Regjeringen har valgt ikke å legge frem det sedvanlige langtidsprogrammet, og har erstattet dette med nyvinningen perspektivmeldingen. I utgangspunktet er dette en god idé, ikke minst når man ser tilbake på hva langtidsprogrammet utviklet seg til å bli. Det ble en mer eller mindre sammenhengende oppramsing av de ulike partienes nye programmer for kommende stortingsperiode. Derfor var det fra min side knyttet forventninger til perspektivmeldingen, ikke minst på grunn av navnevalget. Regjeringen skriver selv at meldingen peker på noen forutsetninger for fortsatt økonomisk vekst og på mulige skritt i retning av en bærekraftig offentlig sektor. Det er bra at meldingen drøfter mulige forløp for norsk økonomi frem til 2060. Men det er noe jeg synes er litt underlig: Når Regjeringen først velger å legge frem en slik perspektivmelding, burde den også gitt klarere vurderinger av hva som er den mest sannsynlige eller den mest ønskede politikk. En regjering bør ha en formening om hva den vil gjøre for å nå fremtidens overordnede mål. Det er en rekke ubesvarte spørsmål i meldingen. Ønsker Regjeringen å gjøre noe for å påvirke de forutsetninger som legges til grunn? Det vil være vesentlige endringer for den økonomiske utviklingen avhengig av hvilken politikk som føres for å bedre produktivitetsveksten, befolkningsutviklingen og sysselsettingen, så vel som antall mottakere av offentlige overføringer, arbeidstid, yrkesdeltaking osv. De aller fleste av oss er enig i Regjeringens hovedmål for den økonomiske politikken, som er arbeid til alle, økt verdiskaping, videreutvikling av det norske velferdssamfunnet, rettferdig fordeling og en langsiktig bærekraftig utvikling. Men vi har svært ulike oppfatninger om hvordan disse målene best realiseres. Den nyfødte alliansen, det rød-grønne alternativet som de kaller seg, har søkt å vise fellesskap i innstillingen gjennom å skrive seg sammen på en rekke områder. Det jeg har fått ut av å lese disse merknadene, er at det er langt mellom de konkrete forslagene og de målrettede visjonene, noe som søkes tilslørt av ordrike, men relativt innholdsløse merknader. Noe synes likevel klart: Denne alliansen har en sterk frykt for konkurranse og markedsorienterte løsninger. Tro på enkeltmennesket har de definitivt ikke, og skattelettelser er nå opphøyd til å bli det nye fyordet. Vi kan gjennom denne innstillingen slå fast at en eventuell rød-grønn regjering vil ha en enda større offentlig sektor enn vi allerede har. Jeg skal sitere fra en felles merknad fra disse tre partier: «Brede og gode velferdsordninger for alle forutsetter en offentlig sektor av betydelig omfang.» Nei, gode velferdsordninger forutsetter at det føres en økonomisk politikk som gjør det mulig å finansiere disse velferdsordningene. Jeg skal sitere videre: «Disse medlemmer går imot privatisering og kommersialisering av offentlige velferdstjenester. På områder som utdanning, helse og omsorg vil utviklingen av private markeder undergrave mulighetene for omfordeling og for å sikre alle samme tilgang til grunnleggende tjenester ut fra sine behov. Samtidig vil den samlede ressursbruken på disse sektorene øke, noe som gir dårligere samfunnsøkonomi og føre til økt byråkrati. Resultatet vil også bli forskjellsbehandling basert på økonomisk evne og eller bosted.» Dette er kraftig kost, og det viser med all tydelighet hvilket nivå vi nå kommer til å få på debatten om konkurransestimulering i månedene fremover. Dagens system, som langt på vei er det systemet disse partiene vil ha, har jo skapt et køsamfunn som er fullstendig blottet for valgfrihet for den enkelte innbygger. All erfaring viser at konkurranse gir mangfold, og når innbyggerne kan ta reelle valg, vise muskler gjennom sin opptreden i de ulike markedene og sette krav til kvalitet, får vi også kvalitet og mangfold som