La meg få starte med å beklage at jeg var litt sen. Det er en bekreftelse på at Stortinget av og til er mer effektivt enn både det Stortinget selv planlegger å være, og det vi tenker om det. Representanten Christoffersen viser til at det er klare tendenser til levekårsforskjeller mellom innvandrerbefolkningen og den øvrige befolkningen. Hun peker på hvor viktig arbeid er for å inkludere innvandrere. Rettferdighet, god fordeling og utjevning er grunnleggende verdier for Regjeringen. Det viktigste vi kan gjøre for å redusere sosiale forskjeller, er å få flere i arbeid. Det gjelder også innvandrerbefolkningen. Vi trenger en målrettet politikk, med satsing på flere tiltak, for å oppnå det. Dette gjøres gjennom en videreføring av arbeidslinjen og gjennom en generell politikkendring for å skape mindre økonomiske forskjeller. Arbeidslinjen er Regjeringens viktigste grep for å bekjempe fattigdom og å sikre en vellykket inkluderingspolitikk. Et mer inkluderende arbeidsliv, med plass til ulike mennesker og der alle gis mulighet til å delta etter evne, vil lønne seg for alle parter. Norge har nå et generelt godt arbeidsmarked, med lav ledighet og høy sysselsetting. Den registrerte arbeidsledigheten blant innvandrere har gått ned, fra 9 pst. i 2. kvartal 2005 til 7,3 pst. i 2. kvartal 2006. Arbeidsledigheten blant innvandrere er likevel fortsatt mer enn tre ganger så høy som i resten av befolkningen. Denne forskjellen har holdt seg stabil over lang tid. Særlig blant ikke-vestlige innvandrere er det vesentlig lavere sysselsetting og høyere ledighet enn det er i befolkningen totalt. Innenfor gruppen er det store variasjoner, bl.a. ut fra hensyn til landbakgrunn og botid i landet. Regjeringen har som mål å redusere denne forskjellen, og vi vil særlig legge vekt på å øke sysselsettingen blant kvinner. Regjeringen er opptatt av å utnytte den muligheten vi nå har, i en periode med generelt lav ledighet, til å få flere personer i arbeid. Innvandrere er en prioritert gruppe når det gjelder arbeidsmarkedstiltak, noe som sammen med den sterke etterspørselen etter arbeidskraft gir oss en mulighet til å lykkes. I forbindelse med handlingsplanen for integrering og inkludering av innvandrerbefolkningen la Regjeringen derfor fram konkrete mål på dette feltet. Blant disse målene er økt tilknytning til arbeidsmarkedet for personer med innvandrerbakgrunn, færre fattige og bedre norskkunnskaper for voksne og barn. Regjeringen har også som mål å øke andelen av ansatte med innvandrerbakgrunn innenfor sentrale områder av offentlig sektor, som f.eks. barnevern, politi- og påtalemyndighet, kriminalomsorg og grunnskole og videregående skole. Det er et mål at det skal bli mindre helseforskjeller mellom etniske grupper. Vi ønsker økt valgdeltakelse blant innvandrerbefolkningen, og at innvandrere skal ha den samme trygghet på boligmarkedet som andre har. At flere skal fullføre videregående opplæring, og at flere barn med innvandrerbakgrunn skal ha plass i barnehage, hører også med blant målene. Disse målene har et kortsiktig og et langsiktig perspektiv. For å sikre at de blir realisert, er det viktig med systematiske rapporteringer som kan følges opp over tid. På den måten kan vi se om utviklingen går i riktig retning. Regjeringen vil legge til rette for at innvandrere raskest mulig kan bidra med sine ressurser i samfunnet. For å øke yrkesdeltakelsen i innvandrerbefolkningen er det behov for tiltak på bred front. For det første er det viktig med tiltak som gjør at innvandrere får en kompetanse som passer til det norske arbeidsmarkedet. Introduksjonsprogrammet for nyankomne innvandrere og rett og plikt til norskopplæring er sentrale virkemidler i denne sammenhengen. For det andre er det viktig med tiltak som bidrar til å bedre arbeidslivets evne til å inkludere innvandrere, og tiltak som hindrer diskriminering. Gjennom de forslag til virkemidler som Regjeringen nå fremmer i St.meld. nr. 9, Arbeid, velferd og inkludering, drar Regjeringen