennom gode og stabile rammevilkår vil vi bidra til å sikre arbeidsplasser og vekst i de maritime næringer.» Og det fremkommer at Regjeringen vil utvikle en nasjonal strategi for den maritime næringen fordi Norge har et spesielt kompetansemessig og særlig fortrinn. Alt dette er særdeles bra, men nå etterspør Stortinget handling og at Regjeringen utarbeider saker på dette området som Stortinget kan diskutere og ta stilling til. Det er svært bra at vi nå har fått sikret en nettolønnsordning etter mange år med usikkerhet, men vi må ikke hvile kun på dette resultatet. Å innføre en aktiv maritim næringspolitikk krever mye mer, og det er liten tid å miste. Nå må det handles. Det er viktig å påpeke rederienes betydning for å beholde en betydelig maritim cluster i Norge. Rederiene er selve motoren i denne clusteren fordi det er de investeringer som blir besluttet gjennomført i disse virksomhetene, som får betydning for de andre næringene, som f.eks. verft, utstyrsleverandører, finans og forsikring. Uten rederier lokalisert i Norge vil svært mye av disse virksomhetene forvitre og kanskje flytte utenlands også. Det er der hvor rederen sitter og hvor hovedkontoret er lokalisert, investeringsbeslutningene gjøres. Da vil det være et fortrinn for lokale bedrifter hvor relasjonene allerede er på plass, å få kontrakter når skip skal bygges og utstyres. Da vil rederiene også føle en sterkere forpliktelse til å gi lokale sjøfolk hyre enn om det skal rekrutteres fra London eller Singapore. Derfor er det viktig at vi gir rederiene internasjonalt konkurransedyktige rammevilkår innen skatt som gjør at det er mulig å konkurrere fra Norge i en internasjonalt konkurranseutsatt hverdag. Da vil enkelte hevde at vi på den måten gir mer til dem som allerede er rike, og at det blir feil fordelingsmessig. Nei, det er feil, fordi dette dreier seg om arbeidende kapital som er helt nødvendig i denne typen kapitalkrevende virksomheter. Det er ikke midler som er avsatt til forbruk. Avslutningsvis vil jeg nok en gang presisere hvor viktig de maritime næringene er for landet vårt, og at vi nå må legge inn et ekstra gir for fortsatt å være på pallen. Dette er det kun vi selv som kan gjøre noe med. Andre nasjoner tenker ikke på oss. De vil vinne konkurransen og tiltrekke seg disse virksomhetene. Derfor stiller jeg nærings- og handelsministeren følgende spørsmål: Hvordan skal Dag Terje Andersen og alle andre nordmenn bli verdensmestere i de maritime næringer?