et ensidig offentlig tilbud ikke makter å tilby. Det er liten tvil om at et sterkt og konkurransedyktig næringsliv er en viktig forutsetning for vekst, selv om det finnes betydelig forbedringspotensial som det er nødvendig å utnytte, hvis målene om høy, stabil og bærekraftig vekst skal nås. Regjeringen sier at den vil legge avgjørende vekt på langsiktighet i den økonomiske politikken og sørge for stabile rammevilkår for næringsvirksomhet. Det er jeg selvsagt helt enig i. Men det er også vesentlig hva slags innhold politikken har. Det er de samme forutsetninger som ligger til grunn både i perspektivmeldingen og i pensjonsmeldingen fra Regjeringen. Fordi flere av disse forutsetningene er nærmest en statisk fremføring av dagens situasjon, fører det selvsagt også til det innstrammingsbehovet som Regjeringen legger til grunn. Og da er det grunn til å gå litt tilbake i historien. I perioden fra 1958 til 1961 gav daværende regjering uttrykk for en sterk bekymring fordi oljeforbruket i Norge økte. Det ville selvsagt medføre sterkt økte valutautgifter i en tid hvor Norge ikke ante at vi hadde formidable olje- og gassforekomster i Nordsjøen. Det er en illustrasjon på hvor vanskelig det er å spå om utviklingen i fremtiden. I perioden 1966–69 var daværende regjering opptatt av å øke veksten i økonomien, og den ville gjøre dette gjennom en betydelig kapitalimport for å fremme rask utbygging av landet. Selv uten utsikter til store olje- og gassinntekter hadde altså datidens politikere en sterk vilje til å videreutvikle velferdssamfunnet, mens man i dag nærmest fremholder at vår rikdom er blitt vårt største problem, som også ender opp med å bli et reelt hinder for å gjøre viktige forbedringer i det norske samfunnet. Inntektene fra oljevirksomheten burde i langt større grad investeres der de gir best avkastning for Norges befolkning. Det trenger ikke være passivt å investere i verdipapirer og aksjer i utlandet. Investeringer i Norge i form av infrastruktur eller immateriell kapital i form av kompetanse kan komme til å gi en langt bedre avkastning i form av høy, stabil og bærekraftig vekst for Norge. Det viktige er at politikken støtter opp under verdiskapende virksomhet. Den samme regjeringen skrev også at fiskerinæringen på slutten av 1960-tallet var stilt overfor en begrenset råstofftilgang, og at en vekst i produksjonen først og fremst måtte baseres på bedre utnyttelse av råstofftilgangen ved høyere foredling av produktene. Men så kom oppdrettsnæringen! Med andre ord: Det er ikke rimelig å basere fremtidsprognosene på at vi ikke skal utvikle oss, ikke innovere eller effektivisere og dermed også finne nye inntektsmuligheter for nasjonen over tid. Da blir dette mer skremselspropaganda enn fakta. Da våre politikere på slutten av 1960-tallet laget folkepensjonen, hadde man ambisjoner om å gi innbyggerne trygghet. Også uten formidable oljeinntekter sa politikerne at man ønsket en gjennomsnittlig pensjon både for enslige og ektepar på om lag to tredjedeler av inntekten ved normal arbeidsinntekt. Det fremstår da som et paradoks at vi i dag med vår enorme rikdom ikke har maktet å ivareta forutsetningene og ambisjonene fra den gang. Jeg skal ikke begynne noen pensjonsdebatt nå, men jeg finner grunn til å understreke at det er en lang rekke områder som burde ha vært effektivisert og reformert før man gikk løs på pensjonssystemet. En tiendedel av befolkningen i arbeidsdyktig alder er uføretrygdet i Norge. Det må være noe grunnleggende galt i trygdeforvaltningen og i vår generelle oppfatning om hva uføretrygd de facto skal være, når vi står i en slik situasjon. Her må det ligge et stort forbedringspotensial. Men vi kan bare ta til orientering at det er et spørsmål som Regjeringen har skjøvet foran seg i pensjonsmeldingen. En skikkelig velferdsreform, som Regjeringen for