Vi har bak oss det første stortingsåret siden 1985 med en flertallsregjering. Før valget drev Jens Stoltenberg en intens agitasjon for flertallsregjeringers fortreffelighet. Folk skulle stemme på de rød-grønne for å slippe spill, spetakkel, omkamper og alt det tøvet, sa han på NRKs folkemøte 16. august i fjor. Så fikk vi en flertallsregjering, og vi fikk alt det andre på kjøpet. Flertallsstyret har ikke blitt det Soria Moria som valgpropagandaen spådde. I sak etter sak har uenigheten mellom regjeringspartiene og innad i regjeringspartiene kommet til syne. Noen har til og med gått i demonstrasjonstog mot egen regjering. Saker som styreledervalg i Statoil, bordbønn i skolen, boikott av Israel, støtte til Hamas og oljeaktivitet i nord er eksempler på at det slett ikke har vært så rolig og fordragelig innad. Det er også et dårlig tegn at store saker som har vært varslet til Stortinget i år, ennå ikke er fremmet. For så vidt er det forståelig at en regjering som har store utfordringer i sitt interne samarbeid, velger å ikke involvere seg med opposisjonen når den ikke må. Men også her opplever vi noe annet enn det statsministeren erklærte da han tok fatt på sin gjerning. Da inviterte han hele Stortinget til et samarbeid der han ville trekke på kunnskap og kompetanse også i opposisjonen. Rett skal være rett. Noen av hans statsråder etterlever dette. For eksempel skal statsråd Sylvia Brustad ha honnør for sin oppfølging av Kristelig Folkepartis initiativ til tverrpolitisk dugnad om framtidens eldreomsorg. Og vi er glade for at kuttene til private sykepleierskoler og til Amathea er rettet opp. Men det generelle bildet er en regjering som ikke trenger opposisjonen, og derfor verken spør den, lytter til den eller samarbeider med den. Det er greit nok. De har jo flertall. Men klokt er det ikke. Gjennom fire år har de tre regjeringspartiene bygget opp forventninger hver for seg og sammen om alle de gode tiltak som skulle få penger, om alle små og store problemer som skulle løses – om hvor fint og flott alt skulle bli. Det er nok mange som er blitt skuffet dette året over alle valgløftene som det så langt ikke er blitt noe av: Renteøkninger spiser opp lønnsøkningen for mange. Hvor er det blitt av vannet i svømmebassengene? Hvor er det blitt av de nye grep i fattigdomssatsingen? Hva med kontantstøttemottakerne, som har fått 357 kr mindre å leve av hver måned, til tross for løfter om at kontantstøtten skulle vernes fram til 2008? Kristelig Folkeparti har ved revideringen av budsjettet stilt i fokus de vanskeligst stilte, de som sliter mest. Vi satser på over 3 000 flere plasser for yrkeshemmede enn det Regjeringen gjør. Vi setter inn en tiltakspakke for rusavhengige gjennom så vel helseforetak som private institusjoner. Vi gjenoppretter nivået på kontantstøtten og styrker samlivstiltak og tilbud til familier med funksjonshemmede barn. Dessuten retter vi opp Regjeringens kutt i fjor høst i bevilgningene til frikirkebygg og til private høgskoler, og vi satser mer på rassikring. Sammen med de andre opposisjonspartiene foreslår vi også fulle trygderettigheter for selvstendig næringsdrivende, men ingenting av dette får flertallspartienes støtte. Kristelig Folkeparti er et kristendemokratisk parti, og vi er et sentrumsparti. I innstillingen til revidert budsjett har Kristelig Folkeparti og Venstre en felles merknad hvor vi trekker fram noen av de verdiene og sakene som kjennetegner sentrumspartiene i norsk politikk: satsing på små enheter og kulturelle og menneskelige verdiervern om familie og nærmiljøen familiepolitikk med vekt på valgfrihet og god omsorgsatsing på frivillig virksomheten aktiv distriktspolitikk som bidrar til levende og livskraftige bygdersatsing på utdanning og kompetanseansvar for miljøet, der forvaltertanken og ansvaret for framtidige generasjoner er styrendebalanse mellom offentlig og privat sektorrettferdig fordeling så vel nasjonalt som internasjonalt I grunnmuren for det hele er et samfunn bygget på et solid verdifundament, nedfelt bl.a. gjennom vår kristne og humanistiske kulturarv, et samfunn der mennesket står i sentrum for samfunnsbygging og for samfunnets institusjoner, og der begreper som åndsfrihet, toleranse og personlig frihet er retningsgivende. Kristelig Folkeparti samarbeider fra sak til sak med alle partier på Stortinget. Det er innholdet i politikken som avgjør hvem vi samarbeider med. Vi markerer ikke uenighet for uenighetens skyld. Vi er opptatt av å finne gode løsninger på de sakene vi er opptatt av, til beste for de menneskene som bor i landet vårt. I den politiske situasjonen som vi nå har i Stortinget, ville nettopp dette hensynet tjent på at det var rom for noe mer samspill mellom Regjeringen og opposisjonen enn det innstillingen til revidert nasjonalbudsjett vitner om. Å flytte på fattige 700 000 kr gir ikke spesielt mye spillerom, verken for regjeringspartienes grupper her i Stortinget eller når det gjelder samspillet mellom Regjeringen og opposisjonspartiene, noe statsministeren vitterlig har erklært at han ønsker. Jeg utfordrer derfor Regjeringen og regjeringspartiene til å tenke igjennom hvordan de ønsker at dette samspillet skal foregå i resten av denne stortingsperioden. Dette har vært et prøveår for mange av oss. Nå har vi tre år igjen til å gjøre dette på en bedre måte for de menneskene vi er satt til å tjene her i landet.