Nordområdemeldingen er ikke den mest omfangsrike stortingsmelding verden har sett. Det har representanten Halvorsen helt rett i. Til gjengjeld er det den første stortingsmelding noen har sett om nordområdene. For det er ingen tidligere norsk regjering som har funnet det nødvendig å presentere et helhetlig perspektiv på de utfordringene Norge står overfor i våre nordlige havområder. For min del anser jeg størrelsen på denne stortingsmeldingen som helt forbilledlig, og skulle ønske at alle stortingsmeldinger tilstrebet det samme format. Da ville man nemlig kunne få et bedre grunnlag for virkelig politisk meningsbrytning i denne sal, dersom man konsentrerte seg om de vesentlige linjene og de sentrale problemstillingene. Jeg vil gjerne gripe tilbake til det perspektiv som komiteens leder, Thorbjørn Jagland, skisserte opp i sitt innlegg ved begynnelsen av dagens debatt. Grunnen til at Regjeringen presenterer en slik melding, er naturligvis de store endringene som har skjedd etter den kalde krigens slutt. Etter at hele det gamle terrorbalansesystemet falt bort, er det skapt en situasjon hvor nettopp våre nordlige områder representerer en helt ny utfordring – for oss selv. Vi kan nemlig ikke lenger regne med å få noe gratis, i den forstand at det uten videre er noen i våre omgivelser og av våre venner som pr. definisjon har interesser sammenfallende med våre. Ingen! Det vil si vi er nødt til å gjøre jobben selv, sørge for at vi får den tilstrekkelige politiske ryggdekning, sørge for at våre standpunkter når det gjelder f.eks. Svalbard-sonen, blir forstått av andre, sørge for at det er andre land som er interessert i å samarbeide på konstruktivt vis med Norge for å unytte de naturressursene som ligger innenfor vårt suverenitetsområde. Jeg har registrert innenfor det nordiske samarbeid at våre nordiske naboer har sitt siktepunkt helt andre steder. For dem er det nordiske samarbeidet i ferd med å bli et rent Østersjøsamarbeid. Det henger også sammen med at i EUs retorikk slutter den nordlige dimensjon der Bottniska viken slutter. Det er i og for seg naturlig at det er det som er deres oppmerksomhetsområde. Men vi er nødt til å få dem til å forstå at også de områdene som ligger lenger mot nord, er en felles utfordring for alle europeiske land. Det er en underlig særmerknad vi var inne på i et replikkordskifte tidligere i dag, av de tre partiene Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet. Det er i seg selv en underlig allianse, når man tenker på den ideologiske farge disse tre partiene har. Men den er enda mer underlig når man leser – og her finner jeg det nødvendig å sitere – hva de tre partiene har skrevet inn i innstillingen. Etter at de har skissert denne utfordringen, hvor USA, Russland og EU er partnere vi er nødt til å samhandle med, men som kan tenkes hver for seg å ha andre interesser enn våre, skriver man at svaret på dette er: «Dette krever også at Norge opprettholder en viss militær tilstedeværelse i nord» – en viss militær tilstedeværelse – «… også for å kunne hevde nasjonale interesser hvis dette blir nødvendig.» Den samme merknaden avsluttes på følgende måte: «Forsvarets innretning og organisering bør … gjennomgås med sikte på å sikre kapasiteter i nord på kort og lang sikt.» Etter all normal lesning er dette klassisk kanonbåtdiplomati. Man snakker om at svaret på eventuelle konfliktinteresser i nord er et nasjonalt militært nærvær. Dette dreier seg ikke om Kystvakten, som Senterpartiets leder forsøkte å snakke det bort med i sted. Problemet ved dette forsterkes jo ytterligere ved at to av de tre partiene, Senterpartiet og SV, i annen sammenheng har erklært at utviklingen i forholdet mellom NATO og EU tilsier at Norge bør føre en mer uavhengig politikk, altså uavhengig både i forhold til NATO og i forhold til det sikkerhetspolitiske samarbeidet i EU. Da er dette en klassisk doktrine som går ut på nasjonal militær opprustning. Det er forbløffende at særlig Sosialistisk Venstreparti, med sin historie, skulle ende opp der.