så vidt delvis er i gang med, er viktig. Men det burde altså ha ført til en sammenslåing av både arbeidskontorer, trygdekontorer og sosialkontorer til såkalte velferdskontorer, for det ville gitt en langt enklere hverdag for enkeltmennesket og selvsagt også en langt enklere hverdag for de ansatte, som ville kunne veilede brukerne frem til riktig bistand og mer målrettet og treffsikker assistanse. Endringer i sysselsettingspolitikken vil også kunne få store konsekvenser, uansett politisk veivalg. En økning i antall årsverk vil gi økt verdiskaping og økte skatteinntekter, mens en reduksjon selvsagt gir motsatt effekt. Flere uføre i jobb gir økt verdiskaping, innsparing i pensjonsutgifter og økte skatteinntekter. En bedring av innvandrernes yrkesdeltakelse, overgang fra deltids- til heltidsarbeid, reduksjon i sykefravær osv. – alt dette er forhold som vil bedre det økonomiske grunnlaget og redusere finansieringsutfordringene i fremtiden. Omstilling er for øvrig et forhold som både Norge og andre land har møtt i all tid. Det er ikke noe nytt fenomen at norsk næringsliv og samfunnsliv må omstille seg i takt med drivkrefter utenfor offentlig kontroll. Men omstilling har også ført til økt effektivitet, kreativitet og bedre ressursutnyttelse. Jeg er enig med Regjeringen i at det må treffes tiltak for å bedre funksjonsevnen i økonomien og sette oss bedre i stand til å møte fremtidige utfordringer. Både innenfor forskning, utdanning, helse, sosialpolitikk, skattepolitikk, næringspolitikk, arbeidsmarkedspolitikk osv. ligger det store muligheter. Men alle ordninger og alt regelverk må kunne underlegges en systematisk og kritisk gjennomgang hvor hovedspørsmålet må være i hvilken grad vi klarer å nå målsettingen om effektiv ressursbruk og økt konkurranseevne. En økning av skattenivået i Norge er verken ønskelig eller heldig for den økonomiske utviklingen. Jeg registrerer at den rød-grønne alliansen mener at det ikke er noen motsetning mellom høye skatter på den ene siden og vekst og velstand på den andre siden. Det er jeg uenig i. Et høyt skattenivå reduserer investeringsviljen, det fører til handelslekkasje og i verste fall til arbeidsmigrasjon. I tillegg undergraves arbeidstilbudet. Norge har nå alle muligheter til å lage et flatere skattesystem, med lavere satser enn i dag, og samtidig tilby gode velferdsordninger til innbyggerne. Det står i bunn og grunn på vår evne og vilje til å innrette pengebruken i offentlig sektor på en mer effektiv måte og legge til rette for økonomisk vekst – men også gjennom næringspolitikken og samferdselspolitikken, for å nevne to viktige områder. Det ville også vært betydelig lettere å gjennomføre store reformer, det være seg en skattereform, en pensjonsreform, eller en reform for å effektivisere den offentlige sektor, hvis vi hadde hatt en noe lengre horisont enn ett år, som i dag begrenser oss gjennom budsjettbehandlingen. Hadde vi tillatt oss å ha et fireårsperspektiv for å dekke inn store og i utgangspunktet kostnadskrevende reformer, ville vi i større grad enn i dag vært opptatt av dynamiske effekter i skattepolitikken, og vi ville ivret mer etter å gjennomføre effektiviseringsreformer i offentlig sektor, fordi vi kunne saldere med langsiktige provenygevinster. Avslutningsvis må jeg få peke på en liten kuriositet. I innstillingen under kapittel 2.2 har Fremskrittspartiet en merknad om internasjonale utviklingstrekk som for en stor del er hentet fra Innst. S nr. 93 for 2004-2005, om en helhetlig utviklingspolitikk, fra utenrikskomiteen. Den eneste forskjellen er at i utenrikskomiteens innstilling er dette en enstemmig merknad. Nå som den samme merknaden er flyttet inn i en innstilling fra finanskomiteen, står plutselig Fremskrittspartiet helt alene om innholdet Da har jeg lyst til å avslutte med et spørsmål: Hva sier det?