Aller først har jeg lyst til å tilkjennegi at jeg også er enig i hovedlinjene i det representanten Ketil Solvik-Olsen tar opp av bekymringer knyttet til de utfordringene vi står overfor når det gjelder energibalansen i et globalt perspektiv. Velstandsutvikling og økonomisk vekst betyr økt energibruk og økt press på klimaet. Vi har derfor utvilsomt noen viktige utfordringer foran oss. En stund nå trodde jeg faktisk at Fremskrittspartiet hadde en – skal vi si – miljømotivasjon for å reise interpellasjonen, men det avkreftet Solvik-Olsen på en måte i sitt andre innlegg når han tok energisituasjonen som hovedutgangspunkt. Hovedspørsmålet som reises i interpellasjonen, er om Regjeringen vil bidra til at Norge skal ta en ledende rolle på forskningsområdet thorium. Begrunnelsen er å utnytte thoriumforekomstene som finnes i Norge, og de verdiene som følger av det. På bakgrunn av dagens kunnskapsbilde deler jeg oppfattelsen om at vi sitter på store verdier. Jeg skal ikke nå si at vi aldri kommer til å delta i forskningsprogrammer som har til hensikt å ta i bruk thorium, og jeg vil heller ikke nå avvise at vi en gang i framtiden kanskje vil realisere de verdiene som følger av de forekomstene som vi sitter på – til det er tidsperspektivene det her er snakk om, altfor langt fram i tid, også sett sammen med at vi har betydelige utfordringer på andre energipolitiske områder. Derfor er jeg ikke enig i at Norge skal bli ledende innenfor forskning på thorium. For det er opplagt en del problemstillinger som dukker opp, og som jeg synes det er verdifullt å dvele noe ved. Én av problemstillingene er tidsperspektivet. Produksjon av elektrisitet basert på thorium ligger langt fram i tid. Det er grunn til å tro at vi i hvert fall snakker om et tjue års tidsperspektiv før vi kan se konturene av et thoriumkraftverk. Når det gjelder klimaproblemene, som jo Solvik-Olsen også peker på i sin interpellasjon, har vi store utfordringer. Når interpellanten viser til at Kina åpner ett kullkraftverk i uka, ja, så gir det oss et bilde på utfordringene framover. Vi satser nå massivt på å løse klimaproblematikken knyttet til elektrisitetsproduksjon basert på fossile brensler. I det framtidsperspektivet vi nå kan skue inn i, er dette vår desidert største utfordring. Dagens atomkraftteknologi har billig uran tilgjengelig i mange år framover, og det er antydet at ressursene vil vare fram til 2040. Det er derfor ingen grunn til å tro at thorium får sin berettigelse før den tiden nærmer seg. Det er heller ingen grunn til å tro at thoriumkraftverk vil fase ut eksisterende eller framtidig kraftproduksjon basert på fossilt brensel så lenge det er tilgang på disse energiformene. 90 pst. av elektrisitetsproduksjonen er i dag basert på fossil energi. Uavhengig av et gjennombrudd på thoriumforskningen eller en videre oppbygging av atomkraft, slik vi ser konturene av i dag, vil fossil energi være en betydelig andel av energiproduksjonen globalt. Da blir det viktig for oss – og for klimaet – at vi opprettholder fokus på CO2-håndtering ved bruk av fossile brensler. Målet må være at man reduserer klimaproblemene som kommer i kjølvannet av nettopp denne energiformen. Denne satsingen gjør oss også i stand til å ta i bruk bl.a. naturgassen på en helt annen og miljøvennlig måte, og det er en nærliggende utfordring som vi må løse. En annen problemstilling er: Hvor kanaliseres forskningsmidlene og kunnskapen på det området som interpellasjonen dreier seg om? Etter mitt skjønn er det overveiende sannsynlig at denne forskningen vil foregå utenfor Norge og ikke til økt kunnskapsbygging og industriproduksjon i Norge – i hvert fall sett i forhold til den innsats Norge må gå inn med for å innta en ledende posisjon. Jeg har registrert at store deler av forskningsmiljøet i Norge er opptatt av thorium. Men jeg tror likevel det er riktig å ta et ansvar for at forskningsinnsatsen fortsetter etter de hovedlinjene som nå er trukket opp. En tredje problemstilling som er reist, er avfallsproblematikken, som ikke forsvinner, selv om den reduseres betydelig. Dette har jeg imidlertid tro på at forskning kanskje kan løse på grunn av det fokus som allerede er satt på temaet. Oppsummert: Vi satser utvilsomt riktig som vi gjør i dag. En betydelig innsats for å redusere CO2-utslippene som følge av fossil energi er riktig fokus, både med tanke på våre ressurser og våre klimautfordringer og også med tanke på kunnskapsutvikling og muligheter for industriell produksjon. Thoriumforekomstene forsvinner ikke, og det gjør heller ikke verdiene. Mister vi fokus på å håndtere problemstillingene knyttet til fossil energi, kan klimaet tape. Det tapet vil i det tidsperspektivet vi nå må håndtere og ta ansvar for, være langt større enn gevinsten av de thoriumforekomster vi måtte besitte.