Jeg vil begynne med å takke interpellanten som har reist denne interpellasjonen, og også interpellanten som reiste den forrige, for veldig viktige temaer, som det er viktig å ta opp og drøfte grundig, selv om det er blitt laget en plan. Det er en kjensgjerning at flere og flere får kreft. Flere og flere blir behandlet over lang tid, men dessverre er det en del som får den triste beskjeden om at det ikke kan gjøres noe mer, og at de går inn i en siste fase. Da er det viktig med smertelindring, pleie og omsorg, og at det primært ikke legges vekt på sykdomskontrollen, men på livskvaliteten til pasienten og de pårørende. Målet med denne behandlingen skal være pleie, omsorg og økt livskvalitet i den siste tiden av dødsprosessen. Det skal ikke være å forlenge livet eller forlenge dødsprosessen. Nærheten til hjemmet i den siste fasen vil være ønskelig og viktig for de fleste. Målet er at pasienten skal få være hjemme så lenge det er mulig. Dette er bare mulig dersom helsevesenet organiseres som en sammenhengende kjede med stor grad av fleksibilitet. I tillegg er det nødvendig å inkludere familien som en ressurs, og å forberede og lære pårørende pleie av alvorlig syke. Leger og sykepleiere vil være de mest sentrale i et palliativt team sammen med prest, fysioterapeut, sosionom, ernæringsfysiolog, ergoterapeut og psykolog samt andre. Det vil bli et større behov for styrking av hjemmebasert omsorg og egnede plasser i sykehjem. Det bør være små enheter som er atskilt fra ordinære sykehjemsplasser hvor pleiefaktoren er høy – anbefalt 1,5. Det er ikke snakk om å legge denne pasientgruppen inn på ledige ordinære sykehjemsplasser. Det er behov for helt spesielle tilbud hvor man kan få den roen og rammen rundt dette som er nødvendig. Andrelinjetjenesten må ha egnede sengeenheter, poliklinikker og ambulante team ved sentralsykehus og større lokalsykehus. Det sies at det i dag er mellom 2 000 og 3 000 som har så komplekse smerter og sykdomsbilder at de krever kompetanse som ikke er godt nok tilgjengelig, verken i første- eller andrelinjetjenesten. Palliasjon gis også til pasienter med bl.a. kronisk langtkommen hjerte- og lungesykdom, MS og aids. Vi vil sannsynligvis se et økende behov for denne typen omsorgs- og pleietilbud i årene som kommer, også når det gjelder andre sykdommer. Dessverre henvises ofte pasienten til palliative team og enheter sent i sykdomsforløpet. Presset på sykehusene gjør at man i sykehjemmene i økende grad må ta seg av komplekse problemstillinger. De døende blir eldre, og 40 pst. av alle dødsfall i Norge skjer i sykehjem. Palliasjon for den eldste aldersgruppen byr på spesielle utfordringer, både av medisinsk-faglig og psykososial karakter. Dette betyr at spesialistene i palliativ medisin må kunne bistå sykehjemslegen ved konsultasjoner, og at teamets øvrige kompetanse kan benyttes. Det må også flere leger inn i sykehjemmene og i denne typen tjenester. Det er helt klart behov for å øke legeressursene, og at flere sykehjemsleger får spesialutdanning i palliativ medisin. Det er behovet for formalisert kompetanse, systematisk videre- og etterutdanning, organisering av palliasjon som integrert del av det offentlige helsevesenet, og ikke minst økonomiske incentiver, som vil gjøre det mulig for sykehusene og kommunehelsetjenesten å leve opp til disse anbefalingene. Gjennom øremerkede midler over statsbudsjettet er det både i 2004 og 2005 fordelt 15 mill. kr til prosjekter innenfor lindrende behandling. Jeg kontaktet Fredrikstad kommune, og de hadde mottatt 250 000 kr i fjor som de satte meget stor pris på. Der fantes det ikke noen palliativ sykehjemsavdeling, ikke en eneste plass, og det var heller ikke planer om det. Forklaringen var ganske enkel: Finansiering av lindrende behandling på sykehus er ivaretatt gjennom ISF-ordningen knyttet til DRG-kode. Det er satt spesielle krav til institusjonene for å utløse denne taksten. Problemet er at pengene ikke utbetales til sykehjemmene. Finansiering av lindrende behandling på sykehjem er fortsatt ikke satt i system. Det er en av de største utfordringene for videreutviklingen av palliative tilbud i tiden som kommer, og trenger en snarlig løsning. Det handler igjen om finansiering av omsorg og pleie, og kanskje kan det være løsningen at pengene følger pasienten. Dette er en propp i systemet, at i det øyeblikket pasienten flyttes inn i kommunehelsetjenesten eller på et sykehjem, følger det ikke penger med. Det gjelder til finansiering av både medisiner og bemanning.