Energibalansen er utvilsomt et viktig element i vårt samfunn, ikke minst vitner de siste to timenes debatt om akkurat det. Det er faktisk sånn at svært mye avhenger av en sikker og stabil energiforsyning, ikke minst vår egen velferd og vår egen mulighet til verdiskapning. Et importbehov på 7–8 TWh i et normalår er utvilsomt ikke tilfredsstillende. På bakgrunn av dette er Dokument nr. 8-forslaget fra Fremskrittspartiet om en energipolitisk handlingsplan interessant. Men etter våre vurderinger tar forslaget ikke opp i seg noe nytt, med unntak av én merknad fra Fremskrittspartiet, der man tar til orde for at man skal være fordomsfri i forhold til atomkraft. Men forslaget peker utvilsomt på ett viktig forhold, og det er at Norges samlede evne til å produsere elektrisitet har vært tilnærmet uendret siden 1990 og fram til i dag. Men den forbruksveksten som har vært gjeldende i de samme årene, har vi gradvis utviklet en negativ kraftbalanse. Fra 1990 og fram til i dag har også bruttoinvesteringene i ny kraftproduksjon vært på i underkant av 2 milliarder kr, mens i perioden før 1990 var bruttoinvesteringene i ny kraftproduksjon vesentlig høyere. Som et eksempel var bruttoinvesteringene i 1980, omregnet til 2005-kroner, på om lag 10 milliarder kr – altså fem ganger så store investeringer i 1980 som i 2005. Det er grunn til å reflektere litt over hvorfor dette markante skillet i investeringsnivå og stans av utbygging av ny kraftproduksjon skjedde på 1990-tallet. Utvilsomt henger dette sammen med innføring av markedsmekanismen som kom i form av energiloven. Det understreker også etter min vurdering at markedet ikke regulerer forholdet mellom tilbud og etterspørsel på en tilfredsstillende måte, ikke minst med tanke på forsyningssikkerhet og prisnivå, som er noe av grunnlaget i forslaget. Forslagsstillerne trekker fram også et annet element som jeg er enig i – at forsyningssikkerheten med så høy andel vannkraftproduksjon er sårbar, og likeledes at sårbarheten øker i takt med utnyttelsen. Hovedspørsmålet blir om dagens situasjon kan avhjelpes med en energipolitisk handlingsplan. Det er et faktum at når det gjelder energiproduksjonen, er det ikke akkurat mangel på planer, ei heller debatter, men mangel på investeringsvilje som er hovedproblemet. Det er spesielt på to områder uenigheten framkommer. Det pekes i en merknad fra Høyre og Fremskrittspartiet på at Regjeringen er imot konvensjonell vannkraftutbygging. Ja, det er riktig at de store vannkraftutbyggingenes tid er over, og jeg vil legge til at dette har vært forankret i et bredt flertall i denne sal, og er det fremdeles. Men vi er ikke imot å utnytte det energipotensialet som ligger i små-, mini- og mikrokraftverk, og vi er heller ikke imot opprustning av eksisterende vannkraftanlegg. Når man kommer til realitetene, tror jeg også mindretallet vil erkjenne at denne strategien er riktig når det gjelder framtidig utnyttelse av vannkraftproduksjonen. Ved inngangen til 2001 hadde vi en produksjonsevne på 118 TWh. Ved inngangen til 2005 er denne økt med 1 TWh, til 119 TWh. Det viser i praksis at de store vannkraftutbyggingenes tid er over. Da er det med noe undring jeg registrerer at Høyre spesielt nå ivrer for konvensjonell vannkraftutbygging, i den forstand at det må bety større vannkraftutbygginger. Et annet område det pekes på, er gasskraftverk. Det er også slik at det er den nåværende regjering som med sitt forslag om å bygge gasskraftverk med CO2 -håndtering skaper et bredt flertall i denne sal for bygging av gasskraftverk. Ja, nå er selv miljøorganisasjonene for det. Dette står i sterk kontrast til realitetene i forrige periode, hvor Kårstø faktisk ikke kom på bakgrunn av aktiv handling fra Bondevik-regjeringen, men på bakgrunn av hva som skjedde i perioden før Bondevik-tiden. Når regjeringspartiene har valgt å avvise forslaget – for det er nettopp de to områdene som er hovedtrekket i forslaget fra Fremskrittspartiet, som også støttes av Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre – er det tre viktige grunner til dette: Punkt 1: Regjeringspartiene har allerede på et bredt felt, med flere energikilder involvert, trukket opp retningslinjene for energipolitikken i de nærmeste årene. Det er en politikk som ligger fast, og som det egentlig er en bred tilslutning til i denne sal. Punkt 2: Det er tvilsomt om en energipolitisk handlingsplan vil bidra til mer kraft. Punkt 3: En energipolitisk handlingsplan, slik mindretallet legger opp til, kan kun tolkes i retning av at man ønsker nye runder om bygging av konvensjonelle gasskraftverk og bygging av konvensjonelle store vannkraftanlegg som vil berøre vernede vassdrag. Med denne bakgrunnen avviser regjeringspartiene forslaget. Jeg er litt forundret over at Venstre og Kristelig Folkeparti faktisk støtter opp om den strategien Høyre og Fremskrittspartiet står for.