Demokratibygging er en møysommelig prosess. Gjennom kirkelovgivningen av 1996 ble det for Den norske kirke etablert demokratiske organer med Kirkerådet som det sentrale kirkepolitiske rådet. At det foregår en kirkepolitisk kamp i Den norske kirke, er åpenbart for alle som følger med – og det skulle kanskje også bare mangle. Det som er forstemmende, er at i denne kampen er det meste tillatt, også når det gjelder valg og ansettelser i Kirken. Da det demokratisk valgte Kirkerådet skulle ansette direktør, fikk vi synliggjort kampen på en uverdig måte. Mangel på lojalitet i kombinasjon med tilfeldigheter kan snu opp ned på en enstemmig innstilling og få kirkepolitiske konsekvenser med stor rekkevidde. For oss som satte vår lit til at den demokratiske delen av Kirken er godt etablert, at vanlige demokratiske regler har fått godt fotfeste, var dette en viktig påminnelse. Jeg anser det som ikke usannsynlig at dette kan påvirke den videre debatten om forholdet mellom stat og kirke. Alle de som argumenterer med at et skille vil skape en trangere kirke, der makt avler liten forståelse for mangfoldet, kan i alle fall ha fått et lite vindpust i seilene. Jeg velger likevel å håpe at de aller fleste vil forholde seg til debatten om å skille stat og kirke på en prinsipiell måte, og bruke denne saken til et økt engasjement til støtte for den demokratiske delen av vår kirke. Meldingen ble lagt fram av den forrige regjeringen, og den ble videreført av den nåværende. Det er derfor et stort flertall som står bak den. Den gir en god beskrivelse av den økonomiske situasjonen for Den norske kirke. Den viser dessuten, om noen skulle være i tvil, at vi har en kommunekirke når det gjelder finansiering. Det er viktig at vi også har med oss dette perspektivet. Meldingen viser også at de gamle konfliktene mellom embetsmannskirken og rådskirken, den demokratiske delen av Kirken, fortsatt ligger like under overflaten. Hvor er behovet størst for nye stillinger? Er det behov for prester eller ikke-geistlige som diakoner, kateketer, kirkemusikere og andre kulturarbeidere? Alt dette ligger rett under overflaten. Komiteen peker på at situasjonen er spesielt vanskelig for små kommuner. Rundt 1 mill. kr til kirkelige aktiviteter er et gjennomsnitt i små kommuner. Dette er penger som skal gå til opplæring og til diakoni samt til vedlikehold av kanskje flere eldre kirker – så en får det ikke til å gå i hop. Det er derfor behov for å ta et grep i forhold til de små kommunene og påse at Kirken får en bedre økonomisk situasjon, slik at iallfall vedlikeholdet av verneverdige kirker blir ivaretatt på en forsvarlig måte. Evaluering av trosopplæringsreformen viser at den er kommet godt i gang, og at Kirkerådet og alle har vært lojale i forhold til de vedtak og de føringer som Stortinget har lagt. Det flertallet i Stortinget denne gang vil gjøre, er å prøve å legge en liten føring med hensyn til å komme i dialog med de ulike tros- og livssynssamfunn. Vi ber Kirken vurdere om det ikke ville være fornuftig å trekke dette perspektivet tyngre inn i trosopplæringsreformen. Vi peker dessuten på at prestetjenesten er omorganisert, og ber kommunene vurdere om det ikke ville være fornuftig å få en tilsvarende omorganisering av den øvrige delen av den kirkelige virksomhet. Det har vist seg at omorganiseringen av prestetjenesten har vært fornuftig. Det kan være ressursbesparende med et tilsvarende samarbeid for den øvrige delen av Kirken, og det kan være fordeler å hente. Flertallet foreslår å endre reglene for avkastningen av fondet. Det er på tide å bruke avkastningen av fondet og ikke låse inn deler av den, fordi behovet for å gjøre noe med gamle og verneverdige kirker er stort. Vi foreslår å endre loven – vi er klar over at også statsråden har antydet dette – slik at man kan bruke mer av avkastningen til vedlikehold av verneverdige kirker. Dette er ikke å tappe fondet, dette er å bruke avkastningen. Det vil jeg understreke. Vi ber også om at man vurderer om deler av verdistigningen kan tas ut, for å brukes til vedlikehold av verneverdige kirker. Dette er heller ikke tapping av fondet, det er å ta ut deler av avkastningen. Om dette er tillatt – om dette er mulig – vet vi ikke. Vi ber Kirken om å vurdere det. Helt til slutt: Vi ber om at forskningsarbeidet rettet mot stavkirker blir styrket. Det er NIKU som har hatt ansvaret for dette så langt. Vi er klar over at det ikke er NIKU som er årsaken til at dette ikke har fungert godt nok, men det er behov for å få økt kunnskap – og å generere ny kunnskap – på dette området. Vi ber statsråden om å vurdere hvorvidt det finnes andre måter å organisere den delen av virksomheten på.