Inntil sist onsdag, da utenriksministeren kom famlende inn i Stortingets vandrehall, var det mest spennende spørsmålet i norsk politikk om Sosialistisk Venstreparti allerede etter ett år i regjering skulle komme i Guiness Rekordbok for politisk kamelsluking. Etter at SV ble overkjørt i spørsmålet om gasskraftverk og rensing på Mongstad, var det store spørsmålet om SV skulle bli overkjørt også i spørsmålet om hvorvidt Norge skulle komme med økte styrkebidrag til NATOs operasjoner i Afghanistan. Nå vet vi altså at det var SVs tur til å slippe å tape enda en sak. Rettferdig at det ikke alltid er SV som skal bli overkjørt, vil sikkert noen hevde. Men hva slags styring av landet blir det av slikt, at nå var det SVs tur til å få en seier, fordi nå tålte visstnok ikke SV mer politisk smerte i form av å bli overkjørt? I Klassekampen slippes katten ut av sekken. Under overskriften: «En jubeldag for SV» står det: «SV feirer Regjeringens nei til spesialstyrker i Afghanistan som en stor seier.» Og SVs forsvarspolitiske talsmann, Bjørn Jacobsen, sier rett ut følgende: «Dette er en stor lettelse. Her nærmet vi oss partiets smertegrense.» Dermed har vi altså fått en meget spesiell og alvorlig situasjon, at SV er innvilget vetorett i flertallsregjeringens sikkerhetspolitikk. Og nå blir altså resultatet at SVs politikk blir Norges politikk, fordi Arbeiderpartiet og Senterpartiet gir etter. Med sine 15 representanter på Stortinget er SV det eneste partiet som er imot at Norge skal bidra med økte styrker i Afghanistan. Reelt sett er det derfor et massivt flertall på Stortinget mot den linjen Regjeringen har valgt. Dette flertallet vil imidlertid ikke komme til uttrykk, fordi Arbeiderpartiet og Senterpartiet feiget ut da det ble virkelig hett. Dette provoserer meg kraftig og representerer etter min oppfatning det verste utslaget så langt av den rød-grønne regjeringens politikk. At SV skulle få avgjørende innflytelse på landets utenriks- og sikkerhetspolitikk, var det nok ikke mange som hadde tenkt seg da de stemte på de rød-grønne ved valget for et år siden. Det er fortjenestfullt og bra at utenriksministeren har vært ydmyk og i dagens debatt beklaget sin handlemåte ved ikke å lytte til og konsultere den utvidede utenrikskomiteen på forhånd. Men samtidig har jeg her utenriksministeren mistenkt for å ha foretatt en kald beregning, ut fra prinsippet om at det er lettere å få tilgivelse enn tillatelse. Utenriksministeren måtte vite at han ville fått et klart og entydig råd fra opposisjonen om å si ja til NATOs anmodning dersom han hadde bedt om råd fra den utvidede utenrikskomiteen, og dersom en først søkte et slikt råd, ville det være umulig å la være å følge det i etterkant. Derfor snublet i stedet Jonas Gahr Støre inn i Vandrehallen. Det burde være unødvendig, men fordi det er grunn til å tro at også mange i det politiske miljø har glemt hva vi gjør i Afghanistan, hvorfor NATO i det hele tatt befinner seg der, finner jeg det nødvendig å minne om bakgrunnen og den nære forhistorie. 11. september 2001, i USA bare kalt «Nine-eleven», ble det rettet et dramatisk terroranslag mot New York og det amerikanske samfunn, hvor tusenvis av uskyldige mennesker ble drept. Siden har vi sett grusomme terroranslag også mot London og Madrid. De ansvarlige for disse grusomme terroranslag er Al Qaida-terrorister, anført av Osama bin Laden, med utgangspunkt i baser og treningsleirer i Afghanistan. Tusenvis av uskyldige mennesker – barn, foreldre, onkler, tanter, besteforeldre – er drept av disse forskrudde og gale terrorister. De har bare én agenda, og det er å utslette våre samfunn og vår levemåte. Det er altså ikke Afghanistan NATO og Norge er i krig mot, men disse ekstremt farlige og ytterliggående miljøer, som først og fremst har holdt til i grenseområdene mellom Afghanistan og Pakistan, og som inntil NATO engasjerte seg, holdt nesten hele Afghanistan i et jerngrep gjennom Talibans autoritære, kvinnefiendtlige og farlige styre. Norge er heldigvis medlem av verdens fremste fredsorganisasjon, NATO, som har sikret fred og frihet i vår verdensdel siden annen verdenskrig. USA er også medlem av NATO, og da et av NATOs medlemsland ble angrepet, slik det skjedde 11. september 2001, betydde det at artikkel 5 i NATO-pakten, en for alle og alle for en, ble aktivert for første gang. NATO og Norge bidrar derfor i kampen mot terrorisme gjennom militære operasjoner i Afghanistan, selv om ikke ISAF-styrken er en såkalt artikkel 5-styrke. Vi har rett og slett ikke råd til, verken i forhold til NATO, den vestlige verden eller det afghanske folk, å tape den militære kampen i Afghanistan. For uten en klar seier militært blir alt arbeid og alle ressurser brukt på å bygge et sivilt samfunn basert på demokratiske prinsipper, helt meningsløst.