Representanten Sponheim har tidligere i dag trukket opp den ideologiske plattform for Venstre: demokrati, rettsstat, det sivile samfunn og marked. I Venstres ideologi og politiske plattform er skolen – og en god skole – helt avgjørende for å kunne sikre at vi har demokrati, sikre at vi har verdiskaping, sikre at vi har et sivilt samfunn, og at vi har en rettsstat. I Venstre-statens historie, slik Rune Slagstad beskriver det, er det nettopp det store prosjektet å tilføre kunnskap og si at «kunnskap er makt» som sørger for at demokratiet vokser bredt fram i Norge. Derfor er det også slik fortsatt at det å satse på skolen, det å sørge for at skolen har høy status, og at lærerne har høy status, er et avgjørende prosjekt for Venstre. Det betyr en skole hvor vi har fokus på kunnskap, og hvor vi også har fokus på at elever, akkurat som voksne, er forskjellige mennesker. I denne sammenheng har jeg med interesse merket meg Arbeiderpartiets signaler om en ny kurs, presentert av representanten Huitfeldt på Arbeiderpartiets landsstyremøte, nemlig at Arbeiderpartiet nå vil satse på kunnskap i skolen. Det som gjenstår, er om partiet i praktisk politikk vil følge opp med bevilgninger og tiltak som gir mening til denne overskriften. For en god skolepolitikk skapes ikke ved retorikk, men den skapes ved de praktiske handlingene. For Venstre er nøkkelen til disse praktiske handlingene summert opp i tre slagord: lærere, lærere og lærere. Det vil med andre ord si at har vi gode lærere, har vi også et godt utgangspunkt. Det lærte våre nordiske naboer i Finland da de i 1970 valgte annerledes enn det vi gjorde i Norge. De høster nå fordelen av 35 års systematisk innsats. Vi ser hvordan det blir når det blir ujamnt, i samme tidsperiode. Skal vi gjøre noe med det, må vi etter Venstres syn reformere lærerutdanningen vår, både se på innholdet i det vi kaller for allmennlærerutdanningen, og gjøre den femårig. Vi må sørge for at den blir solid og god, fagrettet, praktisk rettet og yrkesrettet. For å komme dit må vi løfte etter- og videreutdanningen på en systematisk og sterk måte, for det er slik i dag at etter- og videreutdanning for lærere i Norge er tilfeldig, ja nesten sporadisk. Noen steder er den bra, andre steder finnes den knapt nok. På denne måten sørger vi for at vi behandler lærerne våre med respekt, på samme vis f.eks. som legene har fått respekt, gjennom sin systematiske og strukturerte etterutdanning. Det er å tilføre mer kompetanse. Venstres forslag om et kompetanseår er i praksis et forslag om å videreføre Kunnskapsløftet som en nasjonal dugnad og et spleiselag og å tenke sammenhenger framover. Det er slik at når vi ikke gav nok status og nok tillit gjennom 30–35 år – og det er vi mange som bærer ansvar for at vi ikke har vært med på – må vi sørge for at de som nå er i skolen, inntil vi får en annen lærerutdanning, kan få den utstrakte hånden fra samfunnet som de har krav på, som samfunnet trenger, og elevene fortjener. Så er det to anliggender til for Venstre – og igjen må vi kunne lære fra livserfaring, som vi alle i salen sikkert har: Gode spesialpedagoger som er til stede i den praktiske undervisningssituasjonen fra første dag, vil fort se dem som på en eller annen måte trenger en utstrakt hånd, vil fort sørge for at du ikke samler opp det som kan bli et problem, inntil det til slutt ender som i vårt land, hvor nesten 40 pst. av dem som sitter i fengsel, har diagnosen ADHD, og hvor veldig mange av dem for første gang møter den utstrakte hånden som innsatt. Det som må være hele satsingen, er at vi ser små mennesker tidlig, slik at man får en sjanse. Da vil en betydelig satsing på spesialpedagoger og en praktisk organisering av dette være en måte å gjøre det stortingspresidenten snakket om for noen dager siden, nemlig å se dem som liten stemme har, men som trenger en utstrakt hånd, en varm hånd og et medmenneske. Ingenting av det vi snakker om her, kan lykkes uten at vi tør ta forskningen på alvor. Det er slik at det er nysgjerrigheten både på den forskning som ikke vet alle praktiske svar, det vi kaller for grunnforskning, og den anvendte forskning som har bygd samfunnet før oss, som bygger det fortsatt. Venstre har en uro – og jeg deler den på vegne av partiet på denne talerstol – for hva som vil skje med forskning og høyere utdanning med det budsjettet som kommer. Men vi får vente og se. For Venstres del føler vi oss sterkt forpliktet av den forskningsmeldingen som ble framlagt, opptrappingen av norsk forskning, både grunnforskningen, det å sørge for en anvendt forskning, gode møteplasser mellom forskere, næringsliv og de som vil skape noe, og en systematisk rekruttering av dem som har lyst til å gjøre den innsatsen. Summert opp med en uttalelse jeg så som et signal fra Europa: En tsjekkisk EU-politiker sier i dag at uten å satse på lærere, lærere og lærere klarer vi ikke i lengden å forsvare verken dannelsen, demokratiet eller verdiskapingen.