Jeg er svært glad for at vi i Stortinget i dag skal behandle St.meld. nr. 20 for 2005-2006 om alternative straffereaksjoner for unge lovbrytere. Den forrige justiskomiteen bad enstemmig regjeringen komme tilbake med en stortingsmelding som omhandlet barn og unge og straff. Nå er stortingsmeldingen her, og nå vil ikke Høyre og Fremskrittspartiet behandle den. Det stiller jeg meg undrende til. Stortinget gjennomførte høring i denne saken 19. oktober i år. Så til det meldingen setter søkelyset på, nemlig at det er et lite antall barn og unge som begår straffbare handlinger i Norge, for det meste ikke spesielt grov kriminalitet. Under 5 pst. kommer noen gang i kontakt med politiet for en kriminell handling. Å sette barn i fengsel med garvede kriminelle kan ofte få en negativ effekt. Det er viktig at unge kriminelle soner med folk rundt seg som har et klart syn på hva som er rett og galt. Vi vet det kan være vanskelig i det ordinære fengselet. Derfor vil flertallet redusere bruken av fengsel for unge under 18 år, og vi vil finne andre tiltak som kan hindre gjentakelse, rømning eller bevisforspillelse uten at vi putter barn i fengsel. Norsk straffeprosess har vektlagt at barn ikke skal sitte i fengsel. Strafferettslig lavalder, strenge regler for varetektsfengsling av ungdom og økt bruk av alternative reaksjoner skal sørge for at unge mennesker ikke ødelegges ytterligere ved å bli plassert i fengsel etter å ha begått straffbare handlinger. Ved varetekt er fengsel særlig betenkelig fordi straffskyld ikke er konstatert. Varetekt er dessuten særlig belastende fordi varetektsfanger ikke får de samme goder som soningsfanger. Få tilbud om skole, behandling, fellesskap og permisjoner er kjennetegnet for varetekt. Norge har også klare forpliktelser i Barnekonvensjonen knyttet til bruk av fengsel overfor barn. Bakgrunnen er erkjennelsen av at barn og unge ikke fullt ut er i stand til å forstå konsekvensene av alle sine handlinger, og dermed ikke kan holdes fullt ut ansvarlige. Det betyr ikke at unge lovbrytere skal slippe unna en reaksjon på straffbare handlinger. Det viktigste er at reaksjonen skal være klokere, komme raskere og være bedre tilpasset den enkelte unge. Bare unntaksvis kan det forsvares å fengsle unge under 18 år. I så stor grad som mulig bør det søkes etter alternativer som kan være til beste for barnet, samtidig som samfunnets behov for beskyttelse er ivaretatt. Det er et mål å redusere bruken av fengselsstraff overfor unge lovbrytere og hindre tilbakefall til ny kriminalitet etter endt gjennomføring av straff. For denne gruppen bør vi se oss om etter andre muligheter, som økt bruk av samfunnsstraff. I tilfeller der ubetinget fengsel er nødvendig, skal hovedregelen være åpen soning. Vi må også legge vekt på at unge mennesker er i en utviklingsprosess. Når barn begår straffbare handlinger, er det avgjørende med en rask og riktig reaksjon. Et godt barnevernstilbud i samarbeid med kriminalomsorgen gir etter min mening bedre muligheter for rehabilitering og atferdsendring. Jeg vil minne om at det allerede i dag er et slikt samarbeid. Det er grunn til å understreke at det ikke blir foretatt en lovendring om et pågripelses- og varetektsforbud for lovbrytere under 16 år før det finnes et alternativ til pågripelse og varetekt som ivaretar hensynet til samfunnets sikkerhet. Vi vil ikke lage et system som gir et vakuum, slik at politiet ikke kan gripe inn overfor denne gruppen. Samtidig er ikke varetekt et egnet virkemiddel for disse. Derfor bør det vurderes å utvikle ordninger gjennom barnevernet for barn under 18 år som begår kriminalitet; varetektslignende tiltak som kan