Alle skal ha mulighet til å ha friluftsliv som helsefremmende, trivselsskapende og miljøvennlig aktivitet i nærmiljøet og i naturen for øvrig. Kystområdene har stor verdi for friluftslivet og er samtidig under et utbyggingspress. Det er derfor viktig å øke allmennhetens tilgang til friluftsområdene generelt og strandområdene spesielt. Tall fra kommunene gjennom KOSTRA sammen med beregninger fra Statistisk sentralbyrå viser at utbyggingen i strandsonen fortsetter – dette til tross for at plan- og bygningsloven har et generelt forbud mot bygging i 100-metersbeltet langs kysten. Nybygg og andre tiltak kan bare gjennomføres etter at man har fått dispensasjon, hvis ikke området er regulert til byggeformål. KOSTRA-rapporteringen fra 2004 viser at de fleste dispensasjonssøknadene innvilges, og mye tyder på at bygging i strandsonen vil fortsette. Det er bekymringsfullt at antallet dispensasjoner i 100-metersbeltet langs sjøen fortsatt er for høyt, særlig i pressområdene, som Sør-Norge og ved Oslofjorden. Vi ser også nå at presset har flyttet seg til Rogaland og Hordaland. Det er også svært bekymringsfullt at det årlig forsvinner om lag 420 kulturminner, hovedsakelig på grunn av presset på strandsonen. Det er derfor viktig å følge denne utviklingen nøye framover, og at det kontinuerlig gjøres et arbeid for å sikre allemannsretten. Noen av tiltakene som ble foreslått i forbindelse med St.meld. nr. 21 for 2004-2005, Regjeringens miljøvernpolitikk og rikets miljøtilstand, for en mer offensiv og framtidsrettet strandsoneforvaltning, er gjennomført. Nå må også de gjenstående tiltakene følges opp. I Soria Moria-erklæringen lover Regjeringen at den vil stanse nedbygging i strandsonen. Det er løfter som forplikter. Det er en samlet komite som understreker viktigheten av lokalt ansvar og selvstyre. Kommuner og lokalsamfunn har naturlig interesse av å sikre god tilgang til friluftsområder og strandsoner for sine innbyggere. Derfor må kommunepolitikerne fortsatt ha mulighet til å gi dispensasjoner. Men dispensasjonene skal være unntaket mer enn regelen. Det er viktig at kommunene lager gode arealplaner som reflekterer en langsiktig tenkning om framtidige generasjoners tilgang til friluftsområder og strandsoner. Ikke alle deler av landet vårt opplever like stort press når det gjelder bygging i strandsonen. I deler av landet der adgangen til strandsonen ikke er et knapphetsgode, kan man i tråd med plan- og bygningsloven åpne for en noe mer fleksibel praksis over en periode. Vi trenger en forvaltning av strandsonen som gir rom for utbygging og verdiskaping langs kysten, samtidig som vi sikrer ferdselen for allmennheten. Det er kommunene som har ansvar for at kommunale planvedtak er i tråd med nasjonale retningslinjer. Innsigelsesretten til Fylkesmannen og fylkekommunen skal sikre dette. Fylkeskommunen og Fylkesmannen har fagkompetanse på miljø og planlegging. Dette bidrar til at kommunale arealplaner forbedres. Samtidig har de et ansvar for at det ikke tillates bygging i strid med viktige regionale og nasjonale interesser. Ved å fremme innsigelser kan de ikke stoppe en plan, men sørge for at planen bringes videre til politisk behandling i Miljøverndepartementet dersom kommunen ikke tar hensyn til innsigelsen. I statsrådens brev til komiteen opplyses det at de fleste saker i dag løses lokalt ved at kommunen og innsigelsesmyndighetene blir enige, og det er bra. Et flertall i komiteen vil derfor ikke innskrenke Fylkesmannens og fylkeskommunens adgang til å fremme innsigelser mot kommunale planvedtak som ikke er i samsvar med viktige nasjonale eller regionale interesser. Dette ville være uheldig også av rettssikkerhetshensyn, både for grunneiere og andre. Planlovutvalget har fremmet forslag til nye planbestemmelser i plan- og bygningsloven. Komiteen venter å få seg forelagt denne saken senere i år. Et flertall i komiteen anbefaler Stortinget at Dokument nr. 8:58 vedlegges protokollen.