Den virkelighetsbeskrivelsen som jeg gav i stad overfor statsråden, suppleres av alle studentorganisasjonene og av to fremragende forskere i Aftenposten senest i dag. Det er et poeng at av og til inntreffer det noen hverdagsundere i politikken. Regjeringen fikk et slikt hverdagsunder: Det kom noen milliarder ekstra på skatteinntekter og på reduserte sykelønnskostnader. Men hva skjer når dette hverdagsunderet inntreffer? Jo, den systematiske bortprioriteringen av forskning og høyere utdanning fortsetter. Da er det ikke lenger snakk om evnen, for da har statsråden – ut fra min statsrådserfaring – vasset i en så stor mengde penger at han nærmest ville vært i lykkerus på en busjettkonferanse. Statsråden har vasset i så mye penger, og han klarer å velge det bort! Da sitter jeg igjen med undringen: Var det slik at viljen ble låst inn i et kott på Soria Moria og nøkkelen ble kastet, og at man senere ikke har klart å finne den igjen? Evne er en ting. Men vilje som forvitrer, er noe av det tristeste som skjer i politikken. Siden jeg har en trøndersk bakgrunn, må man oppfatte denne indirekte talen som et spørsmål.