Jeg har den største respekt for at det er mulig å komme fram til ulik konklusjon med hensyn til om det er riktig å sende en norsk spesialstyrke til Sør-Afghanistan. Det jeg ikke har respekt for, er det manglende alvor knyttet til en slik beslutning som jeg synes å se hos deler av opposisjonen, og helt spesielt Fremskrittspartiet. Det å sende styrker inn i et at de områdene i verden som i dag trolig er farligst, hvor det nettopp har vært harde kamper, kan være riktig, og det kan være galt, men under enhver omstendighet er det i alle fall den største, viktigste og vanskeligste beslutning en regjering og en nasjonalforsamling kan ta, og den må behandles med det fornødne alvor. Det alvor er ikke til stede når opposisjonens statsministerkandidat og leder her holder et innlegg og gjør hele spørsmålet til en innenrikspolitisk pingpong. Det var et ord som nærmest var fraværende i innlegget, og det var ordet «Afghanistan». Innlegget til opposisjonens leder inneholdt iallfall ikke et eneste element av analyse av hva det er rett å gjøre i Afghanistan, hva som er situasjonen nå, og hvordan det vi gjør, kan tenkes å lede til seier i betydningen stabilisering av et akseptabelt regime i Afghanistan som kan hindre nye terrorangrep mot verden. Det blir for lettvint nå å si at man vil sende en spesialstyrke til Sør-Afghanistan når det ennå ikke er klart hva Fremskrittspartiet mener om spesialstyrken de ville sende til Irak. Det er jo den samme spesialstyrken de for et par–tre år siden ville sende til Irak, som nå skal sendes til Sør-Afghanistan. Jeg går ut fra at Fremskrittspartiet er veldig glad for at de nåværende regjeringspartiene, sammen med Kristelig Folkeparti og deler av opposisjonen, forhindret at en norsk spesialstyrke ble satt inn i Irak med alle de vanskeligheter vi alle nå kan se det ville medført. Hvis det ikke er tilfellet, er det av interesse å få vite om Fremskrittspartiet fortsatt ønsker å sende en norsk spesialstyrke til Irak. Så sier Fremskrittspartiet, opposisjonens leder, at vi er jo enige når det gjelder den økonomiske og sosiale gjenoppbyggingen i Afghanistan. Nei, vi er ikke enige om det, for på fjorårets budsjett ønsket Fremskrittspartiet å kutte 9 200 mill. kr på bistandsbudsjettet. Det er veldig hyggelig at Morten Høglund nå vil revidere dette – det setter jeg pris på – men det er iallfall Fremskrittspartiets politikk til nå. Man ville kutte med 9 200 mill. kr, og nå vil de plusse på med 155 mill. kr. Etter hva jeg og mine medarbeidere har klart å finne ut, står det ikke et eneste sted med liten skrift at man kutter 9 200 mill. kr, men at Afghanistan er unntatt, for der skal vi satse. Vi må jo da formode at de samme kuttene skulle gjort seg gjeldende også for Afghanistan. Det ville vært en strategi som hinket på ett bein – bare det militære, uten at det økonomiske og sosiale var med. Det er mulig man da sier at man ville tatt fra alle andre steder. Men la oss da minne om at for amerikanerne er Sudan et like viktig anliggende som Afghanistan. Robert B. Zollick, som var nummer to i det amerikanske utenriksdepartementet inntil nylig, var på meg gang på gang. Han hadde all verdens tid. Det var ikke noen tidsbegrensninger da jeg kom til US State Departement for å snakke om Sudan, for det var så viktig for dem – like viktig som Afghanistan. Grunnen er helt opplagt: bin Laden tilbrakte 1990-tallet i Sudan, 2000-tallet i Afghanistan, og hvis man ikke stabiliserer flere steder på kloden, men bare tar ett og ett sted ad gangen, får man ingen stabilitet. Så vil jeg si: Det overordnede i Afghanistan er ikke det militære, men det er heller ikke det bistandsmessige, for verken militær innsats alene eller økonomisk og sosial framgang alene kan bidra til en stabilisering av Afghanistan i betydningen av et anstendig regime med kontroll over sitt territorium, som ikke kan være arnested for internasjonal terrorisme, og med en gradvis økonomisk og sosial forbedring. Det avgjørende er politikken. Militær innsats og bistand kan understøtte politikk. Militær innsats kan være nødvendig for å sikre at politikken kan virke, og bistand kan være viktig for at folk skal se framgang. Men med mindre man får til en stabilisering av politikken, dvs. underbygge dagens Karzai-regime – gi det mulighet til å knytte de regionale alliansene det måtte være med krigsherrer eller andre som kan sikre en varig stabilitet – vil man ikke få det hele til å virke. Så vil jeg til slutt si at vi skal satse vesentlig mer på bistand i Afghanistan, men vi skal bidra til den helt fornødne debatten som nå kommer i NATO om hvordan dette kan underbygge en politisk løsning i Afghanistan. Noen land går helt utenom de afghanske myndighetene i sin bistand. Det bidrar ikke til langsiktig stabilisering. Vi må se på noen av de dilemmaene som er vanskelige. Det er f.eks. ikke opplagt at den nødvendige stabiliseringen av Afghanistan mellom det nåværende regimet og tradisjonelle ledere i Afghanistan lett lar seg forene med denne forsamlings syn på kvinnefrigjøring. Så til utdanningspolitikken. Jeg sier ikke at jeg har noe klart svar på det, men det er av den typen dilemmaer som vi er nødt til å ta inn over oss hvis vi skal være villige til å se videre mot en løsning i Afghanistan.