forhindre rømning, gjentakelsesfare eller bevisforspillelse. Vi mener det bør vurderes om orientering om mekling i konfliktråd skal gjøres obligatorisk. Påtalemyndigheten bør pålegges å overføre saker til konfliktrådet når gjerningspersonen er under 18 år. Dette betyr likevel ikke at saker automatisk bringes inn for mekling, fordi mekling er avhengig av samtykke fra fornærmede og gjerningspersonen. På dette området må man kunne komme tilbake med en nærmere avgrensing av når konfliktrådsmekling bør kunne brukes. FNs barnekonvensjon gir barn og unge under 18 år et særlig menneskerettslig vern. Norge har klare plikter etter Barnekonvensjonen knyttet til bruk av fengsel overfor unge under 18 år. Regjeringens syn i stortingsmeldingen er trygt forankret i Barnekonvensjonen. Regjeringen følger opp bestillingen fra Stortinget om en gjennomgang av situasjonen for unge domfelte under 18 år ved framleggelsen og behandlingen av denne meldingen. I tillegg legger vi opp til en enda bredere utredning av dette komplekse og sammensatte politikkområdet. Jeg er glad for at Regjeringen nå vil sette ned et offentlig oppnevnt utvalg som skal vurdere helheten og kompleksiteten i samfunnets reaksjoner overfor unge som begår kriminelle handlinger. Her kreves kunnskapsbaserte tiltak og fokusering på nye og bedre løsninger framfor en ganske lettvint debatt om kriminell lavalder. Det vil høre med til mandatet til dette utvalget å vurdere om det kan være formålstjenlig å legge om i retning av et mulig ensporet system med en prosess der en eller flere reaksjoner blir fastsatt samtidig for unge lovbrytere under 18 år. Forutsetningen for et ensporet system må imidlertid være at tiltak etter barnevernsloven ikke skal ses på som en straffereaksjon. Utvalget skal i vurderingen av forslag til alternative straffereaksjoner ta hensyn til at svært mange av de barn som sitter i fengsel, har utenlandsk bakgrunn, og de særskilte behov som denne gruppen kan ha. Hvilket ansvar barnevernet skal ha for dem under 18 år som også i framtiden må sone i fengsel, skal klargjøres. Avslutningsvis vil jeg også peke på viktigheten av at alle deler av samfunnet gjør mer for å følge opp barn som er på full fart ut av startblokkene for en lang kriminell løpebane. Krimforfatter Gunnar Staalesen skriver i en kommentar til debatten om barn i fengsel i Dagbladet og peker på at å sette dem bak lås og slå løser i alle fall ingen problemer. Ved å sitere Varg Veum reflekterer han over det totale sviket fra det offentlige i forhold til de barn som kanskje har mest behov for hjelp fra samfunnet. Han sier: «Var det dette vi hadde gjort ham til? Var dette resultatet av 25 års engasjement fra det offentlige for å gjøre ham til et nytt og bedre menneske, eller i alle fall sikre ham en plass i samfunnet som både han og vi kunne leve med? Var dette det beste vi kunne oppnå, vårt eneste bud på suksess?» Jeg tror Varg Veums observasjoner gir et riktig bilde. Samfunnet kan anstrenge seg mer for et bedre tilbud for unge lovbrytere. Jeg tror vi kan gjøre mer enn i dag for et godt barnevernstilbud. Vi kan forebygge bedre, vi kan reagere raskere og riktigere, og vi kan rehabilitere bedre. Det bør utvikles et tettere samarbeid mellom kriminalomsorgen og barnevernet. Straffeloven og barnevernsloven bør gjennomgås. Vi må gjøre mer for å videreutvikle samarbeidet mellom barnevernet og kriminalomsorgen om oppfølging både før, under og etter straffegjennomføring. Dette spørsmålet har ført til debatt. Det er bra. De barna som til enhver tid soner i norske fengsler, fortjener det. Nå får vi avvente det offentlige utvalgets arbeid med problemstillingene.