Det er et bredt politisk flertall som mener at det er riktig at staten skal ha en aktiv rolle i omstillingen i Årdal; det er ikke det denne saken dreier seg om. Det denne saken derimot dreier seg om, er valget av omstillingsprosjekt og behandlingen av denne saken. Det har sin bakgrunn, som kjent, i Innovasjon Norges vedtak om å støtte etablering av en dørfabrikk i Årdal. Vedtaket i Innovasjon Norge ble fattet den 1. februar i år. Komiteen henvendte seg for første gang i brev av 28. mars til nærings- og handelsministeren og bad om å få oversendt de relevante dokumenter i saken, deriblant markedsanalysen, som statsråden tidligere hadde uttalt at han forutsatte at Innovasjon Norge hadde gjennomført. Komiteen mottok først en klippet versjon av saksdokumentene. Først etter nye brevrunder mellom komiteen og statsråden fikk komiteen innsyn i de deler av dokumentasjonen som av Innovasjon Norge var klippet av hensyn til forretningshemmeligheter. Dette burde egentlig vært en unødvendig øvelse. Representantene har i henhold til forretningsordenens § 60 taushetsplikt for behandling av slike saker i komiteen, og statsråden kunne og burde følgelig ha formidlet all relevant dokumentasjon ved første henvendelse. Saken har også en praksis i tidligere saker i kontrollkomiteen. Komiteen har i denne saken vært opptatt av å belyse tre forhold. 1. Nærings- og handelsdepartementets befatning med søknaden fra Dooria AS i forhold til behandlingen i Innovasjon Norge og i forhold til SIVAs rolle2. styret i Innovasjon Norges begrunnelse for hvorfor de har endret mening mellom førstegangs og annengangs behandling av søknaden fra Dooria AS3. markedet for den type produkter og mulige uheldige virkninger av statens rolle i saken, altså uheldige virkninger for andre virksomheter innenfor samme bransje I innstillingen har et flertall bestående av regjeringspartiene ikke sett noen grunn til å stille kritiske spørsmål ved noen sider av saken. Jeg regner med at flertallet selv vil redegjøre for sine synspunkter. Et mindretall bestående av de øvrige partiene representert i komiteen har funnet grunn til å stille spørsmål ved Innovasjon Norges saksbehandling i denne saken og deres valg av omstillingsprosjektet i Årdal. Det springende spørsmål i denne saken er knyttet til prosjektets samfunnsøkonomiske lønnsomhet. Innovasjon Norge sier selv at et prosjekt som har som mål å ta markedsandeler fra dagens aktører, sjelden vil kunne defineres som samfunnsøkonomisk lønnsomt. Det hersker ikke tvil om at en ny dørfabrikk i Norge – i Årdal – vil ta markedsandeler, sannsynligvis betydelige, fra de eksisterende aktørene. Videre er det ingen som benekter det faktum at denne bransjen ikke har noe vekstpotensial av betydning, samt at aktørenes marginer er svært beskjedne. Innovasjon Norge betegner selv bransjen som moden. Likevel mener de at Dooria Årdal-prosjektet er samfunnsøkonomisk lønnsomt. Innovasjon Norges argumentasjon for hvorfor dette er tilfellet, hviler på to viktige forutsetninger, for det første at bransjen er under omstrukturering, og at det i fremtiden kun vil være plass til to–tre store internordiske aktører, og for det andre at Dooria er eneste norske alternativ som vil kunne hevde seg. At bransjen er under omstrukturering, er noe også aktørene i bransjen har bekreftet. Det er akkurat derfor flere av dem har investert betydelige summer i ny teknologi og ekspansjon. Norges største dørprodusent i dag, Nordic Dørfabrikk AS i Lyngdal, som er lokalt eid og har 140 ansatte, har etablert seg i Sverige og Danmark og gjennomført kostnadskrevende investeringer i Lyngdal nettopp for å møte fremtiden. Dette er en hjørnesteinsbedrift i en kommune med 7 500 innbyggere om lag. Under kontrollhøringen redegjorde Bindalsbruket AS for at også de har gjennomført investeringer for å møte denne omstruktureringen. Bindalsbruket