La meg i forlengelsen av siste replikkordskifte si at det er jo dette perspektivmeldingen i liten grad tar opp i seg. Den har et veldig ensidig perspektiv på hva framtiden kan bringe, og på hvordan man skal skape vekst og velstand i dette landet. Veldig mye empiri viser at sammenhengen mellom hva Høyre sier i svaret, og hva den faktiske situasjonen er, ikke er slik. Store deler av Vest-Europa og ikke minst de skandinaviske land er veldig gode eksempler på at gode samfunn ikke bygges på ensidige skattelettelser og ensidig næringslivsstimulering, men på at det offentlige og næringslivet er et spleiselag som bygger gode samfunn sammen. Den undersøkelsen som World Economic Forum har gjennomført, viser med all mulig tydelighet at de skandinaviske land er en suksess også i økonomisk forstand. De er trygge velferdssamfunn som har fellesfinansiering av store deler av det som ellers er en byrde for næringslivet – bare ta amerikansk bilproduksjon som et eksempel. I USA er det slik at hvert enkelt selskap må betale for arbeidsledighetstrygd og pensjon. Det betyr at for hver enkelt bil som ruller ut fra General Motors eller Ford Motors, betaler man ca. 5 000 dollar i kostnad. Dette er fellesfinansiert i et land som Japan, der har man et felles system. Det er selvfølgelig også fellesfinansiert i deler av de europeiske land. Det betyr at dette er en kostnad som spres på mange flere enn på arbeidsgiveren alene, slik det er i mange av forbildene for høyresiden i Norge. Det er dette perspektivet som totalt mangler i perspektivmeldingen. Det betyr at vi har en perspektivmelding uten perspektiv – eller vi har Høyres tradisjonelle perspektiv, det at vi egentlig ikke har råd til noe som helst. Høyre har gjennom alle år utmerket seg ved å være det partiet som er størst bremsekloss i all mulig tenkelig utvikling. Ved enhver tenkelig utviklingsstrategi sier Høyre at dette har vi egentlig ikke råd til. Hele perspektivmeldingen viser at det vi har råd til, er skattelettelser. Alt annet har vi egentlig ikke råd til. Dette perspektivet gjør at perspektivmeldingen som politisk dokument er ganske uinteressant og mer er å betrakte som et kampskrift for Høyre enn som et kampskrift for Norge. Fra vår side har vi valgt å vektlegge det vi synes er interessant i utviklingen framover. Det vi også har gjort, er at vi sammen med Arbeiderpartiet og Senterpartiet har pekt på viktige utfordringer for vårt samfunn framover som vi i en ny regjering vil ta tak i. Det betyr at vi på mange måter står ved et veiskille ved valget til høsten, for det framstår to veldig klare alternativer. Høyre har i perspektivmeldingen trukket opp det de mener er framtiden, som Kristelig Folkeparti og Venstre åpenbart er enig i, og som går på at det finnes lite handlingsalternativ framover. Stort sett dreier dette seg om at vi framskriver offentlige utgifter på en måte som gjør at vi ikke har handlingsalternativ overhodet. Merkelig nok har vi råd til skattelettelser, men vi har ikke råd til utgifter, det er et av Høyres store paradokser, som de har svært vanskelig for å forklare. Men det får være høyresidens problem. Det som samtidig fastslås, er at vi 50 år fram i tid vil ha omtrent dobbelt så høy levestandard som i dag. Det betyr at hvis man framskriver den økonomiske veksten, skal den være dobbelt så stor i privat sektor som i offentlig sektor. I dag ser vi manglende sammenheng mellom den kvaliteten som finnes f.eks. i klasserommet, eller den kvaliteten som finnes i mange av de offentlige tjenestene, og det vi selv har råd til økonomisk, eller den velstand som staten besitter. Denne kontrasten blir større, og Høyre ønsker at den skal være større. Framskriving av dette vil bety at svært mange mennesker vil tvinge fram private alternativ fordi det offentlige ikke lenger vil være i stand til å finansiere gode fellesskapsløsninger, slik som vi har kunnet gjennom år. Dette er vel hovedbildet som trekkes opp i perspektivmeldingen, nemlig høyresidens ensidige svar med skattelettelse og privatisering, mens det finnes et rød-grønt alternativ som viser handlingsalternativ framover, som dreier seg om velferd, verdiskaping og utvikling, og som ikke minst er preget av en mye større grad av optimisme for framtida enn Regjeringens, som er preget av pessimisme, og der det ikke finnes handlingsmulighet. Det er også interessant, hvis man ser på den historiske utviklingen for hvorfor de skandinaviske samfunn er som de er, at det er akkurat her den store suksessoppskriften ligger. Og det er akkurat i denne store suksessoppskriften Høyre setter inn sitt hovedstøt om at offentlig sektor ikke må vokse mer. Hvis man tar eksemplet med pensjon og amerikansk bilindustri, kan man se på hva som egentlig er norsk næringslivs store konkurransefortrinn. Norsk næringslivs store konkurransefortrinn er hovedsakelig basert på råvarer og at man har hatt høy grad av produktivitet. Vi har gjennom hele 1990-tallet hatt høyere produktivitet enn alle våre handelspartnere, også USA. Det gjør at vi har investert i smarte maskiner, smart utstyr, som gjør at norsk næringsliv internasjonalt framstår som innovativt og konkurransedyktig. Vi har f.eks. en veldig stor fordel sammenlignet med Sverige, som i stor grad har