Den 6. juni 2005, dvs. for knappe seks måneder siden, behandlet Odelstinget Ot.prp. nr. 49 for 2004–2005 om arbeidsmiljøloven. Dette er en omkamp om de saker som den nydannede rød-grønne regjeringens partier tapte. En slik behandling som Regjeringen har lagt opp til med begrensede muligheter for aktørene til medvirkning, skaper uforutsigbarhet for næringsliv og arbeidstakere. Man kan bare spekulere om dette er en del av tilbakebetalingen til LO for alle de millioner av kroner som ble sprøytet inn i valgkampen til de rød-grønne. Formuleringen i formålsparagrafen om arbeidstakernes, virksomhetenes og samfunnets behov må ses i sammenheng med at målet om et inkluderende arbeidsliv forsterkes i formålsparagrafen. Både gode vernebestemmelser og stimulans til høy sysselsetting er viktig for et inkluderende arbeidsliv. Det er derfor ingen motsetninger mellom det å understreke lovens primærformål som en vernelov og å understreke at loven må bidra til et inkluderende arbeidsliv som ivaretar arbeidstakernes, virksomhetenes og samfunnets behov. Etter mitt syn er flertallets oppfatning om at en understreking av dette skal føre til at vernehensynet blir underordnet økonomiske hensyn og svingende konjunkturer, forunderlig. Dette kommer for det første klart fram i lovvedtaket som Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre stod bak – at primærformålet til arbeidsmiljøloven fortsatt skulle være arbeidervern. For det andre har Fremskrittspartiet, i likhet med det samlede Arbeidslivslovutvalget, som et grunnleggende syn at arbeidsmiljøreglene ikke er, eller vil være, til hinder for god lønnsomhet og god utvikling i konkurranseevne for norske virksomheter. Lønnsomhetshensyn kan derfor ikke fortrenge de krav til arbeidsmiljøstandard som foreskrives i lov- og forskriftsverk. Regjeringens forandringer i arbeidsmiljøloven har etter mitt syn tatt bort den balansen mellom arbeidstakernes, virksomhetenes og samfunnets behov som lå til grunn for utformingen av de enkelte paragrafene i lovforslaget fra regjeringen Bondevik II som ble vedtatt av flertallet. Loven har fått en slagside med ensidig tilslutning til synspunktene til enkelte organiserte arbeidstakergrupper. Når resultatet av det blir høyere terskel inn i arbeidslivet, kan ikke det sies å bidra verken til et inkluderende arbeidsliv eller til bedre arbeidervern. Forslaget om utvidet adgang til midlertidige ansettelser ble vedtatt 6. juni 2005 av et flertall i Odelstinget. Dette forslaget inneholdt for det første samme betingelser for både private og offentlige arbeidsgivere til å benytte midlertidige ansettelser. Dernest inneholdt det en klar forenkling av regelverket. Premissene om at midlertidige ansettelser skal være inngangsporten til fast arbeid, ikke en permanent tilstand, ble klart framhevet i lovforslaget. Det ble i loven fastsatt klare grenser for hvor lenge det var anledning til å ansette midlertidig før man fikk rett til fast stilling. Misbruk av ordningen ble forhindret gjennom å forby såkalte serieansettelser i ett og samme engasjement. Jeg registrerer at Regjeringen og regjeringspartiene er på kollisjonskurs med sentrale og velinformerte aktører når det gjelder hvilke virkninger en økt adgang til midlertidige ansettelser vil få for arbeidslivet. Regjeringen er på kollisjonskurs med norske virksomheter som sier at økt adgang til midlertidig ansettelse vil føre til at de vil ta sjansen på å ansette flere. Regjeringen overser det klare rådet fra statens viktigste aktør i arbeidsmarkedspolitikken, Aetat, som sier at midlertidig ansettelse er en viktig inngangsport til arbeidsmarkedet, også for arbeidssøkere som tradisjonelt har hatt vansker med å få innpass her. Regjeringen er på kollisjonskurs med hele Kommune-Norge, som via sin sentrale interesseorganisasjon, KS, sier at de endringene som ble vedtatt i juni, ville bidratt til at flere som stod utenfor arbeidslivet, ville fått prøve seg i arbeidslivet. Ifølge KS er det fare for at de reverseringer regjeringspartiene nå foretar av de vedtatte endringene, fører til færre nyansettelser og til at det blir flere tvister i rettsapparatet. Fremskrittspartiet mener at fast ansettelse alltid er å foretrekke i stedet for midlertidig. Dette vil også i framtiden være hovedregel i norsk arbeidsliv, uavhengig av om vedtaket av 6. juni hadde blitt stående eller ikke. De klare rammer og tidsbegrensninger for midlertidig ansettelse som ble vedtatt i juni, bidrar til det. Jeg tør også påpeke at det alltid er bedre med en midlertidig ansettelse enn arbeidsledighet. Undersøkelser både i Norge og i andre