Dersom den norske målsettingen om å bli en vesentlig kunnskapseksportør i verden noen gang skal bli oppfylt, er det en forutsetning at våre barn gis optimale læringsvilkår i grunnskolen. Der legges, på godt og vondt, mye av grunnlaget for læringsinteressen. Dersom opplæringen i grunnskolen svikter våre håpefulle, vil mange aldri klare å ta igjen det tapte. Derfor er det avgjørende at det holdes et sterkt og uavbrutt politisk fokus på hvordan grunnskolen kan bli bedre. Riksrevisjonens rapport viser oss at det er et godt stykke igjen før vi kan hevde at vi er på rett vei. Riktignok gjennomføres undersøkelsen rett i forkant av den gradvise innfasingen av Kunnskapsløftet, men undersøkelsen illustrerer på en utmerket måte hvilke utfordringer vi faktisk skal møte. En endrer ikke utfordringenes størrelse ved å si at vi har under gjennomføring en reform som dette hus tror skal møte de fleste utfordringer. Kunnskapsløftet kan da ikke være ment som noe annet enn et steg i riktig retning? Innretningen og oppbyggingen av verdens beste grunnskole vil ha et betydelig større omfang enn Kunnskapsløftet. Det er avgjørende at skolen gjøres bedre for hver eneste dag som går, og vi kan ikke lene oss tilbake og vente på at Kunnskapsløftet er gjennomført, for deretter å måle effekten av det. Dersom det er vellykket, i den forstand at elevresultatene forbedres, vil en ha tapt på ikke å ha gjennomført ytterligere forbedringer underveis. Vi kan uansett ikke slå oss til ro, men må fortsatt kjempe frem en enda bedre skole. Spørsmålet er om vi skal fortsette utviklingen underveis eller vente en generasjon på tilstrekkelig empiri. Verden er i hurtig endring, og det er knapt noe som tjener på å være statisk, særlig ikke i utdanningssektoren. Riksrevisjonen er meget kritisk til en rekke forhold ved norsk grunnskole. Vi har merket oss at det fra alle politiske hold gjennom flere tiår har vært hevdet at skolen skal være en av de fremst prioriterte politiske oppgaver, men likevel avdekker altså Riksrevisjonen mangelfull statlig kunnskap, mangelfull statlig kontroll, manglende bevilgninger og mangelfull oppfølging. Det hevdes sågar at opplæringen i deler av grunnskolen er på grensen av det forsvarlige. Ressurssituasjonen i skolen er meget stram, og omtrent halvparten av rektorene gir uttrykk for at de er i nærheten av et minstenivå for å kunne gi forsvarlig opplæring. Vi merker oss at kunnskapsministeren ved en rekke anledninger har hevdet at skolen nå får tildelt mer ressurser gjennom Stortingets økte bevilgninger til kommunesektoren. Etter det jeg har forstått, har kunnskapsministeren hevdet at det er viktig med økte ressurser til kommunesektoren for å øke lærertettheten i norsk skole. I sitt svar til Riksrevisjonen hevder imidlertid samme statsråd at det ikke er grunnlag for å hevde at lærertettheten spiller noen avgjørende rolle for kvaliteten i opplæringen. Fremskrittspartiet er enig med departementet i at det er en rekke forhold som påvirker kvaliteten i opplæringen, ikke bare lærertetthet. Det er interessant å merke seg denne endringen i departementets tilnærming. Det er åpenbart viktig at lærerne er faglig oppdatert og motivert for å gi kommende generasjoner et kunnskapsrikt innblikk i deler av livets reise. Det må legges til grunn at dette også er viktig for lærerens evne til å tilpasse opplæringen til den enkelte elevs behov. Det er imidlertid nødvendig med etter- og videreutdanning for å sette tilpasset opplæring ut i livet. Jeg opplever at kunnskapsministeren i sitt svar til Riksrevisjonen i stor grad gir sin tilslutning til et slikt syn. Derfor er det bemerkelsesverdig at regjeringspartiene gikk mot alle forslag fra opposisjonen i Innst. S. nr. 15 for 2006-2007 som på ulikt vis berørte behovet for oppdatering av eksisterende lærerkrefter. Regjeringen hevder altså at den forstår problemstillingen, men regjeringspartiene stemmer mot forslag om å bedre situasjonen. Fremskrittspartiet mener det er nødvendig å se nærmere på hvordan det kan stilles klare og objektive krav til opplæring i grunnskolen. Vi mener det er uheldig at fylkesmennene er tillagt kontrollmyndigheten for den enkelte grunnskole, idet Riksrevisjonens rapport avdekker at det i liten grad gjennomføres systematisk tilsyn med skolen. Fremskrittspartiet ser for seg et nasjonalt kvalitetsorgan etter mønster av NOKUT som kan stå for uavhengig kontroll av grunnskolens kvalitet og oppfølging av sentralt lov- og forskriftsverk. Vi vil utarbeide klare kvalitetskrav og på den måten bidra til at elevene får oppfylt sin rett til opplæring på en bedre måte. Samtidig vil Fremskrittspartiet forbedre finansieringssystemet slik at skolene ikke opplever den fattigdom de i stor grad opplever i dag. Vi vil innføre en finansieringsordning med direkte, differensiert stykkprisfinansiering til den enkelte skole, basert på elevtall. Differensieringen vil naturligvis måtte ta hensyn til den enkelte elevs behov. Vi mener derfor det er nødvendig med en oppfølgingsreform etter Kunnskapsløftet der det gjennomføres en mer omgripende kvalitetsfokusering og finansieringsendring. Vi ser imidlertid at det så langt ser ut til å bli vanskelig å oppnå tilstrekkelig oppslutning for det i denne sal, men det kan naturligvis endre seg. Mot slutten vil jeg peke på at Fremskrittspartiet opplever at Riksrevisjonens undersøkelse av opplæringen i grunnskolen er et godt gjennomarbeidet kontrolldokument med tilstrekkelig empirisk grunnlag – som det var riktig å oversende Stortinget. Dersom denne type opplysninger ikke blir sendt Stortinget som egen sak, vil lista for oversendelse av saker fra Riksrevisjonen bli liggende for høyt. Jeg synes det er viktig å peke på det forholdet, siden det var dissens i Riksrevisjonen på dette punkt. Helt til slutt: Det er sannsynlig at innføringen av Kunnskapsløftet vil bidra til å forbedre en del av de forholdene som rapporten påpeker. Det er imidlertid legitimt å anta at en til tross for innføringen av Kunnskapsløftet vil ha store utfordringer i norsk grunnskole. Derfor må vi ikke komme i skade for å avvente situasjonen, men fortsette løpende informasjonsinnhenting, underveiskorrigeringer av tiltak og supplering med nye tiltak så ofte som det vil være nødvendig. I så henseende er det interessant å merke seg saksordførerens påpekning av at kunnskapsreformen må være under stadig utvikling.