teknologisk industri, som i en helt annen grad er konkurranseutsatt enn det norsk industri er. Vi er nå i stand til å selge våre råvarer til en svært høy pris og får kjøpt billige ferdigvarer tilbake for en langt lavere pris. Det gjør at vi akkurat nå er inne i en helt historisk høykonjunktur, som for norsk økonomi er svært god. Men det er denne modellen, der man ser på det offentlige og private sammen, som Høyre angriper. Det betyr at det ikke er gitt at det blir spesielt stor verdiskaping, som representanten fra Høyre her sier, hvis man ensidig fokuserer på skattelettelse og privatisering som virkemiddel i den økonomiske politikken. Tvert imot vil det være sånn at norsk næringslivs største konkurransefortrinn, nemlig en god offentlig sektor som bærer store deler av kostnadene for næringslivet, er et av de største konkurransefortrinn for et produktivt og innovativt næringsliv. Og dette er det World Economic Forum, som representanten Bjørlo Lysbakken henviste til, har skjønt. Det er interessant å se at disse framstående økonomiske miljøene som i mange henseende politisk står så fjernt fra SV, faktisk har forstått sammenhengen i et samfunn. For det er altså her det store vegskillet går. Vi snakker nemlig om samfunn. Vi snakker om å bygge samfunn sammen, mens Høyre snakker om at næringslivet liksom er en bit der, og så er offentlig sektor en bit der, og der bør det være minst mulig interaksjon. Lavest mulig skatt og privatisering er svaret. Men det er denne kontrasten vi nå står foran ved valget til høsten. Det å bygge gode samfunn er et spleiselag, en dugnad, det er noe vi gjør sammen. Næringslivet bidrar og skal bidra, de vil også få noe igjen, og det er denne modellen vi ønsker å forsvare. Det er også interessant å se at representanter for de tre regjeringspartiene bruker mye tid på å si at de rød-grønne ikke har et alternativ. Nei, det er riktig, vi kommer ikke til å gå til valg på en felles politikk. Vi har i dette programmet pekt på en del av de viktige områdene der vi denne stortingsperioden har vært enige. Og det er veldig mange sentrale politikkutviklingsfelt som vi er enige om. Bare ta hele forskningsbiten, utdanningsbiten, det at vi skal ta omkamp om disse innstrammingene som vil komme når det gjelder arbeidslivslovgiving. Vi vil ikke kutte i sykelønn – det er mange viktige utviklingstrekk som vi ønsker å forsvare. Men hvis man ser tilbake på hva denne regjeringen rent faktisk gjorde, gikk Kristelig Folkeparti til valg på en sentrumsregjering, som ikke ble noe av. Høyre, hva gikk de til valg på? Jo, det var en ren Høyre-regjering uten samarbeid med noen andre enn kanskje de som da tilfeldigvis ble med. Hadde de felles program? Nei. Har de felles program foran dette valget? Nei. Nå har de sittet i regjering i fire år, og har ikke engang felles program til det valget de ønsker å vinne. En representant fra Høyre ble forrige dagen spurt om det var sånn at Høyre egentlig ikke mente alvor med dette forslaget om at det skal være vin i butikkene, som Kristelig Folkeparti er rasende uenig i. Representanten innrømte at dette var såkalt papirvin, som det stod i artikkelen, for det var ikke seriøst ment. Dette viser jo med all mulig tydelighet at Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre spriker i alle retninger i viktige spørsmål, og bruker anledningen til å angripe et rød-grønt alternativ, som er i modningsfasen for å bli et slagkraftig alternativ, og er det allerede. Jeg skjønner godt at høyresiden frykter dette, fordi her finnes det en helt annen framtidsskuende politikk enn det regjeringspartiene har. Det er også interessant å se at Høyres representanter angriper det rød-grønne alternativet for synet på EU, mens de selv er rasende uenige om det samme spørsmålet. Jeg registrerte så sent som i en debatt i går i en tv-kanal at det satt representanter for Regjeringen og var rasende uenige om dette spørsmålet. Kristelig Folkepartis parlamentariske leder avviste kontant at dette var på dagsordenen, mens Høyres leder sa det motsatte. Det betyr at de på høyresiden som tror at de skårer poeng på dette, de tar feil. Høyresiden og Regjeringen har store problemer med å være enige om viktige utviklingstrekk framover. Det som er interessant, er at vi for første gang på mange år står overfor et verdivalg og et vegvalg av en helt annen karakter enn det vi har hatt før. Velgerne har rent faktisk et valg: å satse mer på fellesskap, mer på trygghet, mer på framtida, mer på et næringsliv som er oppegående, mot høyresidens svar, som er privatisering av velferdsstaten og mer konkurranseutsetting, og skattelettelse er svaret på framtidas utfordringer. Det er også overmåte interessant å se at Høyre har gått til valg på 23 milliarder kr, mens Bondevik sier at det ikke skal være mer enn 10 milliarder kr, så der har Høyre allerede før man har startet forhandlingene etter valget, gitt fra seg 13 milliarder kr. Det viser med all mulig tydelighet hvor dyp uenigheten er på borgerlig side, og det viser med all mulig tydelighet hva for et spennende valg velgerne nå faktisk står overfor. Valget står mellom fellesskap og privatisering, og da er jeg veldig glad for at vårt parti representerer tyngdepunktet blant dem som ønsker fellesskap.