Jeg er fundamentalt uenig i representanten Kielland Asmyhrs inngang til dette spørsmålet. Jeg synes også det er bemerkelsesverdig at representanten Kielland Asmyhr kritiserer en utvikling som Fremskrittspartiet selv ønsker å forsterke. Slik sett vil jeg si at det kanskje er behov for en utdyping også i forhold til det resonnementet som ble framført her akkurat nå. Regjeringen møter utfordringene som forhandlingene i WTO skaper, på en offensiv måte. Vi arbeider kontinuerlig for å oppnå et forhandlingsresultat som sikrer grunnlaget for et aktivt landbruk i hele landet. Når et eventuelt forhandlingsresultat foreligger, skal vi tilpasse politikken og endre virkemidlene, slik at vi fortsatt kan nå målene i landbrukspolitikken. Stortinget er tidligere orientert om de norske posisjonene i WTO-forhandlingene. Jeg skal derfor ikke dvele særlig lenge ved dem, men bare minne om at det er på markedsadgang, altså i spørsmålet om kutt i tollsatsene, og avgrensingen av sensitive landbruksprodukter og behandlingen av dem at forhandlingene er mest krevende. Samtidig er det på dette området det er viktigst å oppnå et godt forhandlingsresultat for Norge. Et tilfredsstillende importvern er helt avgjørende for å kunne videreføre et aktivt landbruk over hele landet også i framtiden. Forhandlingene i Genève er for tiden inne i en intensiv fase. På ministermøtet i Hongkong før jul ble man enig om at innen 30. april skulle de såkalte modalitetene på landbruk være på plass, dvs. konkrete forpliktelser knyttet til tollreduksjoner, bruk av nasjonal landbruksstøtte og eksportstøtte. Innen utgangen av juli skal alle land legge fram tilbudslister over hvordan de vil tilpasse seg de konkrete forpliktelsene. Dette er et stramt tidsskjema. Det er en lang rekke viktige spørsmål som gjenstår til avklaring, ikke bare for landbruk, men også på andre forhandlingsområder. Med en WTO-avtale på plass vil det bli endringer i bruken av landbrukspolitiske virkemidler. Tollsatsene vil bli redusert. Det blir nye krav til bruken av nasjonal landbruksstøtte sammenlignet med i dag. For Norge vil dette innebære at vi vil kunne videreføre eller, om vi vil, øke budsjettstøtten til landbruket – jeg vil gjenta det – men vi må utforme virkemidlene på en annen måte enn før. Generelt må tilpasningen av den norske landbrukspolitikken til en ny WTO-avtale vurderes når en avtale eventuelt er på plass. Det er først da vi kan få gjort den nødvendige helhetsvurderingen av hvordan vi skal tilpasse både tollvernet og landbruksstøtten for at vi skal kunne nå målene våre for landbrukspolitikken, som altså er et aktivt landbruk i hele landet. Regjeringen har som mål å opprettholde bosettingsmønsteret i hele landet. Landbruket er en bærebjelke i næringslivet i mange distrikter. Landbrukspolitikken må brukes aktivt for å sikre landbrukets sentrale distriktspolitiske rolle også i framtiden. Landbruket har en kontrakt med samfunnet og skal levere trygg mat, levende bygder og kulturlandskap. Det gir landbruket legitimitet og støtte i befolkningen, fordi det bidrar til et Norge slik som vi ønsker å ha det. Vi må utvikle landbruket på en måte som sikrer denne legitimiteten for norsk matproduksjon også i framtiden. Når representanten Kielland Asmyhr snakker om og ønsker et robust landbruk, og etterlyser fokus på omstilling og nyskaping, er det vel grunn til å stille et par spørsmål. Jeg vil aller først gjøre oppmerksom på at omstillingstakten i landbruket har vært og er meget høy, så det å framstille omstilling i landbruket som noe vi må begynne med snart, som representanten Kielland Asmyhr sier, er helt feil. Det omstilles og tenkes nytt i landbruket hver eneste dag. Kreative bønder ser kontinuerlig etter måter å forbedre og endre gårdsdriften på. Knapt innenfor noen næring i Norge har man omstilt mer enn hva man har gjort i landbruket gjennom lang tid. For landbruket er det selvsagt grunnleggende viktig at hele verdikjeden for mat er kostnadseffektiv. Det er avgjørende for å opprettholde volumene på hjemmemarkedet. Volum gir grunnlag for å bruke de jordbruksarealene som er over hele landet. Det er en helt avgjørende forutsetning som representanten Kielland Asmyhr ikke tar hensyn til i sitt resonnement knyttet til redusert importvern. Volum gir også grunnlag for å ha flere bruk i drift, og det er igjen grunnlaget for knoppskyting og nyskaping. Det er for meg det mest offensive: å skape mer næring og nye arbeidsplasser