Jeg vil berømme interpellanten for å ha tatt opp dette spørsmålet. Det er riktig at med et økende forbruk og en økende produksjon øker også avfallsmengden. For selv om avfallspolitikken har som mål nr. 1 å redusere mengden avfall, har mengden økt med opptil 20 pst. de siste ti årene. Det er en stor utfordring hvordan vi i framtiden skal løse avfallsproblemene. Fra først på 1990-tallet har avfallsstrømmen heldigvis snudd fra deponering til materialgjenvinning og energigjenvinning. Drivkreftene i dette mener jeg har vært statlige virkemidler og en økende profesjonalisering innenfor feltet som i hovedsak kan tilskrives de mange interkommunale selskapene som har gjort en god jobb. I min region, Salten i Nordland, har det vist seg at gode kildesorteringsløsninger med høg grad av materialgjenvinning gir høg bevissthet i befolkningen, og ikke minst hos barna. I regioner med god kildesortering viser det seg at økningen i den totale avfallsmengden er mindre, og her er det også gode resultater når det gjelder innsamlet farlig avfall. Likevel vet vi at noe av det farlige avfallet er på avveier. Jeg er glad for at denne regjeringen vil arbeide aktivt for at alt farlig avfall får en forsvarlig behandling. Det er viktig å finne fram til enda bedre virkemidler i samarbeid med involverte aktører. Innenfor elektrisk og elektronisk avfall har man fått meget gode systemer med høg innsamlingsgrad. Det mener jeg skyldes produsentordninger der produsent og importør har ansvaret for å få samlet inn avfallet og gi det en betryggende behandling. Spørsmålet mitt er da: Kan vi bruke den modellen på flere fraksjoner i kategorien farlig avfall/spesialavfall? Noen vil nok protestere på det, for prisen vil bli litt høgere ved kjøp, men til syvende og sist er det forbrukeren som indirekte betaler for håndteringen av dette avfallet uansett gjennom renovasjonsavgiften. I Norge sorterer vi opp mot 70 pst. av avfallet, og alt dette går til gjenvinning. Hos oss i nord har det vært nødvendig at den resterende delen kunne legges på deponi, noe som har medført en fornuftig pris for forbrukerne. Etter hvert som årene har gått, er også metangassutslippene blitt redusert fra disse deponiene, men vi har fremdeles noe sigevann. Det må det forskes mer på, og det må stilles krav til hva som kommer ut av dette sigevannet. Fra 2009 skal det være forbudt med deponering av nedbrytbart avfall. Den problemstillingen må vi også løse i nord. Vi har ikke mange forbrenningsanlegg der. Jeg tror det er ett anlegg for alle de tre nordnorske fylkene, og det ligger i Finnmark. Det vil neppe være lønnsomt å bygge opp mange anlegg med de avstandene vi har. Derfor er jeg glad for det som står i statsbudsjettet for i år, at for å unngå utilsiktede konsekvenser av deponiforbudet vil det bli innført en hjemmel for å gi unntak fra forbudet etter særskilte vurderinger, der det blir lagt vekt på hensynet til miljøet og distriktene. Vi skjønner alle at dersom dette avfallet måtte bli fraktet flere titalls mil pr. dag, er heller ikke det bra miljø- og klimapolitikk. Her må vi finne løsninger som er miljøvennlige, og som samtidig ikke påfører innbyggerne store kostnader. Vi må se på både klimaregnskapet og samfunnsnytten av dette. Soria Moria-erklæringen har stadfestet at det skal opprettes et statsforetak for avfallsforebygging og gjenvinning under Miljøverndepartementet. Her ligger mange muligheter til offensivt å jobbe for gode avfallsløsninger som har framtiden i seg, og som passer for de ulike landsdelene. Til slutt vil jeg nevne avfall som energibærer. Fra å være et problem vil framtidens søppel være en ressurs. Energigjenvinning, der det er mulig, er en god ressursutnyttelse og ikke minst en forsvarlig miljøpolitikk.