Jeg vil først også være av dem som takker interpellanten for at hun tar opp dette temaet, selv om det også er trist at dette er et gjengangertema i Stortinget. Jeg tror det er viktig at vi fokuserer på og har oppmerksomheten rettet mot akademia nettopp på dette området, for det er et gode i seg selv at begge kjønn er representert på alle nivåer i samfunnet. Kvinner og menn kan ha ulike tilnærmingsmåter, som hver på sin måte kan være verdifulle. På samme måte er det også et gode i seg selv at begge kjønn er representert på de forskjellige fagområdene innen akademia. Derfor synes jeg det er bekymringsfullt at det er så få kvinnelige professorer og kvinner i toppstillinger. Det er faktisk et paradoks at vi har denne skjevfordelingen mellom kvinner og menn i universitets- og høyskolesektoren. Forholdene ligger i utgangspunktet til rette for at kvinneandelen skulle være høy. Tall fra Kvinner i forskning fra mars 2006 viser jo at flere kvinner enn menn tar høyere utdanning. Da skulle forholdene ligge til rette for en høy kvinneandel høyere opp i systemet. Slik er det dessverre ikke. Jo høyere opp en kommer i systemet, jo færre kvinner og jo flere menn. Allerede på stipendiatnivå er det en lavere kvinneandel, og på professoratnivå er kvinneandelen nede i 17 pst. Det er et klart behov for at vi går nærmere inn på disse tallene. Vi må se nærmere på om det er systemet det er noe galt med. Er det mekanismer eller strukturer som de facto stenger kvinner ute fra en karriere, eller er det andre grep vi må vurdere for å gjøre en universitets- og høyskolekarriere mer attraktiv for kvinner? Da likestillingsloven ble vedtatt i 1978, var seksuell trakassering i arbeidsliv, utdanning og organisasjonsliv ikke på dagsordenen. Først på 1990-tallet ble det for alvor fokusert på seksuell trakassering, bl.a. som følge av forskning på temaet. I dag vet vi at det også er utbredt både i idrettsmiljøer, på skoler og på universiteter. Tidligere var det kun arbeidsmiljøloven som regulerte seksuell trakassering. Men etter endringene fra Bondevik II-regjeringen har nå både arbeidsgivere, organisasjoner og utdanningsinstitusjoner et ansvar for å forebygge og forhindre at noen utsettes for seksuell trakassering. Dette vil være med på å gi et større vern mot noe som var og er et problem for kvinner innenfor akademia. Noe av det viktigste man kan gjøre, er å få kvinner til å fullføre forskerutdanningen. Jeg skulle ønske vi kunne se på ordningene med øremerkede vitenskapelige stillinger for kvinner igjen, at det var juridisk mulig, men jeg er også positiv etter å ha hørt statsråden i dag si at man vurderer å se på andre tiltak innenfor den rammen et lovverk gir oss. Tall viser at vitenskapelig ansatte arbeider gjennomsnittlig 48,5 timer pr. uke. Dermed tas fritiden ofte i bruk for forskningsarbeid, og mange kommer i den velkjente tidsklemma. En slik arbeidsbelastning kan vanskeliggjøre en vitenskapelig karriere for familier med små barn. Derfor er det nødvendig å legge til rette for praktiske og sosiale ordninger knyttet til rettigheter ved svangerskap, og også barnehageplasser. Det er bred politisk enighet om betydningen av likestilling i høyere utdanning. Og etter å ha hørt representanten for Fremskrittspartiet etterlyse flere menn i debatten må jeg jo si at jeg har vært en av dem som har diskutert med menn fra Fremskrittspartiet i denne sal om likestilling før. Jeg hilser veldig gjerne velkommen flere kvinner som representanten Schmidt på dette området. Det var en samlet komite, unntatt Fremskrittspartiet, som stod samlet om at man så med bekymring på at det fortsatt er så få kvinner innenfor akademia, og særlig i faste vitenskapelige stillinger. I den samme stortingsmeldingen om Kvalitetsreformen ble også forskjellene mellom fagtradisjonene påpekt, hvor kvinner går inn i humaniora, mens det er få kvinner innenfor teknologifagene. Slik er det også i dag. Går vi tilbake til 1961, så var faktisk humaniora det eneste fagområdet som hadde kvinnelige professorer. På tross av god vilje fra de fleste partier, har vi ikke fått den utviklingen vi ønsker. Fortsetter veksten i kvinneandelen blant professorene på samme nivå som i den siste 20-årsperioden, vil samfunnsvitenskap, som første fagområde, oppnå likt antall av begge kjønn først i år 2035. Det er god grunn til å være utålmodig. Vi må samle oss om de gode tiltak. Alt kan bare bli bedre.