Den 17. juni marsjerer Bondelagets representanter mot Genève fordi de mener at retten til å produsere egen mat trues av WTO. Vi hadde håpet at jordbruksorganisasjonene hadde prioritert en annen strategi – en strategi for omstilling. Det hadde vært langt bedre å forsere omleggingen av landbrukspolitikken som er i gang, og gjort den mye tydeligere. For det må være klinkende klart: WTO kommer til å forandre norsk landbruk relativt kraftig. Det er i Norges interesse å ha en fri og velfungerende internasjonal handel, og da må landbruket inkluderes i denne prosessen, som utenriksministeren også var opptatt av. Jeg husker godt innlegget som tidligere WTO-leder Mike Moore hadde for noen år siden på NHOs årskonferanse. Han sa noe slikt som at Norge vil ha full frihandel for alt som dyrkes under vann, mens vi var ivrige forkjempere for proteksjonisme og konservering av særordninger for alt som dyrkes over vann. Han stilte seg relativt uforstående til dette. Det er urealistisk å forvente at WTO-forhandlingene skal innfri Senterpartiets og organisasjonenes forventninger. Norge er blant verdens rikeste land, og vi kan ikke grine oss til å opprettholde etablerte ordninger. Vi må belage oss på en vesentlig reduksjon i den norske landbruksstøtten og det tollbaserte vernet, og det krever en politikkomlegging fra vår side. Også Senterpartiet burde være opptatt av hvordan man skal føre en realistisk landbrukspolitikk. Da må vi komme bort fra statiske resonnementer om at bøndene skal fortsette å oppføre seg slik de alltid har gjort. Det betyr at vi må innføre fri konkurranse i alle ledd i verdikjeden for matvarer, full konkurranse innad mens vi ennå har et tollbasert vern utad. I dag begrenses konkurransen gjennom markedsregulering i omsetningsleddene, reguleringseksport, pris- og markedssamarbeid gjennom produksjonsbegrensninger og jordbruksavtalen. Det betyr at norske konsumenter betaler langt mer for norske matvarer enn det som er nødvendig under våre vanskelige klimatiske og topografiske forhold. Med fornuftig omstilling i jordbruket, hvis man kommer opp i en viss skala, vil det være fullt mulig å konkurrere med svensker, dansker, hollendere og tyskere. Da vil det være mulig med produksjon av både melk og storfekjøtt i tillegg til kraftfôrbaserte produksjoner og grøntsektoren. Men da bør omleggingen komme med full kraft alt ved vårens jordbruksoppgjør. Det må vises forståelse for en helt nødvendig omstilling. Ellers kan prosessen bli brutal for mange bønder lenger frem. Vi risikerer å få en næring i full oppløsning. Derfor må resepten være å gjennomføre en realistisk landbrukspolitikk før tollmurene faller.