Kina – noe fremmedartet som stadig kommer nærmere – er vel kanskje en overskrift. Da jeg satte meg ned for å forberede dette innlegget, slo det meg hvordan min egen oppfattelse av Kina har utviklet seg gjennom livet, fra da jeg var ganske liten og så på Kina som noe stort – det var dynastier og det var Marco Polo og noe fremmedartet keramikk med dragemotiver og hjemme i sjøfartsbyen Haugesund også noen kamfertrekister. I sum: Kina var spennende, langt borte og berørte oss bare i fantasien. Senere opplevde jeg Kina som ung og som student, og fremdeles var det noe stort – da var det kulturrevolusjonen, og det var Mao, i sum spennende, men ikke fullt så fjernt som før, og noe som berørte oss i den politiske debatten – ikke minst for en som meg, som startet med studentpolitikk. I dag er stikkordene fremdeles at det er stort, både hjemme og globalt. Økonomisk langvarig vekst med økende innflytelse i verdenshandelen og verdensøkonomien er absolutt en overskrift. Næring og handel er ikke tema for min interpellasjon. Høyre har sendt en egen interpellasjon om næringspolitikk i lys av Kinas fremgang til næringsministeren. Den kommer opp til behandling på et senere tidspunkt. I kraft av sin voksende økonomiske tyngde og sin størrelse har Kina selvsagt også en økende politisk innflytelse regionalt og globalt. Det gjør landet til en stormakt. Kina bidrar derfor stadig mer til å sette den internasjonale dagsordenen, og påvirker derved også premisser og kjøreregler for hvordan det internasjonale samfunnet skal fungere. I tillegg til FNs menneskerettighetscharter har vi en rekke internasjonale avtaler som regulerer ulike forhold. Ikke minst for små land er slike kjøreregler en viktig forsikring mot overtramp fra større land. Likevel er det avgjørende hvordan stormaktene velger å oppføre seg på den globale arenaen. Det vil være normgivende, og det kan skape ringvirkninger. Jeg vil se noe nærmere på Kinas internasjonale aktiviteter. På eget kontinent er selvsagt det regionale ASEAN-samarbeidet viktig for Kina. I tillegg kjenner vi til den såkalte Shanghai-organisasjonen, som bare er få år gammel. Der har Kina også invitert med land som Myanmar og Iran, land som er mer kjent for sine naturressurser enn for demokrati, good governance og praktisering av menneskerettigheter. Ikke minst i Afrika ser det ut til at Kinas utenrikspolitikk følger den kinesiske handlelisten over afrikanske råvarer for kinesisk industri. Noen eksempler: Sudan og Zimbabwe er underlagt internasjonale sanksjoner på grunn av henholdsvis massakrene i Darfur og Mugabes diktatur. Samtidig har Sudan olje og gull, mens Zimbabwe har platina, kull og tobakk som Kina behøver. Kina støtter landene økonomisk, investerer i infrastruktur, gir gratis utstyr, forsyner dem med våpen og svekker dermed internasjonale forsøk på å presse regimene til ansvar. Det er intet under at Mugabe på landets uavhengighetsdag i fjor sa: «We look again to the east, where the sun rises, and no longer to the west, where it sets.» Og vi har eksemplene Kongo-Brazzaville, som er storeksportør av tropisk tømmer til Kina på tvers av internasjonale bestrebelser på å verne regnskogen, og Angola, der mange oljeselskaper er engasjert for å utvikle petroleumsressursene i landet. Eksperter mener imidlertid at selskapene må bidra til å bekjempe korrupsjonen i landet. Ingen er imidlertid mer til stede enn Kina, som betaler for jernbane, flyplass og andre infrastrukturprosjekter i landet uten forventninger om noe annet enn oljekonsesjoner på sokkelen. Henning Kristoffersen, sosialantropolog og studiesjef for Handelshøyskolen BIs programmer i Kina, skriver om Kinas vekst og demokrati i Dagens Næringsliv 20. mars nå i år: «Ved utgangen av år 2005 utstedte Kinas kommunistiske parti sitt første dekret noensinne om demokratiutviklingen i Kina. Rapporten med tittelen «Bygging av politisk demokrati i Kina» konkluderer med at kommunistpartiets fortsatte styre er den beste garanti for utviklingen av demokrati i Kina. Lederen for kommunistpartiet tilskriver partiets politiske linje den største delen av æren for den økonomiske veksten Kina nå opplever. Det konkluderes med at det er dagens politiske system som har gjort at det kinesiske folk allerede nyter godt av et sett av demokratiske rettigheter.» Dette minner om tidligere partiformann Deng Xiaopings uttalelse om at folkets demokrati må bygges på et system der de individuelle interesser underordnes de kollektive. Og for å sitere Henning Kristoffersen igjen: «Forenklet kan vi si at mens demokrati i vesten sikter til politisk styresett, begrenser betydningen av «demokrati» for Kinas ledelse seg til at stadig flere mennesker får et større handlingsrom.» Menneskerettighetenes stilling både i kinesisk innenrikspolitikk og utenrikspolitikk er problematisk. Hva angår innenrikspolitikken, har Utenriksdepartementet gode verktøy for å belyse og søke å påvirke denne. MR-dialogen mellom Norge og Kina er på mange måter unik og tillater diskusjon om sensitive temaer for kineserne. Konteksten er som kjent økte spenninger internt i Kina som følge av landets hurtige og imponerende vekst, økte kontraster mellom by og land, miljøtrusler, uklare eiendomsforhold og korrupsjon med påfølgende demonstrasjoner. Det er all grunn til å si seg godt fornøyd med MR-dialogen i Beijing gjennom flere år, selv om det fortsatt er mye som må endres. MR-dialogen treffer skjæringspunktet mellom juss, politikk og økonomi og gir Norge muligheter for konstruktiv påvirkning. Nå er det imidlertid ikke den innenrikspolitiske situasjonen som er mitt anliggende i denne interpellasjonen. I dag etterlyser jeg konstruktiv påvirkning også hva angår kinesisk utenrikspolitikk og spesielt i Afrika. Helge Rønning, professor ved Institutt for media og kommunikasjon, hadde en artikkel i Aftenposten i oktober i fjor under overskriften «Imperialisten Kina i Afrika». Fra hans konklusjon siterer jeg følgende: «Det viktigste prinsippet i den kinesiske politikken er å ikke blande seg inn i indre politiske forhold. Dette er dårlige nyheter for den som ønsker å fremme demokrati og menneskerettigheter. Som den kinesiske støtten til Zimbabwe har vist, er slike prinsipper ikke noe som Beijing prioriterer. Kina har ingen problemer med å støtte diktatoriske og korrupte regimer for å fremme egne interesser. Økt kinesisk innflytelse i Afrika representerer derfor utilslørte egeninteresser, og er et klart tilbakeslag for arbeidet for menneskerettigheter, åpenhet og demokrati. Spørsmålet er hvordan de som står for disse verdiene, svarer på dette. Å unnlate å ta opp problemet, under henvisning til at det dreier seg om økonomi og handel, er ingen løsning.» For Høyre er dette en viktig sak. Jeg imøteser utenriksministerens synspunkter på hvordan Norge skal møte disse utfordringene, og håper han har forslag til hvilke saker Regjeringen i så måte vil prioritere.