Det er litt merkelig å høre talsmenn fra Høyre og Kristelig Folkeparti i dagens debatt som beskriver all den optimisme og all den tiltro som preget den forrige regjeringsperioden. Nå er det slik at vi har ett mål på om en regjering har tiltro og skaper optimisme i befolkningen, og det skjer ved valg i september hvert fjerde år. Det hadde vi altså i høst, og da hadde Høyre og Kristelig Folkeparti et historisk dårlig valg. For meg er det vanskelig å ta det som et uttrykk for at det norske folk hadde en massiv tiltro til den forrige regjeringens evne til å utvikle samfunnet, og at en optimisme preget det norske folks tro på regjeringens arbeid. Snarere var det vel slik at flertallet i befolkningen sa at de ønsket en annen politikk, de ønsket andre prioriteringer, og ikke minst ønsket de andre prioriteringer i skattepolitikken. Den innstillingen vi har til behandling i dag, preges av tre sentrale elementer: for det første innføring av den nye skattereformen, for det andre valget mellom velferd og skattelette, og det tredje er fordelingsprofilen. La meg ta det første først. Jeg konstaterer at det er bred enighet i Stortinget om grunnprinsippene i skattereformen. Det er bra. Det var det også om skattereformen i 1992. På mange måter har det i begge situasjonene vært likhetstrekk knyttet til at det har vært én regjering som har startet arbeidet med reformen, og en annen regjering som har sluttført arbeidet med den. På den måten har man også bidratt til å forme brede, nasjonale kompromisser. Det synes jeg er bra. Samtidig hadde Arbeiderpartiet for sin del kritikk på to vesentlige punkter i forhold til det forslaget som den forrige regjeringen la fram. I sitt innlegg i Stortinget sa Arbeiderpartiets hovedtalsmann Tore Nordtun: «Arbeiderpartiet har to hovedinnvendinger mot skattemeldingen. For det første legges det opp til en skattelettelse på 12 milliarder kr. En slik skattelettelse vil måtte gå på bekostning av viktige velferdsordninger som pensjoner, skole og helse. Dette er for Arbeiderpartiet totalt uakseptabelt.» Arbeiderpartiet har altså vært uenig i at man skulle velge å gi flere skattelettelser knyttet til skattereformen og for så vidt i forhold til de økonomiske avveiningene totalt, og det er også det som preger det som i dag ligger til behandling. Her gjennomføres det en skattereform uten at det kombineres med en slik skattelette. Representanten Nordtun sa videre: «Den andre hovedinnvendingen fra Arbeiderpartiet er knyttet til forslagets sosiale profil. Beregninger viser at reformskissen lavere toppskatt, utbytteskatt og fjerning av formuesskatten og boligskatten gir personer med inntekt over 750 000 kr en gjennomsnittlig skattelettelsen på over 36 000 kr.» Også på det punktet ser vi en vesentlig forskjell fra den skissen og den meldingen som den forrige regjeringen la fram, ved at det i dag vedtas et skatteopplegg som kombineres med skattereformen, og som gjør at man skjerper formuesskatten istedenfor å fjerne den. Det har som sitt totale resultat at høyere inntekter med normal fordeling av aksjeeierskap, aksjeutbytte og formue kommer ut med en høyere beskatning enn tidligere, og ikke lettelser, slik som den forrige regjeringen la opp til. Grunnprinsippene er det enighet om, og det er viktig når man skal gjennomføre en slik reform, at det er enighet bl.a. om behovet for tilnærming av satsene i skatt på inntekt fra arbeid og skatt på inntekter av kapital eller aksjeutbytte, og at vi på den måten legger grunnlag for en stabilitet i skattesystemet. Det andre hovedspørsmålet er om man skal velge skattelette eller velferd. Jeg hører av og til representanter fra de tidligere regjeringspartiene framstille det som om det ikke er noe valg – skattelette er et motiv i seg selv. Jeg mener å kunne konstatere at én viktig konsekvens av det valg som de tidligere regjeringspartiene tok ved å prioritere store skattelettelser, var at det ble mindre igjen til viktige velferdsoppgaver. Det har preget den politiske debatten i Norge de siste årene, nemlig mangelen på tilfredsstillende tilbud innenfor helsevesen, omsorg og skole. Et viktig resultat av den prioriteringen den nye regjeringen foretar, nemlig å legge opp til å fjerne de skattelettelsene som Bondevik-regjeringen