Mitt spørsmål går til likestillingsministeren. Vi har en gryende feministdebatt i Norge. Norge har de siste 20–30 årene brukt millioner av kroner på likestillingsarbeid, forskning og utredning, for ikke å glemme ombudsvirksomhet når det gjelder likestilling. Vi har kvotering i skoler, i jobber og etter hvert også i bedriftsstyrer. I all denne virksomheten er det en gruppe kvinner som ser ut til å være glemt, og det er innvandrerkvinnene. Vi ser utvikling av gettoer, parallellsamfunn, som domineres av mangel på menneskerettigheter, med store sosiale problemer, kvinner og barn som lider under uverdige forhold, jenter og kvinner som tildekkes, som kjønnslemlestes, og vi ser at vold og voldtekter øker og blir grovere. Vi har også sett drap. Kvinner som individer knuses i et kynisk spill om visum, statsborgerskap og penger. I denne boken her, Hege Storhaugs «Men størst av alt er friheten», legges skylden i hovedsak på henteekteskap, søskenbarnekteskap og familieavtalte ekteskap. Er det ikke nå på tide at man fra det politiske flertalls side, særlig fra sosialdemokratiet og de såkalte feminister, og også fra forskere, journalister og andre, innrømmer at man har vært unnfallen? Er det ikke nå på tide at vi tar et solid oppgjør med det kvinnesynet som eksisterer i enkelte innvandrermiljøer?