Denne debatten har først og fremst vist at det er bred enighet om norsk utenrikspolitikk, og at Regjeringen har bred støtte for politikken sin. Det har også vært en del viktige innspill, og det kom bl.a. nye innspill om Ukraina og Hviterussland som jeg vil slutte meg til. Jeg tror det er viktig at vi bruker organisasjoner som Europarådet og OSSE, men at vi også jobber gjennom EU for å gjøre noe ved situasjonen i Hviterussland, og også styrke demokratiet i Ukraina. Det har vært mange innlegg med ulike innfallsvinkler knyttet til den viktige nordområdepolitikken, selv om jeg personlig kvakk lite grann da jeg hørte Morten Høglund snakke om å militarisere Barentshavet. Men jeg er ikke sikker på om det var det han mente. Det er viktig at det er enighet om norsk utenrikspolitikk. Vi skal være forutsigbare, og vi skal være gjenkjennelige som nasjon både overfor allierte og i vår politikk knyttet til internasjonale avtaler, menneskerettigheter, nedrustning og en internasjonal rettsorden. I går viste også Stortinget at vi står sammen i kritiske situasjoner i den støtten som samstemmig ble gitt til Regjeringens håndtering av de siste ukers og dagers vanskelige situasjon. Samtidig har den rød-grønne regjeringen et annet verdigrunnlag enn den forrige. Det får naturligvis også konsekvenser for innretningen på utenrikspolitikken, på innretningen på vår bistand, bl.a. Det betyr en utenrikspolitikk basert på mer internasjonal styring, en mer aktiv rolle i verdenssamfunnet og økt fokus på FN, som utenriksministeren sa i sin redegjørelse. FN-toppmøtet i september la føringer for viktige områder. Vi skal lede an i oppfølgingen. Vi vil ha et FN med høy troverdighet utad, med evne til reformer og selvkritikk utad. Vi ønsker også å spille mer aktivt på FNs utøvende rolle når det gjelder utvikling og bistand. FNs underliggende organisasjoner er kanskje de mest effektive vi har på det operative planet ute. De er der hvor ikke andre når fram. De når de vanskeligst stilte, de mest utsatte flyktningene – det har jeg selv sett. En del av reformarbeidet har også ført til klarere koordinering av FN-organisasjonenes arbeid ute i felten og i det enkelte mottakerland, bl.a. ved opprettelsen av «UN Resident Coordinator». Noe av det mest spennende i utenriksministerens redegjørelse var at han presenterte en ny afrikapolitikk, der man ser utviklingspolitikk og utenrikspolitikk i sammenheng. Det å søke utenrikspolitisk samarbeid med afrikanske land og afrikanske institusjoner – både om afrikanske spørsmål og om andre, internasjonale spørsmål – er nytt, men det er veldig viktig. Det betyr også en mye større grad av likeverdighet, der afrikapolitikk ikke bare baseres på bistand og fredsmekling, men også på handelspolitikk, på fiskerispørsmål, på organisering av oljeutvinningen og på næringsvirksomhet. Samtidig utvider vi vårt samarbeid med FN, Verdensbanken og andre om å sikre en koordinert og målrettet innsats for å løse Afrikas problemer – eliminere fattigdom, skape vekst og utvikling og skape levedyktige samfunn med godt styresett. Vår sikkerhetspolitikk er tuftet på FN og NATO. Vi ønsker å føre en aktiv politikk i NATO for å sikre norske interesser og bidra til en god transatlantisk dialog. Vi skal delta aktivt i NATOs moderniseringspolitikk. Med et NATO som nå omfatter nesten hele Europa, er alliansen et viktig alleuropeisk forum. Også EUs forsvars- og sikkerhetspolitikk skjer i et nært samarbeid med NATO, noe som naturligvis er viktig for oss. Regjeringen legger vekt på nedrustning og rustningskontroll. På ett vesentlig punkt haster det med å komme videre i arbeidet, og det dreier seg om ikke-spredning og nedrustning av atomvåpen. Norge spiller en viktig rolle i flere fora – som medlem av IAEAs styre og som leder for en syvlandsgruppe som skal prøve å komme videre, etter at tilsynskonferansen for ikkespredningsavtalen falt sammen i mai, og etter at FN-toppmøtet ikke greide å komme fram til enighet om hvordan vi går videre. Akkurat nå er utviklingen av Irans atomprogram særdeles alvorlig. Jeg vil helt til slutt få legge til at i nedrustningsspørsmål er avtaleveien helt avgjørende – og sannsynligvis det eneste vi har – for det nitide og systematiske arbeidet som gjøres i multilaterale organer.