Jeg har bare noen kommentarer – til statsrådens kommentarer til mitt innlegg. Når det gjelder produksjons-MoU-en og informasjon til Stortinget, gjentar jeg at det i proposisjonen ble sagt at det var i løpet av høsten 2006. Det fikk jeg også to ganger svar på i mitt spørsmål til statsråden, senest for tre uker siden. Nå sier statsråden i løpet av året. Det er altså noe annet. Så til kostnadene ved å trekke seg. Jeg har etterlyst kostnadene ved å trekke seg når man først har signert produksjons-MoU-en, ikke kostnadene ved å signere produksjons-MoU-en – det er 4 mill. dollar, det har vi fått med oss nå. Men jeg lurer på hva kostnadene er ved å trekke seg, f.eks. i 2008, i 2009, i 2010. I svaret jeg fikk, var det en hel rekke forutsetninger, og man kunne ikke komme til noe beløp. Men det er helt vesentlig at dette beløpet står der, helt klart, den dagen man signerer. Og dersom ikke amerikanerne kan gi det beløpet, må amerikanerne faktisk finne det beløpet og fortelle Norge hva det vil koste. Statsråden sa videre at gjenkjøpskrav gjelder. Nei, det gjør faktisk ikke det. Da er statsråden ikke korrekt informert. Når det gjelder JSF, er det altså «best value» eller «strategic best value». Det er de to alternativene man har. Det finnes ingen gjenkjøp når det gjelder JSF. Og litt av hele poenget med hele avtalen med USA er at man skal konkurrere seg til leveranser som kan bli store, som kan bli små, som kan bli ingenting. Derfor har man lagt til dette med «strategic best value», som skal gjøre at det ikke bare er «best value», altså best verdi på det man inngir tilbud om, men at man skal se strategisk på det for alle de landene som er med på utviklingen. Det jeg gjerne vil at statsråden tar med seg tilbake til departementet, er spørsmålet om en kanskje kunne forhandle industriavtaler med amerikanske myndigheter og ikke være ensidig fokusert på Lockeed Martin. Lockheed Martin kjøper ikke våpen, de kjøper deler til sine våpensystemer, mens amerikanske myndigheter anskaffer hele våpensystemer og plattformer – derfor dette med NSM, som nå blir integrert med JSF, det amerikanske kampflyet, som kan gjøre dette til en stor og god industriavtale for Norge, noe som virkelig betyr noe for FoU i Norge. Når statsråden videre sier at man skal forfølge alle fire kandidater, regner jeg med at denne industriavtalen med JAS blir signert, og at fase 1 på Eurofighter blir signert samtidig. Men det vil jo bare gjøre beslutningen enda vanskeligere i fremtiden, for da er det veldig mange norske bedrifter som vil ha knyttet seg opp til forskjellige kandidater, og som står der og produserer og utvikler delsystemer som vil bli kansellert den dagen vi bestemmer oss for ett av flyene. Det vil da gjøre det enda vanskeligere, så det må vi være klar over. Så vil jeg gjerne også snakke litt om ressursbruk. Når man skal skaffe industriavtaler for 40–50 milliarder kr, må man faktisk bruke noen ressurser for å få det til. Det ville vært helt uhørt i privat industri å skulle skaffe den type kontrakter og bruke så lite ressurser for å få dette til. Og det er ikke akkurat aktiv næringspolitikk Regjeringen skryter av – det er ikke aktiv næringspolitikk å ha en to-tre-fire-fem mennesker som prøver å få tak i 40–50 milliarder kr i industriavtaler.