foreslo, og legge til grunn et skatte- og avgiftsnivå som er 3 milliarder kr høyere neste år enn i år, er nettopp at man får mulighet for å prioritere mer penger til kvalitet i skolen, til omsorg for eldre og til pasientbehandling i sykehusene og på den måten skape en bedre velferd for befolkningen. Mye av debatten rundt skatteopplegget og skattereformen har vært knyttet til det tredje elementet, nemlig spørsmålet om fordelingsprofil. Arbeiderpartiet rettet, i likhet med SV og Senterpartiet, kraftig kritikk mot det skatteopplegget som regjeringen Bondevik la fram for 2005. Ser vi på virkningene av det skatteopplegget, var det slik at en med 2 mill. kr i inntekt og som hadde en normal fordeling av formue og aksjeutbytte, ville få en skattelette på 50 000 kr. Det mente vi var feil, og det mener vi er feil. Hvis vi ser på den samme personen og virkningene av skatteopplegget for 2006, ser vi at vedkommende person får en skatteskjerpelse på 35 000 kr. Det mener vi står mer i forhold til det grunnleggende ønsket vi har, om at de som har mye, må bidra noe mer til fellesskapet enn de har gjort under den forrige regjeringen. Så hører jeg at representanter fra Høyre, og ikke minst fra Kristelig Folkeparti, legger veldig stor vekt på at fordelingsprofilen skulle være så mye bedre i det skatteopplegget som ble lagt fram fra den forrige regjeringen. Det har jeg meget store problemer med å se. Det er slik at den forrige regjering ville gi en skattebelastning på 72 000 kr mindre for en person med inntekt på 5 mill. kr og en normal fordeling av formue og aksjeutbytte. 72 000 kr mindre i skatt ville denne personen ha betalt ved den forrige regjeringens opplegg i forhold til det som følger av den nye regjeringens opplegg. Så er det rett at en person med 150 000 kr i inntekt også ville ha fått lavere skatt. Han ville fått 1 kr lavere skatt pr. dag! Det er det Høyre og Kristelig Folkeparti framstiller som den store sosiale profilen, at en med 150 000 kr i inntekt hadde fått denne ene krona pr. dag, mens altså den med 5 mill. kr i inntekt ville fått 72 000 kr mindre i skattebelastning neste år enn vedkommende ville fått med det opplegget som den nye regjeringen har lagt fram. Etter min vurdering er det ingen tvil om at fordelingsvirkningen er klart bedre ved den nye regjeringens opplegg, ikke minst når man ser det i forhold til de forsterkede tiltakene for grupper med dårlig økonomi. Jeg registrerer at det har vært reist spørsmål om endringene i formuesskatten, det har vært reist spørsmål om endringene i takseringsgrunnlaget for boliger. For det første er det slik at regjeringer utgått fra Høyre og Kristelig Folkeparti – jeg mener sågar den rene Høyre-regjeringen – også la til grunn økninger i skattetakseringen på boliger. Det er en nokså vanlig årlig foreteelse å foreta en justering av taksten. Det gjør også denne regjeringen. Det er mange år siden det har vært foretatt en oppjustering av taksten, og en justering på 25 pst. er overhodet ikke dramatisk i forhold til den alminnelige markedsutviklingen – tvert imot. Så er det en del som framstiller det som om dette bringer verdifastsettelsen på boliger nærmest opp i markedsverdi. Det er bare tull. Det er en særregel som sier at enhver som mener at formuesskatteverdien for boligen kommer opp i 30 pst., kan legge det fram for likningsmyndighetene og få fastsatt verdien, slik at den ikke overskrider 30 pst. av markedsverdien. Det er også slik at det formuesskatteopplegget som legges fram, også i seg selv har en bedre sosial profil enn det tidligere framlagte formuesskatteopplegget hadde. Det er riktig at noen får høyere formuesskatt. Den tiendedelen som har høyest inntekt, ja, de får høyere formuesskatt, mens de ni tiendedelene som har lavere inntektsnivå, kommer ut med lavere formuesskattebelastning. Hvis vi ser vi på pensjonistene isolert, får 42 pst. av pensjonistene lavere formuesskatt, mens 19 pst. får høyere. Pensjonister med lave og gjennomsnittlige formuer får lettelser med den nye regjeringens forslag, mens de med høyere formuer får formuesskatteskjerpelse. Det er også et utslag av en bedre sosial profil for formuesskattleggingen av pensjonister, i likhet med den sosiale profilen i det øvrige skatteopplegget.