Jeg er enig med statsråden i at det å gjøre hensynet til universell utforming synlig i loven er et viktig forslag i proposisjonen. Ambisjonen og visjonen som statsråden har om at alle produkter, tjenester og bygninger skal planlegges slik at de kan bli brukt av så mange som mulig, uavhengig av eventuell funksjonshemming, er veldig bra. I Soria Moria-plattformen heter det: «Regjeringen vil(…) øke satsingen på ny universell utformet teknologi.» (…) Jeg ser på statsrådens framlegg her i dag som et viktig bidrag og et skritt i riktig retning for å oppfylle disse forventningene. Jeg vil også hilse velkommen den varslede evalueringen av KOFA, Klagenemnda for offentlige anskaffelser, som statsråden legger opp til. Vi vet at en økende klageinngang har ført til økt aktivitet for KOFA, og at dette bl.a. var bakgrunnen for at KOFA fikk økt tilskuddet i revidert budsjett for 2006. En evaluering er som oftest av det gode for å få en virkelighetsoppfatning og eventuelt skaffe seg grunnlag for endringer og nyorientering – så også i dette tilfellet. Jeg vil be statsråden om å ta med seg i denne evalueringen at et økende antall klager også kan være et uttrykk for økende antall tapere i en stadig mer skjerpet konkurranse. Således er det ingenting overraskende i denne utviklingen. Det viktigste av alt: Det illustrerer tidligere gjentatte poenger fra SVs side om at en skarp konkurransepolitikk gjerne kommer i kombinasjonen konkrete ekstrakostnader og teoretiske innsparingsmuligheter. Med utgangspunkt i konkurransekostnader bør derfor Regjeringen i framtiden være forsiktig med å videreføre KOFA med en funksjon hvor det blir en for lav terskel for å reise privat klagesak i enhver sak om offentlige innkjøp hvor noen har tapt konkurransen. De verdiene som står mot et klageorgan med en svært lav terskel, er tre forhold: For det første økt byråkrati og offentlige kostnader, penger som kunne vært brukt på å utvikle velferd for alle, framfor å betale klagebehandlere som skal ta imot klager fra alle som synes de er urettferdig behandlet fordi de har tapt. For det andre så understøtter hele dagens innkjøpsregime et system hvor det offentliges valgfrihet til selv å velge oppdragsgiver svekkes. Offentlige innkjøp bør kunne skje uten at innkjøper hele tiden må risikere å bli trenert av alle som alltid vil føle at de er urettferdig behandlet i en konkurranse. For det tredje så understøtter dette anbudsbyråkratiet, som vi etter hvert har etablert i Norge, et system hvor det offentlige er innkjøper, mens det private leverer tjenestene. Dette mener jeg har vært en feil utvikling. Vi kjøper inn for over 200 milliarder kr i året. Jeg mener Regjeringen bør ha med seg at mange av disse innkjøpene – med kostbare anbudsrunder og klagerunder på kjøpet – kunne vært unngått ved at offentlig sektor i større grad utførte mange av disse oppgavene selv. Det kunne derfor ha vært interessant om Regjeringen kunne kartlegge hvilket omfang av offentlige innkjøp i dag kunne ha vært utført av det offentlige selv, for å spare tid og penger og for å slippe unna kostbare anbudsrunder.