Jeg vil også starte med å gi honnør og ros til Rune J. Skjælaaen, som har tatt opp denne interpellasjonen. Det er en veldig viktig interpellasjon og et veldig viktig tema som man trenger å diskutere i Stortinget. Jeg syns også debatten vitner om at vi har behov for i hvert fall å få fram nyansene i det som vanligvis kommer fram gjennom ofte tabloidiserte medier. ADHD-problematikken berører jo veldig mange mennesker – flere og flere, som noen har vært inne på – og det fins heller ikke noe ensartet svar på hvordan man skal håndtere den. Noen vil mene at for mange medisineres, og andre vil mene det motsatte. Uansett viser en FN-rapport at det har vært en markert økning av medikamentbruk i tilknytning til behandling av ADHD i en rekke land, og at Norge ligger høyt på statistikken. For SV er det viktig at Norge skal være et inkluderende samfunn, der vi ikke stiller diagnose på alt som vi til enhver tid anser som avvik. Interpellanten var inne på dette ut fra sitt humanistiske utgangspunkt – jeg syntes det var veldig flott å høre på. Jeg syns det er viktig å nevne dette, jeg også, fordi vi i stadig større grad etterspør diagnoser her til lands. Samtidig er det ofte langt mellom de virkelig gode, inkluderende tiltakene, de som krever fleksibilitet, ressurser og mye omsorg og medmenneskelighet. I Vestfold, mitt hjemfylke, bor det en bonde som heter Per. Han skrev brev til meg for et par år siden, fordi han ville fortelle meg om noen unge gutter som han hadde utplassert hos seg noen dager i uka, fordi de ikke fungerte særlig bra på skolen. Alle hadde diagnoser av ulike slag og tonnevis med problemer i bagasjen. Mødrene deres burde antakelig hatt Kongens fortjenestemedalje i gull. Jeg møtte dem også, det var et veldig sterkt og flott møte, og det gav meg i hvert fall en veldig klar forståelse av hvor viktig det er å sørge for nettopp den typen rom og muligheter for å gi disse unge menneskene noen skikkelige mestringsopplevelser, slik at de ikke bare skal støte på nederlag. Det som Per skrev i brevet, var følgende: «Dette er ungdommer som taper på mange fronter i livet, faglig på skolen og sosialt både på skolen og i fritida. Derfor er det viktig at de får gjøre noe de trives med og som de mestrer og får ros for. De står ofte utafor og er tilskuere til livet så derfor gjør de «mye» for å bli sett og hørt.» Det er jo nærmest poesi i det han skriver, hadde det ikke vært for at det egentlig er fryktlig brutalt. Mange av historiene om forsømte barn med ADHD eller ADHD-liknende historier stammer fra en skole som ikke evner eller makter å ivareta dem. Mange slåss for å få en diagnose for på den måten å sikre barna en oppfølging og tilrettelegging som de faktisk har krav på uansett om de har en diagnose eller ikke. Dette kan i verste fall representere overgrep mot de barna og familiene dette gjelder. Da jeg hospiterte en uke i barne- og ungdomspsykiatrien i Vestfold i fjor sommer, opplevde jeg at de var veldig opptatt av nettopp dette: De følte at på grunn av dårlig kommuneøkonomi og lite ressurser i skolen, var det nettopp det som skjedde – man etterspurte i stadig større grad diagnoser for å få rettigheter som man egentlig hadde. Alternativ til Vold har også ropt et varsku om at svært mange med ADHD-diagnose har en bakgrunn preget av vold, overgrep og omsorgssvikt, i hvert fall fra det ståstedet de har, og at medisinering derfor ikke må bli noen lettvint erstatning for terapi og hjelp. Dette hører også med i det store bildet. Når det er sagt: Mange forteller også om hvordan medisinering har «klikka dem på plass» så å si. Vi hørte om det, vi som så teaterstykket «Hjelp, jeg er fri! Fri til hva?» forrige fredag, spilt av innsatte og tidligere innsatte, en gruppe som er sterkt overrepresentert i ADHD-statistikken – det var også statsråden inne på, og det er jeg veldig glad for. Jeg hørte også om det i Bergen da jeg var på besøk der for halvannen ukes tid siden. Da fortalte en mor om hvor viktig det er å gi skikkelig oppfølging til dem som medisineres, bl.a. fordi skammen og fortvilelsen kan melde seg med full styrke for dem som «våkner opp» og får se seg sjøl slik andre har sett dem. Det er derfor bra at nye forskrivningsregler fra mai 2005 og ny faglig veileder skjerper kravene til diagnose og utredning og forventes å stramme inn bruken av medikamenter til barn og unge. Veilederen understreker at legemidler til barn aldri skal gis uten psykososiale støttetiltak. Jeg har helt til slutt lyst til å si at jeg syns det har vært mange kloke innlegg, og det har vært veldig flott å følge denne debatten. Og jeg syns at det er bra at vi får fram nyansene og også ydmykhet i denne salen.