Det er kanskje dristig å forlenge debatten på en dag som denne, men jeg synes det er på sin plass med en liten bemerkning, fordi Fremskrittspartiet nå er i ferd med å utvikle det med å ri to hester samtidig, til en høyere politisk kunst også i denne saken. Vi hører at Bård Hoksrud, og for så vidt Arne Sortevik, i sine replikker til statsråden peker på at de har vært pådrivere, at de er svært fornøyd med at dette nå skal komme i gang, at de har vært utålmodige lenge, og at mange har bidratt til at det har gått lang tid, men samtidig reiser de kritikk, fordi de bare har hatt to uker til å behandle saken her i Stortinget. Men denne saken er jo ganske enkel og oversiktlig, for den består egentlig bare av at man forskyver 300 mill. kr fra trinn 2 til trinn 1. Det burde være ganske greit å forholde seg til det i løpet av 14 dager – også her i huset. Teknologi er valgt, og leverandør er valgt. Så sier Hoksrud i sitt innlegg at dette har gått fort, og at Regjeringen nesten utviser manglende respekt for Stortinget, fordi man ikke har hatt tid til å ha høringer under saksbehandlingen. Men hva i all verden er det å høre? Hvem skal man innkalle til høring i en sak som denne? Hadde Fremskrittspartiet fått det som de ønsket, ville altså saken blitt forsinket. Man hadde risikert nye tidkrevende forhandlingsrunder med leverandøren, og da hadde jo Fremskrittspartiet fått enda mer å kritisere alle andre for.