Saksordføreren stilte to spørsmål til Fremskrittspartiet. For det første: Hvem er det offentlige til for? Svaret er selvfølgelig: for folket. Men selv om det er til for folket, må vi også ta litt hensyn til de ansatte. Det går jeg ut fra at Senterpartiet er enig med oss i. Det som er bakgrunnen for vårt syn, og det ble også trukket frem av representanten Lønning, er at det ikke er noe problem for det norske folk å forstå et brev om de får det på nynorsk eller på bokmål. Vi tror ganske så sikkert at alle nordmenn ville forstå det, selv om man ikke får brevet på sin egen målform. Så stiller også saksordføreren spørsmål om Fremskrittspartiet mener at lover skal brytes, om vi ikke skal følge opp lover. Nå er det ikke det som står i forslag nr. 2. Det som står, er at vi ber Regjeringen «stille i bero de foreslåtte innskjerpinger som har til hensikt å ytterligere styre valg av målform i statlige organ». Dette er jo et policydokument, som stortingsmeldinger gjerne er, og ikke en lovendring. Vi ber om at denne policyomleggingen stilles i bero. Men dette må også ses i sammenheng med forslag nr. 5, der vi ber om en revisjon av målloven slik at den blir mer i samsvar med realistiske språklige forutsetninger osv. For øvrig må jeg si at representanten Lønnings innlegg var som musikk i mine ører. Hadde det ikke vært for at det ville vært uparlamentarisk, ville jeg gjerne stått på stolen og gitt applaus for det. Det at man ikke har to språk, men to forgreninger av samme skriftspråk, er selvfølgelig helt riktig, og det er selvfølgelig helt riktig at alle forstår de to formene. Spørsmålet er da konsekvensen av representanten Lønnings innlegg. Hans parti burde stått sammen med Fremskrittspartiet i alle de merknader og forslag vi har lagt frem, men jeg merker meg at det ikke er tilfellet. Så vil jeg også si at problemet med disse rigide reglene, som bl.a. har rammet et bispedømme, og som også har rammet en rekke virksomheter, kunne det faktisk vært rettet opp i i de årene som representanten Lønnings parti har sittet i regjering. For øvrig registrerte jeg i min replikkordveksling med statsråden at det ikke er tale om noen ny politikk eller noen nye tanker, man skal kjøre videre i den samme gaten som nå. Hvis man tror at nynorsken ikke kan overleve uten tvang, så er det ille stilt med nynorsken. Vi har åpenbart et langt mer optimistisk syn på dette enn flertallet.