med utgangspunkt i landbrukets samlede ressurser. Jeg mener at denne brede inngangen i landbrukspolitikken virkelig er framtidsrettet og offensiv. Det er en politikk som sikrer at landbruket gjennom en aktiv matproduksjon over hele landet faktisk er i stand til å levere trygg og sunn mat, kulturlandskap, levende bygder og nye varer og tjenester. Det er altså ikke en politikk som ensidig har produksjon av billig mat som mål, men som er robust og framtidsrettet. Matproduksjonen i Norge har mange fortrinn som vi skal utvikle videre. I bygdene rundt om i Norge produseres det mat som en del av den lokale kulturen og identiteten. Et gunstig klima, spredte og forholdsvis små bruk og mye kompetanse i næringen gir produkter med særegen smak, god kvalitet med hensyn til trygghet og renhet og sunn mat. For noen dager siden fikk jeg en orientering på Matforsk ute på Ås om hvilke unike kvaliteter norsk bygg har når det gjelder ernæring og helse. Det kalde klimaet gir selvsagt lavere avlinger og dermed høyere kostnader pr. kilo vi produserer i Norge, men det gir faktisk også en svært god ernæringsmessig kvalitet som det nå begynner å bli stor interesse for i mange forskermiljøer, og som forbrukerne framover kommer til å etterspørre. Det å utvikle dette eksemplet videre krever kompetanse i næringen, det krever forskning, og det krever et effektivt importvern. Det er framtidsrettet når det gjelder å utvikle den tradisjonelle norske matproduksjonen videre. Det mest synlige resultatet av en aktiv matproduksjon, med beitende dyr i hele landet, er et velpleid kulturlandskap. Kulturlandskapet knyttet til landbruket gir uutnyttede muligheter for Norge som reisemål. Dette er noe reiselivsnæringen i økende grad fokuserer på. Beitende dyr høyt til fjells og langt mot nord er definitivt ikke den billigste måten å produsere kjøtt på, men svært fornuftig i forhold til opplevelseskvaliteter og verdiskaping i reiselivet, som da blir en tilleggseffekt av matproduksjonen over hele landet. Videre må en framtidsrettet landbrukspolitikk for et åpent kulturlandskap koordineres med en offensiv energipolitikk, hvor økt satsing på bioenergi også vil bidra til å hindre gjengroing. Dette har potensial til å gi mange verdifulle nye arbeidsplasser ute på bygdene framover. Vi snakker faktisk om flere hundre arbeidsplasser pr. TWh produsert energi fra landbruksnæringen. En slik satsing krever også et samspill med den tradisjonelle matproduksjonen og en landbrukspolitikk som sikrer bosetting og aktive næringsutøvere ute på bygdene med ressurser og vilje til å utnytte bioråstoffet til fornybar og miljøvennlig energi. Matproduksjonen og det daglige samspillet mellom dyr, mennesker og natur utgjør en verdifull arena for opplæring, rekreasjon og terapi for mennesker som sliter i hverdagen. En landbrukspolitikk som sikrer matproduksjon lokalt, og som gir grunnlag for et samarbeid mellom næringen og kommuner og fylkeskommuner for å utvikle et tjenestetilbud innenfor denne sektoren, er framtidsrettet. Jeg er overbevist om at vi bare har sett begynnelsen på en utvikling der tradisjonell matproduksjon og grønn omsorg går hånd i hånd. Også her snakker vi om et betydelig potensial når det gjelder antall arbeidsplasser. Dette er noen eksempler på hva jeg mener er vesentlige deler av en offensiv landbrukspolitikk. Vi kan ikke bli billigst, men vi kan bli gode – og på noen områder kanskje best. Grunnlaget for dette må være at vi har et tilstrekkelig importvern og nødvendige virkemidler for lønnsom volumproduksjon av mat i Norge, for det å ta ut konkurransefortrinn i spesialkvaliteter og basere ny næringsutvikling i distriktene på landbrukets ressurser forutsetter et fortsatt aktivt landbruk over hele landet. WTO vil presse oss på kostnader og effektivitet i råvareproduksjon og foredling, men vi må ikke miste fokuset på den brede landbrukspolitikken som sikter mot å utvikle nye næringsveier som ikke er så sårbare for resultatet i WTO, og som gjør at bygdenes ressurser utnyttes i større grad enn i dag. Det er da vi best bidrar til å nå de landbrukspolitiske målene. Og det er da vi best viser at vi har hjerte for hele landet. Til slutt: Mye av dette er godt i gang. Et viktig bidrag nå er å arbeide for en WTO-avtale som fortsatt gir tilstrekkelig nasjonalt handlingsrom. Så skal vi videreutvikle en bred nasjonal landbrukspolitikk som legger grunnlag for å skape verdier og arbeidsplasser over hele landet.