Akkurat det med at det opprettes friskoler i bygdene, og at det opprettes grendeskoler, er ikke noe nytt. Men det viser at det ikke er helt riktig, som det hevdes av noen, at en friskolelov bare får virkning i de store byene. Tvert om ser det ut som den får virkning mange steder, og det synes jeg er positivt. Det sentrale for oss er valgfriheten og foreldreretten. Når det gjelder friskoleloven, som er mye omdiskutert, har det i grunnen ikke skjedd noe annet med den enn at vi har fjernet kravet til at skolene må være religiøse eller ha en alternativ pedagogikk. For øvrig er kravene stort sett strammet inn, både når det gjelder kvalitet, forbud mot å sile elever, egenandeler og, ikke minst, kravene til utbytte. Jeg ser positivt på friskolene, og jeg tipper at det er mange i denne salen – kanskje ikke akkurat nå, det er ikke så mange her – i dette storting og tidligere storting som selv har gått i friskoler. Jeg tipper at det er mange som har barna sine i friskoler, og jeg tipper at hver og en har gode grunner for det. De grunnene kan være positive, at man ønsker å gå et annet sted fordi man ønsker seg noe spesielt, f.eks. Steiner-pedagogikk, religion eller hva det skal være. Eller det kan også være hva jeg vil kalle litt mer negative grunner, og det synes jeg kanskje er litt undervurdert i debatten, at det er noen som må vekk fra den skolen de går på, fordi man ikke passer inn på den nærskolen og i den klassen man er blitt tildelt. Det som er litt paradoksalt i forhold til det spørsmålet som reises, er at små skoler veldig ofte er drøftet ut fra et økonomisk perspektiv i Norge. Man bør også drøfte dem ut fra et kvalitetsperspektiv og et pedagogisk perspektiv. Men hvis man lar det fare, er det et paradoks at de små skolene ofte er veldig dyre for kommunene, men ikke dyre for landet.