sysselsetter 120 mennesker i en kommune med bare 1 750 innbyggere. Det er enkelt å forstå at det vil være en katastrofe for dette lokalsamfunnet hvis Bindalsbruket skulle gå over ende. Dette er eksempler på aktører som er vel befestet i dagens marked, og som bestrider Innovasjon Norges forutsetning om at Dooria er det eneste norske alternativet. Det er på sin plass å minne om at staten har et særdeles frynsete rykte når det gjelder å intervenere i dørbransjen for å styrke norsk næringsliv. Da Innovasjon Norges forløper ville restrukturere markedet på 1970-tallet, gikk staten inn med 100 mill. kr i etablering i en bedrift i Nome i Telemark. Resultatet etter noen år med dårlig lønnsomhet var salg til Sverige, nedleggelse og tap av norske markedsandeler. Bindalsbruket var også den gangen en av dem som i tillegg til å møte den normale konkurransen i markedet, møtte staten som konkurrent. Som kjent var det først ved andre gangs behandling i styret i Innovasjon Norge at de fant å kunne støtte Dooria Årdal-prosjektet. Det er vanskelig å se hvilken ny informasjon av betydning som har tilkommet saken mellom første og andre gangs behandling, og som kan forklare styrets kuvending. Vekstraten for de aktuelle produktene i det nordiske markedet er begrenset, og det er mer enn nok kapasitet i bransjen i dag. Ut fra dette fremstår det som åpenbart at en ny og moderne dørfabrikk med en særdeles gunstig finansieringspakke vil gi negative strukturelle konsekvenser for andre norske aktører i bransjen. Det er fristende å spekulere i at man mener at målet helliger midlet i denne saken, at en mener det er nødvendig å støtte Dooria Årdal-prosjektet, selv om dette kan gå på bekostning av andre lokalsamfunn. Dette var iallfall ikke Stortingets intensjon da det ble bevilget midler til omstillingen i Årdal. Dørbransjen er, som også Innovasjon Norge sier, en moden bransje. Marginene er små, og aktørene konkurrerer i et velfungerende marked. Det er derfor gode grunner rent intuitivt til å stille spørsmål ved om Dooria Årdal-prosjektet er samfunnsøkonomisk lønnsomt. Dette spørsmål kunne ha vært overflødig hvis behandlingen av saken i Innovasjon Norge hadde vært grundigere og i større grad etterprøvbar. Det mindretallet i komiteen spesifikt peker på, er mangelen på innhenting av uavhengige, eksterne konsekvensutredninger eller markedsanalyser. Innovasjon Norges avgjørelse kan bety liv eller død for bedrifter, ikke bare de direkte involverte, men også for tredjepartsbedrifter. Da holder det ikke bare å basere beslutningsgrunnlaget på en telefon fra en saksbehandler til Bransjeforbundet. Mindretallet i komiteen har derfor funnet saksbehandlingen i Innovasjon Norge kritikkverdig i denne saken. I den grad statsråden er fullt ut komfortabel med den måten Innovasjon Norge har håndtert saken på, er dette også å lese som en kritikk av ham. Denne saken har vist at det er behov for prøvbare markedsanalyser og konsekvensutredninger. Mindretallet i komiteen foreslår derfor: «Stortinget ber Regjeringen om å gå gjennom regelverket for behandling av saker i Innovasjon Norge, med sikte på å sikre at systemet på en tilfredsstillende måte ivaretar behovet for overvåking og etterprøvbarhet av beslutninger og beslutningsgrunnlag i Innovasjon Norge.» Jeg tar med dette opp forslaget fra mindretallet i innstillingen. Statsråden signaliserte under høringen at han ville se på de rutinene og den måten det jobbes på, slik at en kan unngå lignende situasjoner eller lignende tilfeller i fremtiden. I lys av dette finner jeg det noe overraskende at ikke engang hans eget parti er med på å støtte forslaget fra mindretallet. Uavhengig av regjeringspartienes stemmegivning i denne saken må det forutsettes at statsråden har til hensikt å følge opp sin egen erklæring overfor komiteen. Jeg bare forutsetter at Stortinget blir involvert i dette arbeidet.