Fordi jeg fortsatt har et visst arbeid som lege, har jeg sen innleveringsfrist for selvangivelsen og leverte den for få dager siden. Jeg har prøvd å fantasere litt: Hvis jeg hadde tatt i bruk de metoder som Regjeringen her foreslår, og hadde brukt dem overfor skatteetaten da jeg fylte ut selvangivelsen, så hadde det ikke gått bra. Den selvangivelsen hadde jeg fått i retur. For hvis man implementerer det Regjeringen her foreslår, og fortsetter på det kreative sporet, skulle man altså kunne tenke seg at i stedet for at det koster 1 mill. kr å skaffe seg en ambulanse, koster det 100 000 kr, og så setter man avskrivingstiden til hundre år. Det betyr jo at helseforetakene ikke lenger har noe underskudd i det hele tatt, men at de har gigantiske overskudd, og at de flommer over av penger. Vi hører jo at forståelsen av dette er så inngrodd at Åse Gunhild Woie Duesund til og med mener at det ikke er spesielt viktig å ivareta bygningsmassen, male sykehusbygningene, ta vare på ambulansene, bytte ut utstyret og sette verdiene til det reelle. Nei, man skal prioritere behandlingen. Og det kan man jo si. Det kan man si, akkurat som man kunne sagt om sin egen bolig, sitt eget hus, at det er ikke spesielt viktig å ta vare på taket når det begynner å komme regn inn. Det viktigste er å bo i huset. Det er ikke så veldig viktig å male fasaden. Det er ikke så veldig viktig heller, å betale bilforsikringen, for så lenge bilen går, så har man jo en bil – tilstanden spiller mindre rolle. Heldigvis er det slik at den norske befolkningen stort sett oppfører seg mer seriøst enn som så. Det som er beklagelig, er at Regjeringen ikke gjør det. Det er klart at dette var det ikke mulig å vedta. Men det har en konsekvens at det ikke vedtas. For SV vil det være viktig at man har en verdifastsettelse, knyttet til helseforetakene, knyttet til sykehusene, knyttet til bygninger, til anlegg, til utstyr, som er reell. Det betyr jo at vi nødvendigvis må inn med den kapitalen, med det det koster å vedlikeholde det. Det betyr at vi må få reelle tall på bordet som sier noe om hva som må erstattes årlig for at utstyret tas vare på, og at man kan kjøpe nytt utstyr. Det betyr at de 2 milliarder kr som Regjeringen gjennom kreativ bokføring har søkt å skjule at man trenger å komme inn med årlig utover det man bevilger i dag, de må man inn med, hvis vi ikke skal sitte og se på at bygningsmassen forfaller, at utstyret ikke kan fornyes, og at anleggene går tapt. Det vi ser nå i regi av helseforetakene, er jo hvordan de presses til å begynne å selge arealer for å skaffe seg kapital, med en veldig kortsiktig tenkning om at det er en måte å sikre at ikke underskuddene blir så store. Men det er jo uheldig. Det betyr jo at man taper arealer som kunne ha vært brukt langsiktig til enten utbygging av sykehus, til allmennyttige formål som barnehager, skoler eller andre offentlige formål. Men vi ser altså at det skjer. Vi ser at det skjer ved at man begynner å avvikle Sogn senter for barne- og ungdomspsykiatri, vi ser at det har vært en diskusjon omkring Dikemark. Vi vil få mange slike diskusjoner. For SV er det viktig at dette behandles på et overordnet nivå, at det er politiske beslutninger som ligger til grunn når man skal gjøre så store endringer. Det har vi da også fremmet forslag om i innstillingen til denne proposisjonen. Dessverre er det bare Senterpartiet som støtter oss i det. Man må jo forvente, når helseministeren ikke får støtte for denne typen kreativ bokføring, at statsråden også blir tydelig med hensyn til konsekvensene i forhold til ivaretakelsen av utstyret, og hvordan man tenker seg en plan framover for inndekning av de faktiske kostnadene, slik at utstyr, anlegg og bygninger over tid ikke går tapt. Jeg tar hermed opp forslaget fra Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet.