Norge har etter SVs syn vært særdeles framtidsrettet når det gjelder debatter om spørsmål om bioteknologi. Vi har som et av de første landene i verden utviklet en egen lovgivning på området, og det har også medført at man en rekke ganger i stortingssalen har hatt debatt om særdeles viktige etiske emner. Det gjør også at alle partier på ulike tidspunkt har revidert sine standpunkt både i takt med at etikkdebatten har gjort at man har sett ting på nye måter, og ved at teknikker som det var galt å ta i bruk på tidlige tidspunkt, etter hvert har fått en trygghet som gjør at man ikke har utsatt folk for farlige inngrep, eller at man har risikert for mye ved at teknikkene skal tas i bruk. Man kunne godt harselere over eksempelvis motstanden mot assistert befruktning på et tidlig tidspunkt, men hvis teknikken hadde blitt tatt i bruk for tidlig, hadde man jo risikert å få avvik hos fosteret fordi teknologien var for dårlig. Derfor var det viktig å være kritisk til teknologien inntil den var trygg nok til at det var forsvarlig å ta den i bruk. Slik kan man debattere ulike spørsmål. Vi har jo hatt debatter i denne salen, bl.a. om bruken av spermier, sædceller som hentes ut fra testikler, og der vi vet at teknologien tidligere kunne gi avvik hos fostre hvis den ble tatt i bruk – altså ville det være galt å ta den i bruk for tidlig. På den måten kan man problematisere deler av loven og synliggjøre at det ikke er et spørsmål om å være mest mulig liberal i menneskets tjeneste eller mest mulig restriktiv i den forstand at man fratar folk rettigheter. Spørsmålene er altså mye mer kompliserte enn som så. Jeg synes at det innlegget som representanten Bent Høie holdt, på mange måter reflekterer at dette er kompliserte spørsmål, som man skal ha respekt for at det går an å mene forskjellig om, og at endring på noen punkter ikke betyr at man gir avkall på prinsipper. Da vi hadde debatten om bioteknologiloven, vektla SV de etiske sidene. Da vi fikk debatten som ble utløst av enkelttilfellet Mehmet, søkte vi også å gjøre det. Når man i ettertid ser på konsekvensen av lovendringen, kan man si at det på den ene siden var bra at man gjennom en nemnd kunne få vurdering av metoder som var tilgjengelig. På den annen side kan det være grunn til å sette spørsmålstegn ved om Stortinget i for stor grad går fra sitt ansvar for å trekke opp de etiske grensene. En revisjon av bioteknologiloven muliggjør på mange måter at man fører ansvaret tilbake der det hører hjemme, nemlig i Stortinget. Det har fra enkelte vært framstilt som om man nå foretar dramatiske endringer av loven ved å åpne for preimplantasjonsdiagnostikk, men det som er viktig å understreke, og som jeg synes også Bent Høie fikk fram i sitt innlegg, er jo at loven allerede i dag åpner for det, men da knyttet til alvorlig arvelig kjønnsbundet sykdom. Det som denne endringen vil medføre, er altså at man ikke bare knytter det opp mot begrepet «kjønnsbundet», men at det kan gjøres ved alvorlig arvelig sykdom, og så må man ha inngangskriterier som definerer hvor bred den døren skal være, som representanten Høie også presist beskrev det. Så vet vi at for å kunne ta i bruk preimplantasjonsdiagnostikk for å kunne utføre den typen undersøkelser må man også kunne forske på overtallige befruktede egg. Derfor vil det være en logisk konsekvens at hvis man aksepterer metoden, må man også akseptere den forskningen som leder fram til metoden. De to spørsmålene henger altså sammen. Det betyr jo ikke at man skal gi avkall på etikken knyttet opp mot at metoden brukes, og det blir i framtidens samfunn viktig å diskutere på hvilke premisser det skal skje. For min egen del er det problematisk dersom man ikke bare skal bruke teknologien for å sikre at de barn som fødes, har en best mulig helse, men at de barn som fødes, også skal tjene den hensikt at andre skal ha best mulig helse. Det man risikerer, er jo at metoden, som gjør at man velger en spesiell blodtype, spesielle egenskaper, kan utsette det barn som fødes, for en fare man ikke hadde trengt å utsette det for. Derfor gir en gjennomgang av bioteknologiloven en fornyet mulighet til å ta opp og diskutere de premissene som nå har ligget til grunn for nemnda, om den døren er som den skal være med hensyn til vidde, eller om det skal foretas endring, og i hvilken grad den endringen beror på at Stortinget tar tilbake det ansvaret Stortinget har for å bestemme etikken. Uansett vil det nok være behov for en nemnd, fordi man allerede i dag har utenlandssaker der det er spørsmål om å se på økonomien opp mot den nytten som behandlingen gir. Men det kan hende at premissene for et slikt nemndsarbeid skal endres.