I denne debatten om ostehøvel og kutt og øks, er min opplevelse at det ikke var øks som ble brukt, men kniv. En kan gjerne bruke kjøkkenkniv, den er jo ganske skarp. Jeg skal ikke trekke det lenger. Jeg skal forholde meg til fire konkrete punkter. Det ene er begrepene her. Jeg synes det er positivt at vi har en åpen debatt om dette. Men det er litt ulik forståelse. Soria Moria-erklæringen snakker om de private høyskolene som et supplement, statsråden bruker ordet alternativ, representanten Opheim og enda mer representanten Enger snakker om disse høyskolene som en sentral del av et naturlig utdanningstilbud, mens jeg oppfatter at representanten fra SV snakker om et supplement. Venstres oppfatning er, for å si det veldig kort, grunnleggende på linje med representanten Engers oppfatning – nemlig at vi står overfor institusjoner som har viktige samfunnsoppdrag, og som har vokst fram slik historisk. Det er det som gir det naturlige utgangspunktet. Jeg tror selv at en del av høyskolene gikk med i dragsuget da budsjettet skulle salderes, og de gikk med i dragsuget etter kampen om friskolene. Slik bør det ikke være i framtida. Derfor er det ganske viktig at begrepene i hvert fall er slik at når institusjoner som flere av representantene har nevnt – som Menighetsfakultet og BI – dekker en så grunnleggende del av et utdanningstilbud, da gjør det bare det. Jeg synes ikke vi skal gjøre dette til noen debatt om hva slags ord vi bruker, jeg tror bare vi skal ha den virkelighetsbeskrivelsen. Når det så gjelder det at man gjennomgår finansieringsgrunnlaget, er det en viktig distinksjon her. Alle i komiteen er enige om at man skal gjennomgå det. Men mindretallet, som regjeringspartiene ikke vil slutte seg til, ønsket at man også skulle se dette i lys av de ulike historiske forutsetninger – også belyst av representanten Enger – at ulike tilskuddsatser har blitt til slik historisk. Jeg vil gjerne understreke fra denne talerstolen at Venstre mener at det vil være fruktbart å ta med de historiske forutsetningene, fordi dette ville gi en beskrivelse av institusjonene på to måter, nemlig for det første av deres samfunnsoppdrag og for det andre en forståelse av de økonomiske tilskuddene de har, og hvordan de har fått lov til å utvikle seg. Når det så gjelder statsrådens og regjeringspartienes tilnærming til at kutt må skje ut fra politisk prioritering, blir det en litt selsom øvelse når kuttene rammer institusjoner som utdanner førskolelærere. Så langt jeg har oppfattet det, er førskolelærere en hyppig prioritert gruppe fra regjeringspartienes side. Man vil rett og slett ha mange av dem, og man konstaterer for øyeblikket at med den tilnærming man har til makspris, mangler man både barnehageplasser og førskolelærere. Hvis man da ser på institusjoner som utdanner førskolelærere, nemlig Norsk Lærerakademi og Dronning Mauds Minne, er det bare minimalt som er rettet opp av de kuttene som nå kommer i revidert nasjonalbudsjett. Greit med politikk, men jeg tror ikke at regjeringspartiene tenker så dårlig om sine egne tunge prioriteringer at de ikke mener å styrke førskolelærerutdanningen. Det klarer jeg rett og slett ikke å være med på. Derfor tror jeg at disse kuttene fortsatt er etterraksten etter det som skjedde ved årets budsjett. Jeg vil legge til grunn at hvis man nå skal mene det man mener om behovet for førskolelærere, bør man behandle både Dronning Mauds Minne og Norsk Lærerakademi på en annen måte. Ser man på kuttene totalt for disse private høyskolene, ble de ved Regjeringens eget grep og regjeringspartienes grep i budsjettprosessen på 17,3 mill. kr, og så har man gitt 4 mill. kr tilbake. Det er ca. en fjerdepart. Da er det fortsatt tre fjerdeparter som gjenstår som kutt. Jeg tror ikke det går an å komme bort fra den beskrivelsen. Til slutt til debatten om stipendiater: Jeg har lyst til å bringe inn et moment her som går forbi private høyskoler. Jeg tror at hvis man nå skal få en noenlunde veloverveid utvikling i Norge som handler om forholdet mellom forskning, utvikling av universiteter og høyskoler, må man åpne en ganske betydelig sekk på forskningssiden, og det krever økte bevilgninger som går på profesjonsrettet forskning. En profesjonsrettet forskning – forskning omkring profesjonene, som høyskolene har mye av, både de offentlige og de private – vil kunne gi grunnlag for at disse institusjonene ikke nødvendigvis er nødt til å gå omveien og bli til universiteter for å få forskningsmidler. Forskningsrådets leder, Arvid Hallén, tok opp disse tankene ved begynnelsen av dette året. Jeg har bare lyst til å sende de tankene videre på vegne av Venstre. Det er svært viktig at høyskoler får en sjanse til å bli gode som profesjonsutdanningsinstitusjoner. På den måten kan man legge tyngde i den forskningsutviklingen som vi kan kalle profesjonsrettet forskning. Ved siden av grunnforskning, anvendt forskning og næringsrettet forskning må man ha forskning som går på profesjonene. Jeg tror det vil være et viktig grep ikke bare i den generelle universitets- og høyskolepolitikken, men også i forholdet mellom private høyskoler og andre høyskoler. Jeg vil også takke interpellanten for å ha reist en svært viktig debatt.