Tusen takk for gratulasjonen og også takk til andre som har påpekt at livskvelden nærmer seg. Det er hyggelig å kunne feire dagen her i Stortinget. Men enda hyggeligere er det at så mange talere har understreket akkurat det som er Regjeringens poeng, nemlig at kjernen i all kulturell utvikling er møtet mellom gammelt og nytt, mellom det kjente og det ukjente, at kulturuttrykk ikke er konstante, men hele tiden tar form, slår rot, møter nye uttrykk, finner andre retninger, forsvinner eller utvikler seg videre. Det hele er en konstant endringsprosess. Vi vet at gamle, rotekte norske kulturuttrykk som rosemaling, treskjæringstradisjoner, bunader og folkeeventyr enten har sitt opphav langt fra Norge eller i hvert fall er sterkt påvirket av impulser utenfra, og så har vi etter hvert gjort dem til våre egne uttrykk, til elementer i vår felles kulturarv. Kjernen i det resonnementet er at uten denne dynamikken, uten dette møtet mellom tradisjon og nye impulser, vil enhver kultur stagnere og bli uinteressant. Det er denne spenningen mellom det tradisjonelle og fornyelsen som bringer kulturfeltet framover, og som gjør at kulturuttrykk kjennes relevante, aktuelle, bekreftende, utfordrende eller av og til uaktuelle. Det ligger også til grunn for tankegangen om at mangfoldet er noe positivt. Mangfoldet er en energikilde som kan bringe kulturfeltet vårt videre, ikke en trussel mot gamle tradisjoner eller det norske eller vårt eget språk og uttrykk. Mangfoldet er noe positivt, og – og det er det viktig å understreke – mangfoldet er ikke en sektor. Mangfoldet er en tilstand. Mangfoldet er et kjennetegn ved et dynamisk, levende og godt kulturliv. Et mangfold av kulturuttrykk er ikke noen selvfølgelighet. Norsk kulturpolitikk baserer seg på erkjennelsen av at markedet alene ikke er en tilstrekkelig plattform for å sikre mangfold og et kvalitativt godt kulturliv. Dette har vi tatt konsekvensene av bl.a. i statsbudsjettet for 2007, hvor vi gjennomfører et historisk løft for kultursektoren med nær 0,5 milliarder kr mer til kultur. Samtidig ser vi at mangfoldsdimensjonen ofte har vært preget av kortsiktig tenkning og på en måte vært litt utenfor den generelle kulturpolitiske debatten. Hensikten med et mangfoldsår er å bringe dette inn i kjernevirksomheten i kulturlivet. Vi ser at mangfoldet også i Norge øker, men vi ser også at vi ikke klarer godt nok å ivareta det mangfoldet. Det er derfor Regjeringen, med forankring i Soria Moria-erklæringen, i St. meld. nr. 17 for 2005-2006 har foreslått å bruke 2008 som et markeringsår for kulturelt mangfold. Vi ønsker å synliggjøre det flerkulturelle perspektivet, vi ønsker å bidra til møteplasser mellom majoritetskulturer og minoritetskulturer, vi ønsker å styrke internasjonaliseringen av norsk kulturliv – det er en viktig del av å stimulere til mangfold – og vi ønsker også å styrke de ulike minoritetsaktørene som er på banen. Flere har vært opptatt av det og nevnt aktører som Mela-festivalen, Center for Afrikansk Kulturformidling, Agenda X, Du store verden!, Nordic Black Theatre og Internasjonalt kultursenter og museum. Alle har fått påplusninger i statsbudsjettet for 2007. Det er viktig, men ekte mangfold får vi først når de store pengene og de tunge institusjonene og strukturene tar mangfoldet på alvor i sine kunstneriske profilvalg, i sin rekruttering av aktører og i sitt formidlingsarbeid til nye publikumsgrupper. Først da kan vi få et reelt mangfold. Hvis vi kun baserer oss på de viktige minoritetsgruppene, blir ikke mangfoldet reelt. Da når vi ikke ut til hele kulturlivet. Så er spørsmålet: Hvordan skal vi som politikere sørge for at disse institusjonene følger opp dette? Vi skal jo ha en armlengdes avstand, og institusjonene skal ha sin kunstneriske frihet. Vel, vi kan gjøre noe gjennom tildelingsbrev og budsjetter, men jeg tror at Mangfoldsåret 2008 nettopp kan være en katalysator for at institusjonene er nødt til å ta debatten, skape møteplassene og nettverkene, og ikke minst kan øke kunnskapen om det flerkulturelle og mangfoldige. Det er måten vi skal jobbe på. Et annet spørsmål som reiser seg, er: Skal vi ha øremerking og økt grad av budsjett? Vi skal ha noe budsjett. Allerede for 2007 ligger det budsjett både til organisering og til dels til tildeling til flerkulturelle aktiviteter. Jeg tror øremerking alene bare vil kurere symptomer, som vil dukke opp igjen med en gang øremerkingen forsvinner. Vi er nødt til å gå til kjernen. Vi er nødt til å endre holdningene til og synet på det flerkulturelle. Jeg er veldig glad for at det er et så bredt flertall i Stortinget som støtter Regjeringen i dette. Det lover godt for gjennomføringen av Mangfoldsåret og den jobben vi har foran oss.