Behovet for ny og lønnsom verdiskaping i Distrikts-Norge er stort. Jordbruket er under press fra WTO-forhandlingene. Uansett er det viktig å stimulere til utnyttelse av potensialet i landbruket. Med stigende generell velferd i samfunnet og stadig økende betalingsvilje for opplevelser har jakt og utmark potensial til å kunne gi et bidrag til økt verdiskaping i Distrikts-Norge. Da må fokuseringen når det gjelder viltforvaltningen endres, fra bare å fokusere på forvaltning og et mest mulig effektivt uttak til å fokusere på bestandskvalitet og utvikling av et inntektspotensial. Skal Distrikts-Norge kunne utvikle sine muligheter på dette området, er lengre jakttider enn i dag en viktig forutsetning. Jakt er en vesentlig del av norsk kulturhistorie. Jakt er for mange en viktig del av det å ha høy livskvalitet, og utvidet jakttid vil øke tilbudet og gi større valgfrihet til flere. Det er i stor grad hjortevilt det snakkes om i forhold til jakttider, men det gjelder også småvilt. Jeg vil primært konsentrere meg om hjorteviltet, men vil til slutt også ta opp et forhold tilknyttet småvilt. De ytre jaktidsrammene for hjortevilt i Norge er fra 1. august til 31. januar. De ble fastsatt da viltloven ble innført i 1982. Innenfor denne perioden har jakten ingen biologiske negative konsekvenser. Direktoratet for naturforvaltning har derfor relativt vide rammer å forholde seg til når de nå skal starte arbeidet med forslag til nye jakttidsforskrifter i Norge. I de gjeldende jakttidsforskrifter som går ut 31. mars neste år, tillates imidlertid ikke mer enn 25–35 dager jakt på elg og 65 dager jakt på hjort. Det er mitt håp at Direktoratet for naturforvaltning nå vil sette jakt inn i det verdiskapingsperspektivet det fortjener når jakttidene nå skal gjennomgås. Jakt på hjortevilt er kvoteregulert. Korte perioder for tillatt jakt hemmer mulighetene for å utvikle salgbare jaktprodukter, det stresser jegerne og hindrer i visse situasjoner fornuftig viltforvaltning. Det skaper for øvrig unødvendig konflikt mellom jegere som ønsker å jakte småvilt og hjortevilt, fordi jaktterreng ofte stenges for småviltjegere under storviltjakten. I tillegg øker det risikoen for skadeskyting som følge av tidspress for jegerne. Vårt naboland Sverige har på sin side i lang tid hatt vesentlig lengre jakttider. Dette fører til en konkurransevridning i Norges disfavør. De korte jakttidene har medført at jaktkulturen i Norge i stor grad er rettet mot å få «tatt ut kvota så raskt som mulig». Skal en få økt verdiskaping ute i Bygde-Norge med utgangspunkt i jakt, burde imidlertid målsettingen vært at lokalbefolkningen og grunneierne får flest mulig gjestedøgn og størst mulig verdiskaping ut av hver fellingstillatelse. Jakt har åpenbart en stor og økende verdi. Denne består dels av kjøttutbyttet, dels av opplevelsen. Historisk sett har kjøttutbyttet vært det viktigste, både for grunneiere og jegere. Med stigende velferdsnivå er imidlertid opplevelsen og det sosiale aspektet ved jakt blitt stadig viktigere. Der ligger mulighetene. Ved å tilby de riktige opplevelsene vil grunneiere og rettighetshavere kunne skape betydelig større verdier enn bare utbytte av kjøtt. Dette krever investeringer, og skal en få lønnsomhet i og fokusere på slike investeringer, vil en lengre jaktperiode være viktig. I mange lokalmiljøer fokuseres det på en kunstig konflikt mellom den lokale jeger og utviklingen av denne type tilbud. Erfaringene til dem som har forsøkt å utvikle produkter på dette området, er imidlertid motsatt. Det er kun en begrenset del av kvoten som er interessant for tilrettelagt jakt. Lokale jegere trengs som guider, og de får mer enn nok av muligheter til å tilfredsstille egen jaktlyst etter at perioden for guidet jakt er over. Mange lokale jegere føler en stolthet ved å kunne bidra til at andre får en fin opplevelse, og de får muligheten til å vise fram og profilere sitt lokale miljø for en utenforstående på en positiv måte. God forvaltning av en hjorteviltstamme er ingen enkel affære. En vil aldri kunne ha fullstendig oversikt over stammens utvikling. Dette har både med fertilitet og naturlig avgang å gjøre. Dessuten vil en riktig forvaltning av stammen medføre at jegerne hvert år pålegges å ta ut en riktig andel yngre/eldre dyr og en riktig fordeling mellom hannkjønn og hunnkjønn. Dette skal i tillegg kombineres med human jakt der skudd utelukkende skal avfyres uten at det medfører risiko for skadeskyting og farlige situasjoner. Normalt vil derfor et jaktlag observere mange dyr for hvert dyr som kan felles. Det økende antall rovvilt har gjort dette enda vanskeligere. Ikke bare tar rovviltet sin andel av stammen, men det endrer også hjorteviltets atferd. Hjorteviltet trekker ut av de områdene der rovviltet oppholder seg. Det foregår derfor en kontinuerlig forflytning av begge parter. Er et jaktlag i