Det var representanten Lars Peder Brekk som fikk meg til å ta ordet til en kort kommentar. Han sa: «Hvor få skal vi bli?» En professor på Ås tok på 1950-tallet utgangspunkt i utviklingen i antallet skogsarbeidere og framskrev utviklingen. Da kom han til at det ville være igjen én skogsarbeider i 2050. Hvis vi ser på hvor vi er nå, ligger vi faktisk foran prognosen. En kan alltid bli skremt av en slik utvikling, selvfølgelig kan en bli det. Men den lar seg ikke stoppe. Hvis man prøver å regulere den, skaper det egentlig bare framtidspessimisme, og man lar ikke dem som tror på næringen, få lov til å ha troen. Både statsråd Dag Terje Andersen og jeg har bakgrunn som skogsarbeidere, og i mitt område er det i hvert fall ingen som driver det tradisjonelle skogsarbeideryrket. Historien viser jo akkurat det motsatte. Omstilling er ikke slutten på noe godt, men starten på noe bedre. Det er faktisk en forutsetning for framtidig velferd, og for at vi skal kunne bære det omsorgssamfunnet vi går inn imot. Det innebærer ganske stor usikkerhet for den enkelte, og det kan være ganske tøft å takle det. Men heller ikke der kan man stoppe utviklingen. Det er derfor synd at ikke landbruksministeren grep muligheten til å fortsette den realitetsorienteringen som trengs innenfor landbrukspolitikken, og at vi hadde fortsatt den forsiktige tilnærmingen til en ny framtid som den forrige regjeringen startet. Jeg håper han kommer på bedre tanker etter hvert.