Mitt oppfølgingsspørsmål går til utdanningsministeren. Er det ikke slik at opplæringsloven beskriver en mulighet, ikke at den gir et pålegg? Er det ikke slik at i en balansert fremstilling av et problem, som langt fra eksisterer i det omfang som spørreren gir inntrykk av, bør dette være av de beslutninger som trygt og godt kan overlates til den enkelte skole, til skoleledelsen, til den enkelte lærer og ikke minst til foreldrene på den enkelte skole?