OL i Tromsø i 2014 startet som en politisk idé, født av Arbeiderpartiet og SV. Det var ikke et krav fra idretten, men det kom som en idé fra disse to partiene som hersker i Tromsø, som har flertall. Det jeg skal berømme dem for, var den gode mediestrategien man hadde da man fødte denne ideen oppe på Fjellheisen i Tromsø, der man fikk både lokale medier og riksmedia med seg på dette og klarte å unngå spørsmål om økonomi. Når man så var ferdig med å presentere prosjektet på Fjellheisen, drog man rett til Ølhallen i Tromsø, og der ble man svært lenge. Det er klart at det at man hadde en god mediestrategi, medførte også at man slapp ubehaget ved å ha søkelys på en del av de andre utfordringene som den politiske ledelsen i Tromsø har ansvar for. Samtidig som man tok til orde for et OL i Tromsø, skulle man nemlig legge ned et førtitalls sykehjemsplasser. Man unngikk fokusering på at Tromsø vel omtrent har olympisk rekord i gjeld pr. innbygger. Gjelden er på om lag 3 milliarder kr. Mange, mange svømmebasseng står tomme. Man har en skole som er i sterkt forfall. Men det positive for ledelsen i Tromsø kommune er at man har bygd et rådhus til nærmere 1 milliard kr til seg selv og sine ansatte. Slik sett var for så vidt mediestrategien god, men realitetene er jo forferdelige. Så fikk idrettsstyret etter hvert denne saken til behandling. Det startet vel med at Kjell O. Kran tok det opp i idrettsstyret i januar 2004. Nå var vel ikke økonomi Kjell O. Krans sterke side, så de gikk inn for det etter hvert. Det er klart, som det har vært nevnt tidligere, at et OL i Tromsø har enormt stor usikkerhet knyttet til seg når det gjelder økonomi. Man kan bare se på Lillehammer, som startet på 1,5 milliarder kr og stoppet på om lag 11 milliarder kr. For det er slik at når man gir en statsgaranti, kan man ikke være konkret på beløpet. Gir man en statsgaranti, er man solgt. Har Stortinget først gitt et klarsignal for en garanti, har snøballen begynt å rulle, og den kan rulle rett i hengemyra. Bare for å illustrere det litt: I januar 2004 var anslaget på 6,3 milliarder kr i statsgaranti. Fire måneder senere var anslaget økt til 8,3 milliarder kr, altså en økning på 30 pst. på fire måneder. Skulle det ha fortsatt, hadde regningen blitt formidabel. Men det illustrerer at det er en betydelig usikkerhet, og det er gjort en svært dårlig jobb når det gjelder søknaden og økonomien. For økonomiprosjektet ble styrt av den politiske ledelsen i Tromsø, og etter hvert toppet de laget med Arbeiderpartiets sangartist Tove Karoline Knutsen og daværende direktør i TFTS, et selskap som for øvrig er ganske lett økonomisk. Nevnte direktør er ikke leder for selskapet i dag på grunn av økonomistyringen. Nå vil det være slik at man sier at et OL i Tromsø vil ha positive ringvirkninger for landsdelen. Jeg er litt i tvil om akkurat det at det vil være et løft for hele den landsdelen, som enkelte har sagt. Det startet med gode lovnader til hele landsdelen: Alta skulle få kortbane, Bodø skulle få ishockeykamper, Vadsø skulle få kunstløp og Storfjord skulle få bob, osv., osv. Men dette sa IOC nei til. Dette skulle være kompakte leker, alt skulle være i Tromsø. Tromsø er jo en by med voksesmerter i dag. Man har fraflytting fra distriktskommunene inn til Tromsø, man har boligpriser på nivå med det man kan finne i Oslo, og man har dårlige tjenestetilbud i kommunen. Det er klart at et OL i Tromsø bare ville forsterke den effekten. Man ville få en støvsuging av distriktene og få økt innflytting til Tromsø. Om det gagner landsdelen, er jeg sterkt i tvil om. Om Gryllefjord, Mehamn og Vestvågøy ville ha en effekt av et kompakt OL i Tromsø i 2014, tviler jeg på. Ser man på de tidligere arrangerte OL, har man ikke gjort den erfaringen i så måte. I tillegg ville OL i Tromsø lamme byggingen av andre nødvendige mål. Byggingen av barnehager, skoler og sykehjem ville bli lammet. Det ville bety bygge- og delingsforbud i denne perioden, rett og slett fordi man ville måtte konsentrere all kapasitet mot et OL i Tromsø. Man ville heller ikke kunne planlegge før man eventuelt var sikker på å få et OL i Tromsø. Det er ikke vi i Fremskrittspartiet som sier det. Jeg viser nå til det som plan- og næringssjef i Tromsø, Jan Einar Reiersen, har sagt i akkurat den saken. Skulle det komme mye folk til Tromsø, ville man selvfølgelig også ha betydelige problemer med hensyn til logistikken, som ikke er godt nok ivaretatt. Når det gjelder dette med de enorme ringvirkningene, må jeg få lov til å sitere professor Olav Spilling ved BI. Han har kikket litt på det som skjedde rundt Lillehammer-OL, og han sier: OL-effekten for Lillehammer var bra like før, under og like etter OL. Ringvirkningene for Hamar og Gjøvik var svært beskjedne. Det viser at et OL ikke representerer et løft, slik mange tror – eller som mange ønsker å tro, rettere sagt. Et OL i Tromsø ville bli en økonomisk hengemyr. Det ville også minske handlingsrommet for andre gode formål de neste ti årene. Det ville bli en bruk av spillemidler som ville innebære reduserte midler til anlegg i kommuner og til andre idrettsformål. Så er det et faktum at det er rimelig kort tid siden det forrige OL vi hadde på Lillehammer, med tanke på at dette skal rullere med års mellomrom. Og man har jo ikke tatt innover seg de reelle kostnadene. Det er mye jeg kunne tenke meg å satse på i Nord-Norge. Det er riktig å satse i Nord-Norge, men det er ikke riktig å satse med et gigantarrangement og en folkefest i Tromsø i 2014, for det er folkefest i Tromsø året rundt, iallfall hver eneste helg, for dem som ønsker å dra dit, og det kan jo være interessant. Trond Giske sa at det var tverrpolitisk enighet om et OL i Tromsø. Jeg må bare få minne om at den enigheten ikke er så veldig stor. Vi vet at Senterpartiet i dag går inn for å gi denne statsgarantien, men Senterpartiet i Tromsø er imot. Vi vet at SV i Tromsø er for et OL, mens SV på Stortinget er imot. Så det henger ikke helt sammen. Hvis man skulle satse på Nord-Norge, og det skal man gjøre, burde man satse innenfor det som er naturlig for Nord-Norge. Det vil være olje- og gassvirksomhet, det vil være oppdrett, det vil være samferdsel, og det vil være rassikring, bare for å ta noen tilfeller. De gangene vi foreslår det i Stortinget, stemmer altså de andre partiene ned våre forslag. Det er ikke å satse på Nord-Norge. Og når nå Senterpartiet og Arbeiderpartiet satser på Nord-Norge, gjør de det på helt feil premisser. Avslutningsvis: Det er ikke slik at vi er imot idrettstiltak. Jeg har et personlig ønske, og det er faktisk kanskje å arrangere et sykkel-VM i Nord-Norge. Sykling synes jeg er interessant. Da fikk man iallfall asfaltert en del av de veiene man har der oppe som trenger det. Og så kunne man hatt en nordnorsk versjon av Tour de France, så hadde man fått en god veistandard flere plasser enn akkurat bare i Tromsø.