Jeg oppfatter ordningen med garantert tilleggspensjon slik at den primært tar sikte på å sikre en nøktern levestandard for unge uføre som oppholder seg i Norge. Dette er også bakgrunnen for at man i 1993 bestemte at ytelsen ikke skulle gis utenfor landet. Dette synspunktet har også fått fullt gjennomslag i internasjonal sammenheng. Den garanterte tilleggspensjonen er således unntatt fra det ellers strenge eksportkravet etter EØS-avtalen, og eksportforbud er innforhandlet i våre trygdeavtaler uten innsigelser fra avtalelandene. Jeg har likevel forståelse for at den enkelte unge uføre kan oppleve det som urimelig å miste den garanterte tilleggspensjonen ved flytting til utlandet. I de fleste andre tilfelle kan jo pensjonene fra folketrygden utbetales utenlands uten endringer. Jeg er også oppmerksom på at den enkelte kan ha gode grunner for å flytte utenlands, bl.a. helsemessige. Nå er det slik at dagens regler ikke hindrer enhver utbetaling av denne tilleggspensjonen i utlandet. Faktisk kan den unge uføre oppholde seg utenfor Norge i vel fem måneder av året uten at det får konsekvenser. I internasjonal sammenheng er dette en gunstig ordning, ikke minst når man tar i betraktning at Norge ser ut til å være alene om å gi en slik særytelse. Den garanterte tilleggspensjonen faller bort først når den direkte tilknytning til Norge og norsk samfunnsliv opphører ved utflytting. Det som da skjer, er at pensjonen omregnes til en vanlig minstepensjon, dvs. at man er sikret en årlig pensjon på 112 000 kr. Gjeldende ordning tar som nevnt sikte på å sikre en rimelig levestandard i Norge, og er dermed nært knyttet til Norge og norske samfunnsforhold. Reglene er derfor lagt opp slik at unge uføre har lettere tilgang til pensjon enn andre grupper, der det inntil videre kreves medlemskap i folketrygden i de siste tre årene før uførheten inntrådte. Gruppen med garantert tilleggspensjon som unge uføre omfatter derfor personer som ut fra sin tilknytning til Norge normalt ikke ville kvalifisere for en norsk pensjon. Pensjonen gis nettopp fordi de oppholder seg her og har behov for ytelsen. En opphevelse av eksportforbudet uten endringer i reglene om kvalifiseringsperiode ville derfor legge forholdene til rette for spekulasjon i denne ordningen. Ved å flytte til Norge som ufør og oppholde seg her en kort tid ville man kunne få livsvarig rett til tilnærmet full pensjon. På denne bakgrunn er jeg glad for at komiteens flertall går inn for å utsette denne saken inntil utredningen fra Uførepensjonsutvalget foreligger. Dette vil legge forholdene til rette for en balansert revurdering av reglene, som må tilpasses dagens virkelighet med økende internasjonalisering og et stadig mer utbygd internasjonalt system for trygdekoordinering. La meg bare helt til slutt legge til at det som jeg kjenner at jeg reagerer på i den debatten vi har hatt så langt, er at f.eks. representanten fra Kristelig Folkeparti sier at det er «nærmest uforståelig», det standpunkt vi har. Det er ikke mer uforståelig enn at det er fullt ut i tråd med det standpunkt Kristelig Folkeparti har hatt i denne saken. Det er jo i tråd med det standpunkt Kristelig Folkeparti hadde da ordningen ble innført, og det i dag å framstille det samme standpunkt som man selv har hatt, som «nærmest uforståelig», det må jeg si at jeg reagerer på. Det var jo Kristelig Folkepartis egen leder som i sin regjeringsperiode tok initiativ til å få nedsatt et utvalg som skulle utrede helheten i den framtidige uførepensjonen, og at denne regjeringen da velger å avvente den utredningen inntil vi begynner å gjennomføre endringen, synes jeg heller ikke er et urimelig standpunkt.