OECD-land viser at svært mange som blir midlertidig ansatt, går over i fast jobb etter hvert, i Norge så mye som 70 pst. etter en toårsperiode. Jeg vil også vise til at andelen av arbeidsstyrken som er midlertidig ansatt, ikke bare avhenger av adgangen til midlertidig ansettelse, men sannsynligvis i langt sterkere grad av forskjeller i stillingsvern for fast kontra midlertidig ansatte. Jeg antar at det ikke vil være aktuell politikk for Regjeringen å foreslå parallelle regler for adgang til midlertidig ansettelse og stillingsvern til det som gjelder i USA eller i Storbritannia, som har den høyeste andel fast ansatte innenfor OECD-området. Etter min mening prioriterer Regjeringen og regjeringspartiene interessene til velorganiserte og veletablerte grupper i arbeidsmarkedet på bekostning av dem som står utenfor. Det største skillet i arbeidsmarkedet i dag er ikke mellom dem som er fast og midlertidig ansatt, men mellom dem som har jobb, og dem som ikke har jobb. Etter mitt syn må et overordnet mål for et inkluderende arbeidsliv med plass for alle være at gruppen som står helt utenfor jobb på langvarig basis, blir minst mulig. Det framstår som et paradoks for meg at Regjeringen foreslår en lovbestemmelse som kan føre til mer overtidsbruk i bedriftene framfor nyansettelser, som skaper større barrierer for unge, innvandrere og andre med mindre relevant jobberfaring i arbeidsmarkedet her i landet, og som diskriminerer mellom forskjellige arbeidsgivere. Skadeeffektene kan muligens bli noe begrenset ved at rettspraksis har åpnet for en liberal fortolkning av lovens bokstav, men etter mitt syn burde det uansett medføre at loven ble justert mot faktisk praksis, noe Regjeringens videreføring av eldre bestemmelser ikke medfører. Jeg vil understreke at et hovedformål med arbeidstidsbestemmelsene er å sikre at arbeidstakerne har en arbeidstid som ikke påfører dem og deres nærmeste familie unødige helsemessige og sosiale belastninger. Jeg vil peke på at loven som ble vedtatt av flertallet den 6. juni, inneholdt flere forbedringer på dette feltet, som f.eks. rett til fleksibel arbeidstid og utvidelse av personkrets som ble omfattet av arbeidstidskapittelet. Jeg mener at Regjeringens forslag om å reversere alle endringer i arbeidsmiljøloven på dette området de siste fire årene vil føre til at det blir vanskeligere for den enkelte arbeidstaker og arbeidsgiver å avtale direkte bruk av overtid som passer begge parter. Det blir et mer komplisert regelverk som småbedriftene vil oppleve som en større regelbyrde. Som Regjeringen selv innrømmer i Ot.prp. nr. 24 for 2005–2006, vil også de gamle rammene som nå gjeninnføres, ikke passe for hele arbeidslivet. Fremskrittspartiet foretrekker ytre rammer som settes ut fra hensyn til helse, miljø og sikkerhet, men med større frihet innenfor disse rammene til å tilpasse overtid til individuelle hensyn. Det gjør det også mulig å ha et regelverk som gjelder for hele arbeidslivet. Jeg mener at det er høyst utilstrekkelig bare å konkludere med at en videreføring av gjeldende lov ikke har økonomiske eller administrative konsekvenser. Alternativet til å stå stille på samme punkt er å bevege seg framover. Alternativet til de lovvedtakene flertallet nå vil gjøre, er å iverksette vedtaket fra 6. juni 2005. Jeg mener at det er en klar risiko for at forslaget fra Regjeringen vil føre til at det blir vanskeligere for mange unge og innvandrere å få varig kontakt med arbeidslivet, og at det blir høyere terskler for arbeidsgivere å ansette nye medarbeidere. Jeg vil også peke på at spesielt endringene i adgangen til midlertidig ansettelse vil få store konsekvenser for små og mellomstore bedrifter, og dermed også for næringslivspolitikken. I en oppstarts- og vekstfase vil det for mange småbedrifter være vanskelig å anslå lønnsevnen på sikt, hvilket for mange vil bety at man ikke ansetter, heller enn å ansette i fast stilling. Jeg vil derfor understreke at småbedrifters evne og mulighet til å satse og vokse i mange tilfeller vil være knyttet opp til muligheter for fleksibilitet i arbeidsstokken i en viss fase. I forbindelse med behandlingen av Ot.prp. nr 49 for 2004–2005 hadde Fremskrittspartiet flere forslag som ble nedstemt. Disse forslagene har vi ikke tatt opp igjen av den grunn at det er i underkant av seks måneder siden saken ble behandlet i Stortinget. Det er vårt syn at både næringsliv og arbeidstakere har krav på et minimum av forutsigbarhet. Vi vil derfor stå på det vi var enige med Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre om. Jeg tar også opp forslaget jeg refererte til.