Samfunnet er i stadig utvikling, og det gir oss utfordringer på flere områder. Politiet har også nye utfordringer å hanskes med. Jeg vil sette fokus på den organiserte kriminaliteten, herunder menneskehandel. Organiserte kriminelle nettverk som opererer i flere land, stiller oss overfor store utfordringer i kriminalitetsbekjempelsen. Det stiller nye krav til politiets kompetanse, ressurser og metoder, slik at man kan følge og være i forkant av kriminalitetsutviklingen. Denne type kriminalitet er ofte sammensatt, og flere tiltak må brukes for å bekjempe den. Særlig medfører narkotikakriminalitet, prostitusjon og økonomisk kriminalitet bedrevet av godt organiserte nettverk store utfordringer. Dette krever etter hvert høy grad av spesialisering, og kan svekke grunnprinsippet om at politimannen skal være generalist. Komiteen viser til at politiet de siste år har fått tilgang til nye metoder, nettopp i den hensikt å kunne møte denne type alvorlig og ofte organisert kriminalitet, og vil vurdere effekten av disse metodene. Menneskehandel/trafficking er nå større enn narkohandelen. Jeg viser til straffeloven § 224, som hjemler straff for menneskehandel. Menneskehandel kjennetegnes ved at en person får kontroll over en annen ved hjelp av ulike former for vold, trusler, tvang, forledelse eller misbruk av sårbar situasjon. Denne kontrollen utnyttes slik at personen må utføre prostitusjon, tvangsarbeid, fjerne sine organer eller utføre krigstjeneste i fremmed land. Prostitusjon er altså en alternativ måte å bli utsatt for menneskehandel på, og er nok det vi kommer mest borti i Norge. Det er først og fremst viktig at vi setter inn ressurser for å ta bakmennene – kyniske bakmenn. Det er mange triste menneskeskjebner, barn og voksne, og særlig da kvinner. Menneskehandel er en type kriminalitet som i liten grad blir anmeldt. Som ved annen type ikke anmeldt kriminalitet vil politiets mulighet til bekjempelse være avhengig av informasjon om de straffbare forholdene og de kriminelle miljøene. Erfaring viser at kvinner utsatt for menneskehandel ofte blir truet på livet, og de tør derfor ikke bidra med informasjon. Dette gir politiet store utfordringer, da de i en rettssak i de fleste tilfeller er avhengig av vitner som står fram og forteller sin historie. Vi må legge til rette for at kvinnene tør å stå fram og vitne. Det kan være vanskelig, da det ofte er kulturforskjeller. Jeg tenker på hvilken erfaring disse kvinnene har med offentlige myndigheter i sitt hjemland, som ofte er korrupte, og kanskje har myndighetene vært delaktige i at kvinnene har blitt offer for trafficking. Dette er jo ikke med på å styrke deres tro på at norsk politi vil hjelpe dem. Videre er det ofte språkproblemer. Det er derfor viktig at de får hjelp så tidlig som mulig i prosessen av en bistandsadvokat eller en annen egnet støttespiller. Vitnebeskyttelse er et annet virkemiddel, men det gir også store utfordringer i forhold til å beskytte disse jentene og deres familier i hjemlandet. Kanskje kan vi bruke mer anonyme vitner? Men dette må veies opp mot rettssikkerheten til den som er tiltalt. 45 dagers opphold er utgangspunktet for disse kvinnene som vitner. Dette høres kanskje lite ut, men flere av disse kvinnene vil kunne få opphold på humanitært grunnlag. Jeg er svært skeptisk til å kriminalisere horekunder. For det første vil jeg avvente og se den rapporten som EU har bestilt om Sverige, for jeg er slett ikke sikker på at det er så vellykket i Sverige som noen vil ha det til. Det foreligger ikke noen offisiell dokumentasjon på tilstanden i Sverige etter lovendringen der i januar 1999. Jeg tror vi ville få et prostitusjonsmarked som i mye større grad er under jorda, og derfor vil være vanskelig for politiet å ha en viss kontroll med. Og for jentene vil det bli mye mer utrygt. Et argument for å kriminalisere er en eventuell kriminalisering av horekunder i hele Norden. Men kan vi ikke snu på det og si at Norge, som er et ressurssterkt land, bør ta ansvar for å hjelpe kvinnene, som mest sannsynlig vil bli sendt til et annet land hvor det er lovlig, og hvor myndighetene ikke har vilje eller ressurser til å bekjempe problemet med trafficking? Videre har jeg ikke som politiker et ønske om å lage lover som forbyr alt vi ikke liker, særlig ikke på et område hvor det blir vanskelig å håndheve loven, og der sanksjonene er bøter som blir vedtatt og betalt på stedet av dem som blir tatt. Det er derfor jeg mener det er viktig å sette inn ressursene i politiet på andre områder, for å ta bakmennene. Hele straffesakskjeden er viktig i dette arbeidet, så her må politiet forsterke og intensivere arbeidet, etterforske og iretteføre, og domstolene må straffe gjerningsmennene. Hvilke virkemidler har politiet i dag? De kan bruke hallikparagrafen, straffeloven § 202, og de kan også bruke politivedtektene, som gir mulighet til å bortvise ved forstyrrelse av ro og orden, i tillegg til det jeg har nevnt tidligere i innlegget. Vi må også kunne legge et ansvar på dem som kjøper tjenestene, og opprettholder et marked. Holdningsskapende arbeid er viktig, men det vil ikke være nok. Politirollemeldingen som behandles i dag, belyser problemstillingene jeg har nevnt, og Bondevik-regjeringen la fram en handlingsplan mot menneskehandel. Regjeringen Stoltenberg følger opp slik at planen gjennomføres.