Forslaget til statsbudsjett viser at det er stort sprik mellom de nye regjeringspartienes praktiske politikk og det statsministeren kjekt karakteriserte som en meget god valgkamp. Det spriket er i hvert fall åpenbart for oss som representerte de politiske partiene i valgkampen, men de siste tiders debatt viser jo at spriket sannelig er åpenbart for ledelsen på Youngstorget, i LO. Vi snakker ikke om perifere politiske temaer, men vi snakker om kjernetemaer i valgkampen, som skattepolitikken. Fram til valget drev dagens regjeringspartier en intens svartmaling av den forrige regjeringens skatteprofil. Det ble snakket i store overskrifter om usosiale skattelettelser til dem som har mest fra før. Jeg sjekket på Internett og fant 422 000 treff på kombinasjonen «Jens Stoltenberg» og «de som har mest fra før». Det betyr at dette var ikke bare et mantra, det var stort sett hele melodien. I forslaget til statsbudsjett går Regjeringen inn for solide skattelettelser til dem med høye inntekter. Det mest oppsiktsvekkende er likevel at den nye regjeringen kutter i Bondevik-regjeringens forslag til økt minstefradrag. På denne måten svekker Regjeringen den sosiale profilen, og når man ser på forholdet mellom lettelser i toppskatten og lettelser i bunnfradraget, har Stoltenberg-regjeringen en klart dårligere profil en Bondevik-regjeringens opplegg. Man trenger ikke være leder eller medlem i LO for å bli provosert av dette krumspringet. Også på andre områder ser vi at forskjellen er stor mellom det regjeringspartiene sa før valget, og det de gjør etter valget. Avskrivningssatsene for maskiner er et slående eksempel. I valgkampen reiste SV land og strand rundt og talte varmt om behovet for økte avskrivningssatser for maskiner i industrien. Fire dager før valget sa nestleder Djupedal i SV at næringslivet etterspør bedre avskrivningsregler og en stat som bryr seg. I sitt alternative statsbudsjett for 2005 gikk finansministerens parti inn for det samme. I budsjettforslaget for 2006 innfridde Bondevik-regjeringen SVs krav om å øke avskrivningssatsene fra 20 pst. til 25 pst., men i Stoltenberg-regjeringens budsjettforslag er dette reversert. Det blir ingen økte avskrivningssatser med den nye regjeringen likevel. Tiltaket som finansministerens parti la så stor vekt på før valget, ble altså droppet umiddelbart etter valget. Det samme skiftet er vi vitne til når det gjelder barnehagene. Bondevik-regjeringen hadde fullt fokus på å bygge ut barnehageplasser til alle som ønsker det. I valgkampen ble vi beskyldt, særlig av SV, for å drive en halvhjertet og passiv politikk for utbygging av barnehageplasser. Budskapet fra den daværende opposisjonen var at her måtte det et regjeringsskifte til for å få sving på sakene. SVs leder gikk så langt som å sette stillingen sin inn på full barnehageutbygging innen to år. Hva skjer så etter valget? Jo, statsministeren sier i klartekst at det ikke er mulig å angi når man vil oppnå full barnehagedekning, simpelthen fordi etterspørselen etter barnehageplasser går litt opp og ned. Det er til forveksling likt det vi hevdet hele veien. Vi satser på full utbygging, men kan ikke på forhånd si med 100 pst. sikkerhet når full dekning kan oppnås. Riktignok holder finansministeren fast ved sin garanti om full barnehagedekning innen utgangen av 2007, men forskjellen mellom hennes og statsministerens utsagn er vel mest egnet til å skape usikkerhet for barnefamiliene. Det er ikke mulig å unngå å påpeke at jobben med å fjerne barnehagekøene nok blir enda mer krevende som følge av et annet løftebrudd fra Regjeringen: nedbyggingen av kontantstøtten. Fra nyttår skjærer Regjeringen ned på det månedlige beløpet til barnefamiliene. Man bygger ned en velferdsordning, og det er ikke akkurat noen hyggelig julehilsen fra den nye regjeringen til de 80 000 barna og deres familier som mottar kontantstøtte. Videre har Regjeringen i et skriftlig svar til finanskomiteen åpnet for å vurdere nye kutt i kontantstøtten fra år til år, noe Senterpartiets parlamentariske leder tidligere i debatten måtte medgi. Det betyr bare én ting: Barnefamiliene får dårligere muligheter til å planlegge framtiden, og det er all grunn til å tro at mange heller vil stille seg i barnehagekø enn å satse på en kontantstøtte som de ikke vet om de vil kunne få. Hvordan Regjeringen har tenkt å framskaffe barnehageplasser til en ukjent andel av disse 80 000 barna har vi hørt svært lite om. Både i familiepolitikken og i den økonomiske politikken er forskjellen fra før til etter valget slående både i politikk og i retorikk. Det overrasker Kristelig Folkeparti. Vi hadde ventet en mer konsistent linje fra den nye regjeringens side. Vi hadde også ventet en noe mer ydmyk holdning overfor Stortinget i forhold til de signaler statsministeren gav i trontaledebatten, om en åpen dialog. Det hørte vi lite til i dagens innlegg. Det overrasker nok også de lavtlønte både i og utenfor LO som opplever at Regjeringen ikke tar seg råd til å opprettholde Bondevik-regjeringens forslag om økt minstefradrag, men sørger for at de med de høyeste inntektene får solide skattelettelser. For å si det med en uttalelse som vi parlamentariske ledere fikk oversendt fra LO den 15. november i år: «Hvem kunne ane dette grepet etter å ha fulgt valgkampen?»