Det er viktig å diskutere og etterprøve effekten av så viktige regler for demokratiet som valgloven er. Derfor er det positivt at denne debatten reises. Samtidig er det et paradoks i interpellantens spørsmål, fordi stortingsvalget i 2005 sannsynligvis er det valget – i hvert fall i nyere tid – som i størst grad har samsvar mellom avgitte stemmer og representasjon i Stortinget. Et hovedpoeng i den sammenheng er det antall stemmer som faller utenfor når mandatene beregnes. Det kjenner Venstre godt til. Det er vi som gjennom mange år har stått for de fleste av disse stemmene som på grunn av valgordningen ble såkalt bortkastet – primært på grunn av sperregrensen, men tidvis også fordi innlagte styringstillegg favoriserer større partier i betydelig grad. Med utjevningsordningen fra 1989 ble systemet noe mer rettferdig, og det ble tatt enda flere skritt i riktig retning med den sist vedtatte valgordningen, som altså fikk sin første prøve i fjor høst. Dette valget gav i større grad enn tidligere sammenheng mellom fordeling av stemmer og mandater, dels fordi antall utjevningsmandater ble økt betydelig, dels fordi antallet bortkastede stemmer ble mindre enn ved tidligere valg, i alt 2,9 pst., i underkant av 83 000 stemmer. Så sent som ved valget i 2001 bidrog venstrevelgerne alene med nesten 70 000 stemmer som ikke kom i betraktning, fordi vi da havnet like under sperregrensen på 4 pst. I sum var hele 6,4 pst. av stemmene i 2001 ekskludert før mandatfordelingen startet. Et annet kjennetegn ved valgresultatet i 2005 er at Arbeiderpartiet ble overrepresentert. Uten å ha analysert dette veldig nøye, vil jeg tro at det delvis skyldes flaks. Fordelingen av stemmer i de enkelte fylkene falt slik at Arbeiderpartiet denne gang fikk mange utsatte sistemandater, men det har trolig også med første delingstall å gjøre. Det gir fortsatt styringstillegg. Så lenge vi har en valgordning med distriktsmandater og et begrenset antall plasser i denne sal, lar det seg neppe gjøre å få fullstendig samsvar mellom andel stemmer og andel representanter. Likevel er det noen grep – som flere har nevnt i debatten – som kan gjøres for å tilstrebe en ytterligere matematisk rettferdighet. Det ene er å redusere sperregrensen. I Danmark er den på 2 pst., og det er ikke noe spesielt som tilsier at Norge skal ha det dobbelte. Dette er klart en ordning som motvirker demokratisk rettferdighet. Et annet bidrag ville være å redusere antall distriktsmandater til fordel for enda flere utjevningsmandater, som jo er partimandater. Også her kunne en se til Danmark. Endelig ville reduksjon av første delingstall bidra til en mer rettferdig fordeling. Alt dette ble jo nøye vurdert av valglovkommisjonen, som statsråden har redegjort godt for, som avgav sin innstilling i 2001, og som la grunnlaget for den nye valgordningen. Alle tre elementene er jo som kjent grunnlovsfestet, så det er jo ikke noen enkel sak å endre dem på nytt. Med en såpass fersk nyordning, som i sum er vesentlig bedre enn tidligere valgordninger, ser vel ikke Venstre for seg en ny runde med nye grunnlovsendringer nå. Men hvis erfaringene kan gjøre at enkelte partier vil vurdere de nevnte tre elementene på nytt, hilser vi det velkommen. Det er ikke oss imot å diskutere ytterligere forbedringer av vårt representative demokrati. Det er et viktig anliggende at stemmene i folket avspeiles korrekt i nasjonalforsamlingen så langt som overhodet mulig. Dersom partier som kan danne grunnlovsmessig flertall er villige til å se på disse elementene på nytt, kan det være grunnlag for en ny runde. Debatten i dag har vel ikke gitt slike signaler. Valgordningen fordeler setene i Stortinget partivis, og ikke etter blokker av partier. I interpellantens spørsmål kan det ligge en antydning av et ønske om at også det siste skal tas i betraktning. Det er ikke lett å se for seg, og en valgordning kan ikke forholde seg til ulike maktpolitiske blokkdannelser som kanskje ikke en gang partiene seg imellom er helt enige om hvordan skal defineres, og som kan være forskjellige fra valg til valg. Det er klart et poeng ved høstens valg at den trepartiblokk som fikk flertall i denne sal, ikke fikk et flertall av stemmene i valget. På den annen side kunne det samme ha skjedd i motsatt retning dersom Arbeiderpartiet hadde mistet tre mandater til ikke-sosialistisk side med bare 4 000–5 000 færre stemmer, og Rød Valgallianse hadde fått noen flere ikke-tellende stemmer. Et kystparti på velgernes vippepunkt kunne vel heller ikke tas til inntekt for den ene eller den andre siden. En valgordnings ulike elementer må være prinsipielt begrunnet og styre klar av små tilfeldigheter som kan oppstå fra valg til valg.