FN er i særklasse verdens viktigste organisasjon. Det er nesten umulig å tenke seg hvordan verden i dag ville sett ut uten FN, uten FNs normdannende virksomhet, uten alle FN-organisasjonene og uten FN som en møteplass i New York, Genève og andre steder, hvor man avklarer og løser verdens konflikter. Knapt noe land i hele verden har en regjering som så resolutt støtter FN. Jeg vil gå så langt som å si at denne regjeringen elsker FN. Men FN er altså ikke noe helt annet. Det er ingen andre enn oss selv. Som Dag Hammarskjöld en gang sa: FN er en tegning som vi lager selv. Derfor har denne regjeringen veldig klart gått inn og sagt at vi respekterer og setter FN høyt, og statsministeren har påtatt seg det oppdrag å lede en kommisjon som skal se på FNs videre utvikling. Men vi stiller også krav til FN om forbedring og gir samtidig støtte for å muliggjøre en forbedring i FN-regi. Norge er ingen smågutt eller småjente i FN. Vi er den sjette eller sjuende største bidragsyteren til FN i absolutte tall. I flere FN-organisasjoner er vi blant de tre største bidragsyterne, og vi er etter all mulig sannsynlighet – uten at jeg har sjekket det – den største bidragsyter til FN pr. innbygger av noe land i verden. Da må vi også ha lov til å blande oss inn i hvordan FN utvikler seg videre. Dette er bakgrunnen for noe som var på nyhetene i dag, men som går tilbake til januar, nemlig at jeg skrev et brev til lederne for tre av de viktigste FN-organisasjonene – FNs barneorganisasjon, FNs utviklingsfond og FNs befolkningsfond. Innholdet i brevet var tosidig: Vi ønsker å gjøre det mulig for disse organisasjonene å planlegge langsiktig, derfor gir vi en indikasjon på at de kan regne med videre støtte fra Norge og hvordan den støtten – med Stortingets samtykke selvsagt – vil bli trappet opp i årene framover. Det gjør det mulig for disse organisasjonene å planlegge, strukturere og drive en form for langsiktig virksomhet, slik enhver bedrift eller stat ellers ville ønske å gjøre. Men selvsagt er det også slik at dersom de samme organisasjonene ikke bidrar til reform av FN-systemet og ikke aksepterer å arbeide i tråd med det vi ser på som vesentlige norske holdninger, må de regne med mindre støtte, sågar vesentlig kuttet støtte. Det kan ikke være slik at Norge skal støtte samtlige FN-organisasjoner uten å gå inn og påvirke dem i riktig retning og påpeke det vi ikke liker og ikke aksepterer. Dette har blitt godt mottatt av disse organisasjonene. Flere av dem har fulgt opp dette brevet med fortløpende rapportering. Jeg har hatt en rekke møter med lederne i organisasjonene, hvor de har sett positivt på at Norge som, la oss kalle det, eier av FN stiller krav og er en aktiv eier av organisasjonen. Hva er så innholdet i våre krav, vårt ønske om påvirkning og hva de skal gjøre? Det er tre ting. Det første er at de skal være villig til reform. Det er i dag slik at i mange land, f.eks. i Afrika, er det 15–20 forskjellige FN-organisasjoner, store og små. De har hvert sitt budsjett, hver sin bilpark, hver sin ledelse, hver sine kontorer, hver sine budsjetter og hver sin organisasjon, og de arbeider ofte med overlappende spørsmål. Vi ønsker at de skal gå sammen, samarbeide, og ha en mer enhetlig ledelse. Dermed vil de kunne bruke det samme antall kroner eller mer fra Norge, men på en mer effektiv måte. Med andre ord: Vi vil stimulere til en reform av selve systemet. Det andre er at vi fra norsk side ikke skal være flaue over å se FN som en politisk arena for politisk kamp. Det er det alle andre land gjør i FN. Og på den arenaen må vi gå inn med våre norske holdninger og grunnverdier, som f.eks. spørsmålet om likestilling og kvinners deltakelse, og kvinnespørsmål i sin alminnelighet. Det er noe som i dag er bredt befestet i den norske befolkningen, og er verdier vi stolt må kunne gå ut og si at dette står vi for. Da er det rimelig også å be FN-organisasjonene arbeide mye mer aktivt enn de gjør i dag for å styrke sin kvinneprofil, for å se kvinnene, som er de fattigste i de fleste land, og for å få flere kvinner inn i sine systemer. Det at Norge bidrar ved å si at vi vil støtte dere mer hvis dere går i en slik retning, og mindre hvis dere ikke går i en slik retning, er identisk med hva alle andre gjør, men vi må begynne å gjøre det mer enn vi har gjort før. Så vil jeg til slutt si at selvsagt er det også et mål, men det er ikke det viktigste, å få flere nordmenn inn i FN-organisasjonene. Når Norge i penger er en så stor bidragsyter, er det rimelig at det også er et betydelig antall nordmenn som jobber der, fordi de vil bringe med seg norske holdninger og verdier inn i disse organisasjonene og dermed være et bidrag til den påvirkning som vi ønsker å ha på FN.