Debatten i dag kan fort bli en debatt om kraftsituasjonen, om underskudd og om ønsket om å satse på fornybar energi, slik som vi hørte fra forrige taler. Men saken illustrerer mest av alt den handlingslammelsen vi har sett i norsk energipolitikk, hvor det har vært mye prat og mange løfter, men veldig lite handlekraft når ting faktisk skal gjennomføres. Grønne sertifikater illustrerer dette på en utmerket måte. Det håper jeg Arbeiderpartiet forstår, for dette er en sak som har hatt allmenn støtte på Stortinget i mange år. Den har hatt allmenn støtte i energibransjen, i næringslivet, i miljøvernorganisasjoner. For alle dem som faktisk skal leve med satsing på fornybar energi, har grønne sertifikater blitt løftet opp som den gode tingen som gjør at vi kan få realisert store prosjekter for en billigst mulig penge. Så ser man altså at det går knapt et halvt år før den rød-grønne regjeringen legger alle drømmer i grus. Saken skrinlegges, den begrunnes med omtrentligheter, og det er umulig å kontrollere forklaringene som Regjeringen kommer med. Tallene de framlegger om hvor mye det skal koste, henger ikke sammen. Statsministeren stod i denne sal og gav det inntrykket at hvis strømprisen var 25 øre, ville grønne sertifikater koste forbrukeren 15 øre, ergo en strømpris til forbruker på 40 øre, ca. ti ganger så mye som alle har trodd at grønne sertifikater ville koste forbrukeren. Nå ser jeg at enkelte i ettertid har gått ut og bortforklart statsministerens påstander, men det viser jo at begrunnelsene Regjeringen har hatt, har vært veldig dårlige. Ikke minst tror jeg dette viser at Regjeringen var fryktelig dårlig til å forhandle, for dette med grønne sertifikater er jo noe som alle i de rød-grønne partiene har sagt at dette må vi få på plass så tidlig som mulig og så raskt som mulig. Når de da plutselig får sjansen til å forhandle selv, blir det skrinlagt. Men en burde ha visst om dette allerede da en begynte å se på Soria Moria-erklæringen, for den er jo også tvetydig med hensyn til om en ønsker et grønt sertifikatmarked. Det er jo ikke på noen andre punkter enn på grønne sertifikater at Regjeringen faktisk har et subsidiært standpunkt. Det sier litt om den viljen som var. Og den tvilen vi hadde, var berettiget. Da blir det litt hult når Eva Nielsen skryter av laksesaken og sier: Vi står fast ved våre vedtak. Ja, Arbeiderpartiet har en rekke ganger vært med på å vedta at det skal være et grønt sertifikatmarked, men det vedtaket står de ikke fast ved. Nå lover de rød-grønne at vi skal få tidenes satsing på fornybar energi, bare de får tenkt seg litt om. Ja, siden slutten av februar har de sagt at det tar et par uker. Det skulle komme før påske, så skulle det komme rett etter påske, så skulle det komme før 1. mai, og nå skal det gjerne komme på fredag. Og så sier de: Dette skal komme så fort at dere bare kan begynne å bygge. Ja, det er bare en uke unna. Men problemet for den rød-grønne regjeringen er jo at Energi-Norge har lært at de ikke skal stole på løfter, for dette har de hørt så mange ganger før. De vil stole på vedtak. La meg komme med et par sitater. Sylvia Brustad, tidligere energipolitisk talsmann for Arbeiderpartiet, sa den 17. desember 2002 i denne salen: «Mye kan gjøres for å få mer kraft ut på markedet.» Videre: «Innføring av teknologinøytrale støtteordninger og pliktige grønne sertifikater for ny fornybar energi må stå sentralt i en slik strategi.» To år senere var de begynt å bli ganske «annige», som vi sier på Jæren – utålmodige. Hun sa da: «Det haster med å få innført ordninga med grønne sertifikater. Jeg syns ikke Regjeringas tempo i denne saka er særlig imponerende. Arbeiderpartiet mener at grønne sertifikater vil være et svært viktig virkemiddel i utbygginga av ny fornybar energi. Vi er utålmodige etter å få tatt dette systemet i bruk.» Det var veldig godt talt, men problemet er at det sårer egentlig mest hennes egen sittende regjering. Synnøve Konglevoll fra Arbeiderpartiet viste til en ECON-rapport som viste at satsingen på fornybar energi i Norge ville være veldig lønnsom, ville gi mange årsverk og sannsynligvis få investeringene til å skje i Norge, ikke i Sverige, slik som forrige taler påstod. Og hun sa: «Arbeiderpartiet mener at en offensiv politikk i forhold til innføring av grønne sertifikater er god energipolitikk, det er god miljøpolitikk, og det er god distriktspolitikk.Arbeiderpartiet ville primært at Stortinget allerede nå skulle vedta 1. januar 2005 som innføringsdato for et pliktig grønt sertifikatmarked. Det burde være mulig.» Nå vet vi at dette sannsynligvis aldri skjer. Fremskrittspartiet og de øvrige opposisjonspartiene fremmet Dokument nr. 8-forslaget for å understreke at Stortinget ønsker en ordning med grønne sertifikater for å vise at de vedtakene som Stortinget gang på gang har gjort tidligere, faktisk hadde en gyldighet som den rød-grønne regjeringen har valgt å overse gjennom dårlige forhandlinger med sine sosialdemokratiske venner i øst. Saken har vært så krevende at det har tatt Stortinget nesten tre måneder å behandle den. Når Regjeringen nå har lovet at det skal komme en stor satsing på fornybar energi, vet vi at den tidligst vil kunne bli behandlet i desember 2006, om vi skal behandle den satsingen like seriøst som dette Dokument nr. 8-forslaget. Da har den rød-grønne regjeringen allerede utsatt satstingen på fornybar energi med minst et år. Jeg tar opp forslaget i innstillingen.