Det er heldigvis bred enighet om det utenriksministeren understreket i sin redegjørelse, at et land som Norge er tjent med at arbeidet med å videreutvikle den internasjonale rettsorden er viktig. Det er slik vi kan gi den sterkestes rett og ekstremisme et stadig snevrere spillerom i det internasjonale samfunn. Det er i vår egen verdensdel man har nådd lengst med hensyn til å ta konsekvensene av den gjensidige avhengighet som eksisterer landene imellom når det gjelder trygghet, økonomi og velferd. Det er i Europa man har nådd lengst når det gjelder å la lov og rett være rammene for samarbeidet, med utgangspunkt i denne gjensidige avhengigheten landene imellom. Selv om Norge står utenfor den politiske delen og enkelte andre deler av EU-samarbeidet, er vi likevel sterkt vevd inn i samarbeidet, fordi vi deler denne avhengigheten mellom naboland. De rammer og de muligheter dette legger for politikken på veldig mange områder, er i altfor liten grad en naturlig del av den politiske debatten, både her i Stortinget og utenfor. Den handlingsplanen for en aktiv, tydelig og åpen Europa-politikk som utenriksministeren varsler i sin redegjørelse, må bli et bidrag til å endre dette. Jeg har denne uken deltatt på en konferanse i Wilton Park i England der temaet har vært EU-samarbeidet framover. Et av de gjennomgående trekkene som det ble pekt på, er nettopp mangelen på evne og vilje til å koble politikken på nasjonalt og på europeisk nivå. Hvis det politiske nivå ikke evner å ta utgangspunkt i å formidle denne sammenhengen, vil det også være nesten umulig for andre samfunnsaktører og innbyggere å få tak i denne viktige dimensjonen når politikken for framtiden skal diskuteres. I dag favner denne felles avhengigheten så å si alle kriker og kroker av vår hverdag. Det handler om terror og narkotika, det handler om arbeidsplasser og miljø, det handler om oss som forbrukere i et internasjonalt marked, enten det er helsetjenester eller turisttjenester vi benytter oss av utenfor landegrensene. Når syv eller åtte av ti bestemmelser Stortinget vedtar på miljøområdet, kommer fra EU og ikke fra Miljøverndepartementet, må også Stortinget bruke mer tid på det som skjer i Brussel. Derfor må vi her i Stortinget svare positivt på utenriksministerens varsling om en tidligere og grundigere behandling av EØS-saker, slik også representanten Meltveit Kleppa tok til orde for. Dette har da også parlamentarikerkomiteen i EØS gjennom flere år pekt på. Vi bør se til den finske riksdagen, der det er fagkomiteene som først behandler forslag til ny lovgivning fra EU – og ikke, som hos oss, EØS-komiteen. Når fagkomiteene i Stortinget får sakene til behandling, blir det, slik vi alle vet, en noe summarisk behandling, for det er «take it or leave it». Hittil har vi altså «tatt det», og slik kommer det nok til å bli også i fortsettelsen. Derved mister vi fort av syne den sammenheng som eksisterer mellom det vi driver med her i huset, og det som skjer på det politiske nivå i Brussel, og som vi gjennom det indre marked er en del av. La meg også legge igjen en annen tanke til overveielse og gjennomtenking. I Irland opprettet man for noen år siden et nasjonalt europaforum med deltakelse fra det politiske miljø og en rekke andre samfunnsaktører. Tanken var å få et forum for å skape et bredest mulig felles grunnlag for europapolitikken etter irenes nei til Nice-traktaten. Vi bør vurdere noe tilsvarende, fordi det kunne bidra til å rydde bort det traumet som hviler over all norsk europadebatt, nemlig medlemskapsspørsmålet. Dette traumet stikker også fort hodet fram når vi skal forholde oss til ulike direktiver som vil gjelde i EØS-området. Spørsmålet om endelig å kunne prøve ut reservasjonsretten får fort et sterkere fokus enn mulighetene for å påvirke utfallet mens det ennå er en politisk prosess i EU-organene omkring forslagene. Et slikt forum kunne bidra til å vri fokus fra – jeg hadde nær sagt – en trussel til dialog og påvirkning. Det kunne kanskje også bli et forum som økte forståelsen for at også i EØS-sammenheng må utgangspunktet for en aktiv europapolitikk være å ivareta våre egne interesser på en effektiv måte i den felles avhengighet vi lever i. Vi kan til en viss – men bare en viss – grad velge hvordan vi skal organisere vårt samarbeid med de landene vi er mest integrert med. Det vi ikke kan velge bort, er avhengigheten. Derfor er det behov for å styrke forståelsen for hvilke muligheter og hvilke rammer den felles avhengigheten legger for de valg vi selv skal ta på stadig flere av politikkens områder.