et rovviltområde uheldig, er deres terreng tilnærmet tomt når jaktlaget hadde planlagt å jakte. Alt tilsier lengre jakttider. I mange områder stenges fortsatt småviltjegerne ute fra terrengene når hjorteviltjakt foregår. Dette skaper selvfølgelig konflikter som er helt unødvendige, begrunnet ut fra en frykt for at småviltjegere «skremmer» bort hjorteviltet, og det har et sikkerhetsmessig aspekt. Lengre jakttider må kombineres med et krav om at terrengene er åpne for både småviltjakt og hjorteviltjakt samtidig. Det har vært gjennomført forsøk med utvidet jakttid på hjortevilt i noen utvalgte kommuner. For å få delta måtte jaktlagene i kommunene forplikte seg til samjakt. Erfaringene både her og andre steder er positive. I praksis gjennomføres dette ved at storviltjegere og småviltjegere unngår å jakte på akkurat samme sted. Mye av den samme erfaringen er trukket i forhold til vanlige turgåere. Kvoteuttak og fordeling av uttak etter kjønn og alder er viktige sider ved en god viltforvaltning. Det er imidlertid også andre forhold som tilsier at man skal utvide jakttidene. Trekkvilt – dvs. at viltet vandrer mellom sommer- og vinteroppholdsted – er et problem når det gjelder skader på yngre skog i visse områder, og det er et trafikksikkerhetsproblem. Det er en kjensgjerning at en viss andel av en bestand trekker mellom vinter- og sommerbeite. Det kan være fornuftig å beskatte hjorteviltet i de periodene da en vil ha størst mulighet til å skyte dyr som trekker. Over tid vil dette gi en effekt ved at andelen dyr som trekker, går ned. Effekten vil vise seg i form av færre ulykker i trafikken og mindre skader på ungskogen. Dyr trekker når snødybden blir en stor nok hindring der de oppholder seg. Trekkproblematikken tilsier at Direktoratet for naturforvaltning også må vurdere om muligheten til januarjakt bør utnyttes i de områdene der det er aktuelt. Biologisk sett er det ingen faktorer som taler mot ikke å utvide jakttidene. Snarere tvert imot er det lite som skulle tilsi at hjortevilt over hele landet følger samme rytme, og det er mye som tilsier at en tillater lokal tilpasning ut fra lokale forhold. Hensynet til verdiskapingspotensialet tilsier at en bør tillate jakt tidligere enn i månedsskiftet september/oktober. Dagene blir korte i slutten av oktober, og snøen kan ligge dyp. Da er interessen for jakt betydelig redusert hos mange som i stor grad er ute etter opplevelsen. Skal Distrikts-Norge kunne utvikle sitt potensial for verdiskaping, bør jakt tillates tidligere enn i dag. Jakt bør generelt kunne pågå minst fram til 23. desember i stedet for å stoppes i månedsskiftet oktober/november. I de områder som har betydelig trekkproblematikk, må den kunne pågå ut januar. Begrunnelsen er gitt ovenfor. Samfunnet kan over tid hente ut en betydelig gevinst i form av færre trafikkuhell og mindre skogskader. Forvaltningen foregår i dag ved at grunneiere/rettighetshavere slutter seg sammen i større driftsplanenheter. Disse enhetene har i mange kommuner betydelig større innsikt i forvaltning av viltet enn den kompetansen kommunen selv har. Beslutninger knyttet til jakt og konkrete jakttider lokalt bør overlates til disse, med fylkesmannen som overordnet myndighet. Da flyttes forvaltningsmyndigheten nærmere dem som kjenner de lokale forholdene best, og som har en egeninteresse av å forvalte stammen på en best mulig måte. Når det gjelder rådyrbukk, har Sverige lang erfaring med jakt også om våren. Det synes ikke å være negative erfaringer med dette, og det åpner opp for at jegere kan praktisere sin lidenskap på et tidspunkt da naturen er på sitt prektigste. Det kan gi betydelige nye muligheter. Når svensk rådyrforvaltning ikke synes å ha negativ erfaring med dette, bør heller ikke den norske ha det. Snarere tvert om vil det kunne heve både status og anseelse for rådyrjakten og på den måten gi rådyrforvaltningen et løft og økt fokusering lokalt. Sverige har også åpnet for toppjakt på storfugl, hannfugl stort sett, ut januar. Dette er en svært krevende jaktform som gir stor spenning, men lavt utbytte for de fleste. Bestandsmessig sett har denne jakten marginal innflytelse, siden det oftest er hannkjønn som tas ut. Nok en gang bør imidlertid argumentet med samkjøring av regler i forhold til Sverige veie tungt. Jakt og utmark er et betydelig potensial for verdiskaping i Distrikts-Norge. Dette er grunnlag for en lønnsom næring som ikke trenger tilskudd eller subsidiering for å kunne utvikles. Det eneste som trengs, er at samfunnet gir så stor frihet til lokal tilpasning som biologi- og vilthensyn tillater, i stedet for at man leter etter muligheter for å begrense dette. Min henstilling til Direktoratet for naturforvaltning er at man gir Distrikts-Norge mulighetene. Jeg håper miljøvernministeren vil bidra til at Direktoratet for naturforvaltning får klare signaler om dette.