Jeg mener denne saken handler om en stor urett som er blitt begått, og som vi hadde hatt muligheten til å rette opp igjen gjennom et annerledes vedtak i stortingssalen. Dette er en urett mot en stor gruppe mennesker på flukt fra et område som har vært hjemsøkt av diktatorer, undertrykkelse, brudd på menneskerettighetene, bruk av kjemiske våpen og systematisk undertrykkelse av én folkegruppe, nemlig kurderne. Jeg synes det er litt foruroligende å høre representanten Per Sandberg stå her og snakke om denne gruppen mennesker som altså har flyktet fra et område der forholdene var slik at Fremskrittspartiet stod i første rekke og sa: Den mannen som styrer dette landet – altså Saddam Hussein – er så despotisk at vi er nødt til å gå til krig i strid med verdenssamfunnets regler for å få ham fjernet. Per Sandberg sier nå at det antakeligvis ikke var så ille der at de måtte være på flukt fra Irak, og at disse menneskene vel egentlig var lykkejegere. Helt siden de kom i 1998 og 1999, de 2069 som senere fikk midlertidig opphold i 2001 og 2002, har FNs høykommissær for flyktninger frarådd tvangsmessig retur til området. Derfor mener vi det samme som det Høykommissæren har gitt uttrykk for, nemlig at man skal være veldig varsom med kun å gi midlertidig opphold til mennesker som er på flukt. På et eller annet tidspunkt må det omgjøres til et permanent opphold, hvis man ikke er i stand til å returnere folk. Og når FN sier at vi ikke skal tvangsreturnere mennesker til Irak, mener jeg at vi på ett tidspunkt må skjære igjennom og si: Nå skal menneskene få bli, nå har midlertidigheten vart lenge nok, nå er det tid for å sette foten ned. Jeg synes det er grunn til å minne om at Utlendingsdirektoratet i sin høringsuttalelse om et forslag fra Regjeringen om at man ikke skulle ta hensyn til at denne gruppen hadde vært lenge i landet, sa følgende: «Våre prinsipielle syn er at de helt spesielle omstendighetene knyttet til nettopp denne avgrensede gruppens langvarige opphold i Norge tilsier innvilgelser på humanitært grunnlag i betydelig flere saker enn det departementets forslag legger opp til. Vi presiserer at det ikke er vår mening at alle disse sakene bør innvilges på generelt grunnlag, men at de på vanlig måte skal undergis en individuell behandling av hver enkelt sak. I de individuelle vurderingene vil forhold som blant annet fortsatt kvalifisert tvil om identiteten og straffbare forhold som vil kunne medføre utvisning bli tillagt vekt mot å innvilge.» Poenget var at utlendingsmyndighetene – altså statsråd Erna Solbergs fagmyndigheter – mente at disse menneskene i mye større grad enn det det her legges opp til, burde få innvilgelse. Det var bakgrunnen. Da det ble fremmet et forslag og vi nå har fått en forskrift som trådte i kraft 15. mars i år, som sier at det at folk har vært lenge i landet på midlertidig opphold, ikke skal tillegges vekt, syntes vi det var en stor urett. Man måtte sette foten ned. Derfor fremmet vi dette forslaget. Jeg mener at det man har gjort i denne saken, nemlig å gi rom for at de menneskene som har arbeid, skal få opphold, er å innføre et helt nytt prinsipp i flyktningpolitikken – et prinsipp som Erna Solberg i mange debatter har harselert over at SV tidligere har foreslått å bruke. Vi mener at det er helt uriktig at en hel gruppe som i utgangspunktet har søkt om status som flyktninger, som ikke har kunnet returnere til området sitt, og som vi ikke tvangsmessig har kunnet returnere, skal omdefineres fra å være beskyttelsessøkere til å være arbeidssøkere, at kun den gruppen mennesker som har fått arbeid, skal få bli, og at alle de som eventuelt er syke, som ikke har fått jobb, som har vært ute av arbeidslivet fordi de har mistet jobben, ikke skal få bli. Det er en måte å føre politikk på som etter min oppfatning er hjerterå, og som jeg stusser over at Kristelig Folkeparti kan være med på. Husk at kommunene ikke vil få integreringstilskudd for denne gruppen, og de vil ikke bli tillagt noe opplegg for integrering. Jeg mener at dette er en lite framtidsrettet politikk, som i hvert fall ikke er rettet inn mot den svakeste delen av denne gruppen. Jeg har sluttet å være skuffet over at statsråd Erna Solberg ikke akkurat er en forkjemper for rimelighetshensyn i flyktningpolitikken. Men jeg må si at jeg er spesielt skuffet over Venstre og Kristelig Folkeparti, som i Trondheim har tatt til orde for at denne gruppen må bli, og over Arbeiderpartiet, som i sitt nye program har sagt at man(presidenten klubber) må ha mulighet til å vurdere saker på nytt. Denne saken har vært en slik type sak. (presidenten klubber)