Jeg vil i denne sammenhengen konsentrere meg om klasebomber, for klasebomber har uakseptable humanitære konsekvenser. De har svært høy blindgjengerrate, og høysensitive blindgjengere utgjør samme trussel som landminer, som nå er forbudt. Kostnader og skader knyttet til deteksjon og destruksjon er omfattende. Det er en klart økende tendens til bruk av klasebomber. Siden 2001 har det vært to kriger der klaseammunisjon har vært brukt. I løpet av tre uker i 2003 ble det sluppet tett på 13 000 klasebomber med minst 1,8 mill. småbomber over Irak. Angrepene kan ha etterlatt oppimot 200 000 blindgjengere, som har drept og lemlestet mange allerede, og som vil drepe og lemleste flere i tiden framover. Svært mange sivile tap i krig er forårsaket nettopp av klasebomber. Problemene kjenner vi sjølsagt ikke bare fra Irak, vi kjenner dem fra Laos, fra Kosovo og fra Afghanistan, og vi vet at denne typen våpen kommer til å bli brukt også i mulige framtidige kriger, hvis vi ikke går til det skritt å gjøre internasjonale forbedringer som bidrar til at denne typen våpen ikke brukes. Den protokollen som er utgangspunktet for debatten i dag, bidrar til å redusere skadevirkningene knyttet til blindgjengere fra bl.a. klasebomber. Det er bra. Men protokollen omhandler primært tiltak etter en konflikt. Vi må ikke glemme at det gjenstår enorme utfordringer i arbeidet for å få på plass et humanitært, forsvarlig reguleringsregime for klasebomber. Internasjonale reguleringer på våpenbruk i folkeretten er avgjørende for å beskytte sivile i krig. Norge har gjennom hele etterkrigstida vært en pådriver for videreutvikling av folkeretten, uavhengig av hvilken politisk farge regjeringa har hatt. Som et lite land har vi tjent på det. Jeg savner et tydeligere engasjement fra den sittende regjeringa for videreutvikling av folkeretten. I en verden der konfliktnivået har økt siden 2001, der trusselbildet er blitt mer uoversiktlig, må noen land ta lederansvar og gå i front for utviklingen av internasjonal humanitær rett. Norge må tydeligere enn i dag vise at vi er villige til å stå på barrikadene for å spare sivile for lidelser. Klaseammunisjon er den våpentypen det haster mest med å få regulert i internasjonal rett, mener vi. I dag kan klaseammunisjon brukes uten store begrensninger på tross av ammunisjonstypens groteske konsekvenser for den sivile befolkning. Det haster med å få på plass et internasjonalt forbud mot klasebomber. En stor utfordring i kampen mot klaser er at man mangler en ledestjerne – et land eller flere som mobiliserer politisk engasjement og erklærer at de er villige til å ta ledelsen for en slik kampanje. Norge bør etter vår oppfatning ta dette lederansvaret. Norge bør ta lederansvaret i kampen mot klasebomber. Landminer ble forbudt i en prosess der Norge var pådriver. Landminekampanjen viser at det er mulig å oppnå internasjonal enighet i denne type spørsmål. Mineprosessen kan gjenskapes hvis ett eller flere land tar ansvar for å lede prosessen. Det er ikke nok å slå seg på brystet og si at vi deltar i CCW-forhandlingene. Forhandlingene er fastlåste, det er lite som tyder på at CCW-partene er i stand til å bli enige om et klart forhandlingsmandat innen rimelig tid. Men som sagt, det haster med å komme videre i dette arbeidet. Klaseammunisjonens uakseptable humanitære effekt er tilstrekkelig empirisk bevist. Norge bør derfor ta initiativ som ser på muligheten for å gjøre noe utafor CCW-forhandlingene – noe som komplementerer og fungerer som en pådriver for arbeidet også der. Jeg utfordrer Regjeringa til å ta konkrete initiativ til å skape en prosess mot et internasjonalt forbud mot klaseammunisjon. Det trengs en sterk politisk forpliktelse. Mange mener det er naturlig at Norge tar ledelsen. Norge kan innføre et nasjonalt forbud og bør begynne arbeidet med å identifisere like- og vennligsinnede land for å nå målet om et totalforbud, alternativt et strengt reguleringsregime. Blant annet pågår det nå en diskusjon om nasjonalt forbud i Belgia – dette bør vi følge opp. Belgia var som kjent det første landet som forbød landminer. Mitt spørsmål er ganske enkelt: Tar Regjeringa utfordringen?