Jeg forstår at det forslaget som vi fremmet, for så vidt har vakt noen reaksjoner, kanskje ikke den største debatt, men allikevel så sterke reaksjoner at statsminister Kjell Magne Bondevik så seg nødt til gjennom VG den 23. april å be meg om å trekke forslaget. Det var underlig å lese den beskjeden gjennom VG. Jeg kunne for så vidt gjerne ha tenkt meg at Regjeringen forholdt seg til behandlingen i Stortinget og ikke gikk gjennom media på den måten. Jeg følte et behov for å si dette. Jeg fant det lite ryddig fra statsministerens side. Vi har interesse av å få en mer overordnet diskusjon om hva slags utenrikspolitikk vi skal ha, hvilke prioriteringer, hvilke føringer. Vi erkjenner selvfølgelig at vi har utenrikspolitiske debatter, ikke minst i denne sal, titt og ofte – også ofte gode debatter – men de er gjerne begrenset til det saksområdet det gjelder, eller de saker som ligger i luften internasjonalt. Den store debatten om norsk utenrikspolitikk og langsiktige prioriteringer, og prioriteringer kanskje på litt kortere sikt, er ikke en debatt vi føler at vi ofte er en del av, men det er mulig at det er vi som i så måte har et problem. Det får jo vi se på. Vi registrerer også at det på andre viktige områder, det gjelder skattepolitikk, det gjelder pensjonsspørsmål osv., ikke er uvanlig at man til disse prosesser og valg ber om innspill utenfra. Det betyr ikke at man skal frata storting og regjering det ansvaret disse organer har. Det er ikke snakk om «outsourcing». Vi registrerer også at det har pågått en debatt, ikke minst i vår, som selvfølgelig ble drevet frem av den tragiske tsunamikatastrofen, hvor det også har vært innspill knyttet til dette. Jeg vil få lov til å ta frem noen av disse innspillene for å belyse litt den debatten som foregår utenfor dette hus, og kanskje også utenfor regjeringskontorene. I Aftenposten den 8. januar i år hadde Nils Morten Udgaard en kommentar. Når han omtaler Utenriksdepartementet, sier han at «klarheten i målsetning er blitt mer og mer svekket. Det er også en følge av og et bidrag til at selve utenrikspolitikken er blitt diffus.» Man kan være uenig i dette, men det er i hvert fall et synspunkt. Han fortsetter videre med at det er «mangel på prioritering – hos politikerne». Vi ønsket å bidra til en slik prioriteringsdebatt. I en kronikk i Dagbladet den 3. februar i år har Janne Haaland Matlary et innspill der hun skriver: «Vi har en tradisjon for pragmatisk utenrikspolitisk tilpasning uten strategisk analyse. Parolen er å «håndtere» innkommende «problemer» først når de oppstår, eller å «gjøre noe operativt». Men taktikk og operasjonalisering er til liten nytte uten strategi.» Dette er igjen et innspill fra en person som vel har dokumentert sin innsikt i utenrikspolitikk. Forsker Nils Holme skriver i en replikk i Aftenposten den 28. april i år: «Om tsunamikrisen skulle føre noe godt med seg, må det være det søkelyset som i prosessen rettes mot Utenriksdepartementets hovedoppgaver og måten de skjøttes på. Nils Morten Udgaard påpeker at UD har prioritert fredsmegling og annen virksomhet på andre folks vegne i den grad at våre egne, norske interesser synes å komme i annen rekke. Han etterlyser en viss tilbakevending til utenrikspolitikkens «politiske substans.»» Jeg skal få lov til å avslutte denne sitatrunden med et innlegg fra to forskere ved NUPI, Nina Græger og Halvard Leira, som i et debattinnlegg i Dagbladet den 10. april i år skriver: «Vi mener at problemet snarere dreier seg om mangelen på en overordnet og klart definert tenkning omkring norsk utenrikspolitikk.» Det jeg prøver å belyse, er at det har vært en debatt der ute. Det er en debatt. Det er flere som påpeker at man kanskje skulle ha satt seg ned og gjort et stykke arbeid her. Så kan det være at den utvalgsformen som vi foreslår, er skivebom. Det kan man for så vidt mene. Men jeg har heller ikke sett at andre har kommet med innspill for å håndtere dette på en annen måte. Det var således interessant å gå tilbake og lese boken som Bjørn Tore Godal kom med i 2003 «Utsikter – Store lille Norge i en ny verden». Her skriver Bjørn Tore Godal: «De helt systematiske forsøk på en helhetlig drøfting av norsk utenrikspolitikk er likevel ganske sjeldne. Sist regjering og Storting tok seg på tak og gjennomførte noe slikt, var nettopp ved inngangen til den epoken jeg beskriver i denne boka. I Stortingsmelding nr. 11(1989-90) (1989-90) Denne meldingen la den gang grunnlaget for en mer overordnet strategi, og den fikk bred tilslutning i Stortinget. Jeg har ingen illusjoner om at det er vår kritikk av bistandsdiplomatiet og av fredsdiplomatiet som nødvendigvis vil vinne frem. Men jeg synes at det hadde vært godt å få det forankret i Stortinget. Jeg blir litt forbauset når man nærmest betrakter det som om alt er såre vel, og at man for så vidt ikke ser at det behovet vi påpeker, kan være der, at man i hvert fall har den respekt for forslaget. Jeg forstår at man ikke synes denne måten å gå frem på, er den riktige, men jeg ser som sagt heller ikke at man kommer med konkrete innspill i forhold til hvordan dette kunne vært håndtert annerledes og bedre. Den formen vi har, er utvidet utenrikskomite, det er redegjørelser i salen, og det er det man skal fortsette å ha – uten å ta den mer prinsipielle overordnede debatten som vi etterlyser. Det får vi komme tilbake til når vi møtes igjen – forhåpentligvis – etter valget. Jeg tar opp forslaget fra Fremskrittspartiet.