Vi som har levd betydelige deler av voksenlivet som aleneboende, vet godt at det er tøft økonomisk. Vi vet at boligutgiftene er tunge. For eksempel vil husforsikring, som man gjerne må betale for huset og innboet sitt, beløpe seg til omtrent det samme som for en familie på fire. Når det gjelder kommunale avgifter, betaler man gjerne det samme i søppelavgift som en stor familie gjør. I NRK-avgift betaler man det samme som en stor familie gjør. Og det samme gjelder eiendomsskatt. Eiendomsskatt er innført i over 50 pst. av norske kommuner, og det ivres jo fra SV og Arbeiderpartiet for at enda flere kommuner skal ha denne skatten. Det er en skatt som rammer blindt, og hvor man ut fra husstørrelse må betale det samme enten man er én eller fire. Ofte blir det da trangt når regningene strømmer på. En annen problematikk, riktignok sideordnet, som kan oppstå for en del av dem som bor alene, er ensomhet. Det er på ingen måte alle som bor alene, som er plaget av dette, men det er et gryende problem i vårt samfunn at ensomheten er betydelig, og at noen av de tilfeller som man kan komme over, kan grense mot psykiatrien og kanskje er med og bidrar til økte psykiske problemer. Tøffest tror jeg det er for dem som bor alene, men som i tillegg har barnebidrag som skal betales. Det er selvfølgelig slik at man skal prioritere å betale barnebidrag, men det kan da bli lite til andre ting. Og vi vet at mange aleneboende som betaler bidrag, sliter med økonomien. De har betalingsproblemer, og det blir ikke spesielt mye lettere av en overivrig Statens innkrevingssentral. Hva konkret vil Fremskrittspartiet gjøre? Fremskrittspartiet har helt siden partiet ble opprettet for over 30 år siden, jobbet for at man ikke skal betale mer i skatter og avgifter til det offentlige enn nødvendig. Det betyr at vi i mange år har jobbet for at kommunale avgifter ikke skal begrenses etter vilkårlige regler som boareal o.l. Slike avgifter skal maksimalt ugjøre den reelle offentlige kostnaden og derfor beregnes etter forbruk. Dette er et eksempel på hvordan Fremskrittspartiet jobber for enslige. Fremskrittspartiet har liten tro på spesielle ordninger for ulike grupper, da disse ofte blir kostbare å administrere. Dessuten ser vi ofte liten reell effekt av ordningene. Spørsmålet er selvfølgelig også om vi i det norske samfunnet har økonomi til ytterligere store subsidieordninger. Man kan selvfølgelig spørre seg hvorfor det er så mye fokusering på familiepolitikk og så lite på singelpolitikk. Svaret er vel at det er naturlig, og at det blir mye fokusering på familiepolitikken, som dreier seg om barn, barnehager, kontantstøtte osv., fordi barn er så viktige i samfunnet vårt. Men vi som politikere må klare å ha to tanker i hodet samtidig på dette området og fokusere også på dem som velger ikke å ha barn. Fra Fremskrittspartiets ståsted er det ikke slik at vi tenker at vi skal ha en spesiell singelpolitikk. Vi tenker oss at vi skal ha en generell politikk som kan gagne alle grupper, og som selvfølgelig også vil gagne dem som er single. Vi skal selvfølgelig ikke avskjære oss muligheten til å vurdere konkrete forslag som måtte komme ut av det arbeid som nå gjøres i departementet. Men jeg vil jo håpe at man i det arbeidet også prøver å se spesielt på de bidragsbetalende, og at man der prøver å få til en mer rimelig fordeling av de byrder som foreligger. Jeg synes det er rørende at Kristelig Folkeparti har omsorg for de single. Det er flott med en slik iver som den som ligger bak denne interpellasjonen. Det man kan spørre seg om, er hvorfor man ikke har gjort noe på området, når man faktisk har sittet seks av de siste åtte årene i regjering. En stortingsmelding vil kartlegge tingene, ja, men den vil ikke løse problemene, og det det handler om her, er konkret handling, konkrete lovendringer og konkrete kommunale vedtak. Avslutningsvis: Jeg synes intensjonen er god, og den skal representanten Molvær Grimstad ha ros for.