«Det er ingen utviklingsinnsats som er mer effektiv enn styrking av kvinners stilling.» Med disse ordene åpnet FNs generalsekretær, Kofi Annan, FNs kvinnekommisjon 28. februar 2005, og det er en uttalelse jeg slutter meg helt og fullt til. I store deler av verden lider og dør barn og kvinner fordi de ikke har tilgang til et grunnleggende minimum av utdanning og helsetjenester. 600 000 kvinner dør hvert år som direkte følge av komplikasjoner under svangerskap og fødsel. 20 mill. lider under alvorlig og langvarig sykdom og uførhet. Og hvert år dør 4 mill. nyfødte barn og ytterligere millioner er skadet på grunn av dårlig oppfølging og behandling under svangerskap og fødsel. De aller fleste av disse bor i u-land. Når vi vet at det er kvinnene som bærer de tyngste byrdene i forhold til barn, familie, arbeid, den eldre generasjon og nærmiljøene, kan vi vel knapt forestille oss hvilken tragedie det er for et samfunn. Om lag 40 mill. mennesker er rammet av hivsmitte eller er aidssyke. Globalt er hivinfeksjon den viktigste årsaken til død i aldersgruppen 15–59 år. Hiv/aids har utviklet seg til en katastrofal epidemi bl.a. som følge av taushet, taushet fra privatpersoner til verdens toppledere. Mødre kan smitte sine barn gjennom amming. I mange land ser vi at hivpositive mødre som vet dette og har ressurser til å gi melkeerstatning på flaske, likevel ammer. Grunnen er enkel, og den er tragisk: Hvis hun gir flaske, vil hun kunne mistenkes for å være hivsmittet. Frykten for å bli støtt ut er sterkere enn frykten for å smitte sitt eget barn med en uhelbredelig sykdom. Medisiner mot mor-barn-smitte er derfor svært viktig for å redusere stigmatiseringen og dermed forhindre ytterligere smittespredning. Samarbeidsregjeringen sørget for et betydelig løft i den norske bistandsinnsatsen generelt. Norge har vært blant de tre største giverne til FNs arbeid mot aids. Norge har også bidratt til etablering av Det Globale Fondet for bekjempelse av aids, tuberkulose og malaria, som er et partnerskap mellom myndigheter, frivillige organisasjoner, FN-organisasjoner og næringslivet, både globalt og på landnivå. Jeg er glad for at Norge også er en viktig bidragsyter til tiltak som styrker kvinners helse spesielt, eksempelvis i forhold til WHOs arbeid for bedre reproduktiv helse. Jeg vil utfordre utenriksministeren og Regjeringen til å følge opp Samarbeidsregjeringens arbeid på dette område og øke bevilgningene til prosjekter og tiltak for å bedre den reproduktive helsen spesielt og til å satse på å styrke kvinnenes stilling. Sikkerhetsrådets resolusjon 1325, om kvinner, fred og sikkerhet, krever at alle involverte parter respekterer og beskytter kvinners og jenters menneskerettigheter, forebygger seksuell og kjønnsbasert vold og fremmer likeverdig deltakelse for kvinner i fredsbygging og gjenoppbygging etter konflikt. Det er nå fem år siden FN vedtok resolusjon 1325, og FNs generalsekretær Annan lanserte i oktober 2005 en handlingsplan for å gjennomføre resolusjonen. Dette er prisverdig, men vi må nå samtidig gi uttrykk for at vi er svært utålmodige i forhold til innfrielse av målsettingene i resolusjonen. Tusenårsmålene kan ikke realiseres uten at det gjøres mer for å dekke behovet for bedre reproduktiv helse. Ved å investere i tiltak for bedre svangerskapsomsorg, bedre fødselsomsorg og sikker prevensjon vil man redusere lidelser og fattigdom for mange enkeltmennesker og deres familier. Retten til helse er en menneskerettighet, nedfelt bl.a. i FNs konvensjon om sosiale, kulturelle og økonomiske menneskerettigheter. De globale utfordringer knyttet til kvinners helse er derfor et spørsmål om innfrielse av grunnleggende menneskerettigheter. Jeg vil utfordre Regjeringen og utenriksministeren til konkret å si noe om hvordan de vil følge opp den klare utfordringen fra FNs generalsekretær, at det er ingen utviklingsinnsats som er mer effektiv enn å styrke kvinnenes stilling i u-land.