Jeg vil takke interpellanten og benytte anledningen til å løfte blikket litt med hensyn til problemstillinga som er tatt opp. Hvis man ser samfunnet i et litt lengre historisk perspektiv – 100 år tilbake – ser man at når de rike her i byen gikk forbi de fattige og skulle begrunne hvorfor de fattige var fattige, brukte de synden som argument. I dag er det ofte slik at når vi som har det bra, går forbi folk på gata som vi ser har det dårlig, blir vårt moralske argument rusen. Det blir forklaringa på at noen har det bra og noen har det dårlig. Derfor er det spesielt viktig for oss som politikere å se på hva som er bakgrunnen. Det nye når det gjelder utfordringa i en by der noen har det bra og noen har det veldig dårlig, ligger ikke først og fremst i strukturen. Det er ikke samfunnsstrukturen som nødvendigvis forårsaker dette. Det er ikke slik at alle som i dag har et rusproblem, har det på grunn av dårlige foreldre, dårlig oppvekst eller lite penger. Det er faktisk slik at man finner rusproblematikken innenfor alle typer bakgrunner, innenfor alle typer foreldre. Man finner den også hos dem med de gode foreldrene – med god råd – som har prøvd å gjøre noe, men som til tross for denne bakgrunnen får et dårlig liv lell. Dette innebærer en ny type utfordring for oss som politikere, nemlig å klare å se individene bak dette, se at det er individuelle forskjeller mellom den ungdommen som bare skulle prøve noe, og den som har en bakgrunn som faktisk har ført til at man har havnet i et system som er annerledes. Derfor er det viktig at man har individuell plan. Derfor er det viktig at man har sprøyterom, som skaper verdighet når det gjelder dette. Derfor er det viktig med økt satsing på legemiddelbasert rehabilitering – som Regjeringa har fått til. Derfor er det viktig å klare å se individene. Jeg mener at den største utfordringa innenfor helsevesenet i dag nettopp er at organiseringen rundt den enkelte pasient er så lite samordnet at man må være ganske ressurssterk for å finne fram. På hvilke to områder ser vi at helsevesenet vårt har funket dårligst? Jo, det er på områdene psykiatri og rus, der man ikke har ressurser nok til å klare å finne fram. Derfor gir disse to områdene hele helsevesenet vårt en spesiell utfordring. Derfor er kanskje individuell plan en måte å møte den utfordringa på. Det er å tenke helhet. Det er å ta pasienten med i en dialog. Det er ofte også snakk om dem som har mange rundt seg som har prøvd – og som har måttet gi opp. Det er familier som lenge har prøvd å lage individuell plan, men som har gitt opp. Nå skal det offentlige gå inn og prøve å strekke seg lenger der foreldre har gitt opp, der vennene har gitt opp – der alle andre har gitt opp. Derfor er dette en spesiell utfordring for helsevesenet vårt, og som jeg syns åpner for en litt større debatt enn akkurat den som Ballo prøvde å reise her – en større debatt om hvordan vi hele tida behandler enkeltmennesker, også dem som har få ressurser til å ta vare på seg selv.