opp en langsiktig og universell strategi for å inkludere flere i arbeidslivet. I handlingsplanen for integrering har Regjeringen foreslått en rekke budsjettmessige tiltak for å øke innvandrerbefolkningens deltakelse i arbeidslivet mer på kort sikt. Vi styrker arbeidsrettingen av introduksjonsprogrammet og innsatsen overfor innvandrere med behov for arbeidsmarkedstiltak. Vi styrker og utvider Program for basiskompetanse i arbeidslivet. Det er satt av 10 mill. kr til formålet i 2007. Programmet skal gi støtte til bedrifter og offentlige virksomheter som vil sette i gang opplæring i grunnleggende ferdigheter for ansatte eller arbeidssøkere. Vi viderefører kvalifiseringsprogrammet «Ny Sjanse!» med 20 mill. kr. Programmet er et forsøk med lønnet kvalifisering etter modell av introduksjonsordningen for innvandrere som etter flere år i Norge ikke har fast tilknytning til arbeidsmarkedet, og derfor er avhengige av sosialhjelp. Men det viktigste grepet for å unngå at grupper av innvandrere blir sittende fast i en fattigdomsfelle, er de universelle ordningene våre. I tillegg vil vi satse på gode introduksjonsordninger og språkopplæring for nyankomne, som gjør det mulig raskt å få en fot inn i arbeidslivet. Jeg har også lyst til å si kort at vi ser nå at det er stadig større og økende oppmerksomhet knyttet til mangel på arbeidskraft i det norske samfunnet. Vi ser at media har stor interesse knyttet til dette spørsmålet, og det er stor oppmerksomhet rundt temaet arbeidsinnvandring. Jeg synes det er veldig rett at det er stor oppmerksomhet på spørsmål knyttet til arbeidsinnvandring. Norge trenger to hovedstrategier for å møte behovet for arbeidskraft i framtiden. Den ene er å fokusere på arbeidsinnvandring, både på økt arbeidsinnvandring og på arbeidsinnvandring fra land utenfor EØS-området. Den andre hovedstrategien må være å forholde oss til at det i dag, som alle andre dager, er 700 000 nordmenn i yrkesaktiv alder som lever av stønad og ikke av eget arbeid. Det er mange grunner til det. Mange av dem som er blant de 700 000, skal ikke på jobb. De er varig uføre, men mange av dem har en arbeidsmulighet. Det er klart at når situasjonen i arbeidsmarkedet er slik at det skrikes etter ny arbeidskraft, altså at mangelen på arbeidskraft er den viktigste begrensende faktoren for næringslivets utvikling, er det grunn til å satse veldig sterkt på at vi i alle fall må få tatt i bruk den kompetansen vi faktisk har i Norge. Derfor føler jeg at det nå trengs en dugnad av myndighetene, representert ved både regjering og mange flere, og norske arbeidsgivere. For i en slik situasjon som vi nå har i arbeidsmarkedet, er det helt meningsløst at mange velkvalifiserte mennesker med innvandrerbakgrunn enten går ledige eller er i yrker som de i betydelig grad er overkvalifiserte for. Derfor tok jeg senest i morges – det er kanskje en kobling til hvorfor jeg ble litt sen – et initiativ internt i departementet for å forsøke å sette opp en større konferanse på nyåret der vi vil invitere til et samarbeid med partene i arbeidslivet, for rett og slett ikke bare å løfte arbeidsinnvandring som et stort tema i forhold til dagens arbeidsmarked, men også å fokusere sterkere på de 700 000 som er i yrkesaktiv alder i Norge, men som ikke er i jobb, og ikke minst i den sammenhengen å fokusere på ledighet blant innvandrere. Ledighet er én ting. I tillegg har vi et stort potensial gjennom at sysselsettingsnivået i innvandrerbefolkningen er så mye lavere enn sysselsettingsnivået blant befolkningen for øvrig. Jeg vil avslutte med å si at denne interpellasjonen er et viktig bidrag til det felles ansvaret vi har for å få satt dette temaet på dagsordenen nå. Det er viktig hele tiden å jobbe med inkludering og integrering, men sjansen til å lykkes nå er mye større enn den noen gang har vært, fordi det er en vinn-vinn-situasjon: Det vil være bra for innvandrerne, det vil være bra for oss, altså myndighetene, og det vil være bra for bedriftene om vi nå lykkes.