I juli 2003 innførte man i Norge et eget straffebud mot menneskehandel, § 224 i straffeloven. Målet med denne nye paragrafen var å bidra til en mer effektiv bekjempelse av organisert kriminalitet generelt og menneskehandel spesielt. I arbeidet den gang ble ikke tigging og organisert tiggervirksomhet vurdert. Dette fordi organisert tiggervirksomhet ikke var en del av den FN-konvensjonen som var bakgrunn for loven, samt at vi hadde et generelt tiggerforbud i løsgjengerloven. Når vi i dag kommer til å vedta at en utvidelse av § 224 til også å gjelde tigging, er det en oppfølging av det som ble sagt før jul i fjor, da vi opphevet løsgjengerloven. Under arbeidet med å oppheve løsgjengerloven fikk spørsmålet om å avkriminalisere tigging særlig oppmerksomhet. Dette fordi det var blitt kjent at tiggervirksomheten den siste tiden hadde fått et profesjonelt og organisert preg. Det var også denne erkjennelsen som gjorde at et enstemmig storting før jul opphevet løsgjengerloven og påpekte at § 11 skulle være virksom inntil vi fikk på plass en utvidelse av § 224. Vi mener at det er viktig å skille mellom det som er organisert tigging, der det står mennesker bak og tvinger eller forleder andre til å tigge, og de som tigger for egen del. Det er bakmennene vi er ute etter med denne lovendringen. Vi mener fortsatt at det er riktig ikke å kriminalisere tigging på et generelt grunnlag. Vi mener også at man i framtiden bør ha skadefølgeprinsippet som ledetråd i kriminalpolitikken. Det vil si at handlinger som ikke er egnet til å medføre skade, eller fare for å skade, bør avkriminaliseres. Dette betyr også at man må bruke mer målrettede sosialpolitiske virkemidler i stedet for kriminalpolitiske virkemidler for at medmennesker skal slippe å tigge. I vinter og i vår er det etter hvert blitt stor fokusering på det økende antall mennesker som må ty til tigging eller prostitusjon eller blir tvunget til det. I stor grad har denne økningen kommet ved mennesker bosatt utenfor Norge. Den massive økningen i antall utenlandske tiggere og prostituerte har også vært lett å se for de fleste som ferdes i Oslos gater på kveldstid. Det som er nytt nå, er at man opplever en sterkere grad av pågående og aggressiv oppførsel fra dem som tigger eller prostituerer seg. Det er en realitet at mange finner dette ubehagelig og til dels støtende. Spørsmålet om hvordan man skal få stoppet dette, har ikke noe enkelt svar, men vi har bedt departementet om å vurdere flere mulige rettslige tiltak mot dette. Vi peker bl.a. på politiloven § 14, som hjemler politivedtekter, og politiloven § 7, som hjemler ordensbestemmelser, og vi har også bedt om en eventuell lovbestemmelse som klart forbyr aggressiv og pågående oppførsel i forbindelse med tigging eller prostitusjon. Det er viktig i denne sammenhengen å påpeke at det i dag allerede finnes hjemler for å bortvise personer som tigger eller prostituerer seg, hvis de forstyrrer alminnelig fred og ro eller ferdsel. Det som blir avgjørende nå, er at storsamfunnet bruker de virkemidlene det har, til å få bukt med problemene som er knyttet til de store byene. Politiet må bruke de virkemidler de faktisk har, og vi må sette inn flere sosialpolitiske virkemidler. Det som er sikkert, er at dette er et problem som er globalt og derfor ikke bare kan løses med tiltak i Norge. Det er etter de siste tallene jeg har sett, over 2,4 millioner mennesker som er i en menneskehandelssituasjon. Vi mener at Norge som et rikt og trygt land har et særskilt ansvar for å bidra til å redusere denne menneskehandelen. Det var dette som var utgangspunktet for å innføre menneskehandelsparagrafen i vår straffelov, og det er den loven vi nå i dag skal utvide til også å gjelde organisert tigging. Det finnes ingen enkle løsninger på denne utfordringen. Vi må møte det med økt innsats innenfor gjeldende lovverk, og vi må vurdere lovbestemmelser som rammer slik aggressiv og pågående virksomhet som vi har sett på Karl Johan.