Det har i hovedsak vært en tilbakeskuende debatt i dag, etter min oppfatning. Når dagens tre posisjonspartier bruker det meste av sin tildelte taletid på å fortelle dagens storting hva den forrige regjeringen ikke utførte, bør man kanskje ta i betraktning at man nå er i regjeringsår to av de fire man fikk tildelt ved siste valg. På et eller annet tidspunkt bør man slutte med å skylde på andre for hva som ikke ble gjort, når en skuer tilbake i tid, men heller begynne å fortelle hva slags høydepunkter, hva slags løsninger man har, som kan løse de akutte forhold som flere lokalsamfunn, husholdninger, industri, prosessindustri osv. nå føler ikke bare er i nærheten, men som de er midt inne i og skal håndtere. La meg også si i tilknytning til dette at jeg ikke deler den dype pessimisme som mange gir uttrykk for her når det gjelder klimakonferansen i Nairobi. Jeg tror at det er en langt større internasjonal virkelighet når det gjelder CO2-utfordringene, enn hva det var bare et år tilbake i tid. Når vi ser den internasjonale debatten, det som skjer i USA, og flere forpliktende vedtak i en del store europeiske land, i Australia osv., blir det litt sært å konsentrere seg om vårt hjemlige kretsmesterskap hvor vi som regel står ute på gangen når vi skal drøfte hvordan man skal tilnærme seg det å skulle ha innflytelse over internasjonal politikk på dette området, som man slår fast er vår målsetting. Jeg synes også man skal slutte med å fortelle at Høyre har bidratt til å så tvil om vi er mindre gode enn andre på CO2-utfordringer. Jeg skjønner ærlig talt ikke hvor enkelte representanter henter dette budskapet fra. Sågar i forrige periode ble den første klimameldingen sendt i retur til daværende Stoltenberg-regjeringen. Vi fikk en ny mer offensiv melding på bordet. Det ble iverksatt nasjonale tiltak. Vi har vært med på hver en krone som har vært bevilget, også de som nå går til å få på plass CO2-løsninger, på Mongstad eller Kårstø, for den saks skyld. Det er nok i denne forbindelse å vise til vår partileders utsagn i en pressemelding da Mongstad kom på plass, med tittelen «Fornuften seiret». At man ikke i år 2006 politisk kan være med og skrive ut blankosjekker for hva som skal skje i løpet av to eller tre kommende stortingsperioder, synes jeg man må ha respekt for, i stedet for å si at Høyre bidrar til å så tvil om vi er med eller ikke er med i forbindelse med disse spørsmålene. Dagens henvisning til at ni av ti vindkraftprosjekter er skrinlagt, er ikke noen god nyhet. I parentes sagt – det er heller ikke riktig som representanten Borten Moe uttalte her i dag, at når det gjelder Vikna-prosjektet, er det ikke truffet noen endelig investeringsbeslutning. Nord-Trøndelag Energiverk eier 50 pst. av Vikna. Hva de andre eierne, f.eks. Hydro, og styret i Vikna-selskapet kommer til å lande på, er ennå ukjent. La meg også si litt om vår tilnærming til vår nabo i øst, Russland. Jeg tror det er et sterkt behov for en langt mer offensiv russlandspolitikk. Vi har både energimessig og kanskje i enda større grad miljømessig en mye større utfordring når det gjelder håndtering og naboskapet til Russland, enn i de fleste andre sammenhenger. Der har vi den største miljøtrusselen fortsatt. Vi deler fiskeressurser og vi deler havområder med Russland, og vi har noen utfordringer og tilnærminger hvor vi må ha en langt mer aktiv politisk tilnærming enn hva vi har sett hittil. Vi har nå på mange måter vært tilskuere til hva som har skjedd i Russland de siste par år. Det at vi taper markeder, at vi fortsatt har en svært usikker miljøsituasjon i vårt naboskap til Russland, må bekymre. Det skal etter min oppfatning kreve en langt mer aktiv politikk enn den tilnærming som vi nå er vitne til, herunder også mangel på innhold når vi snakker om den aktive nordområdetilnærmingen. Så dette er en anmodning til dagens to statsråder om å ha hendene på rattet i tilnærmingen til Russland. Der ligger vår største utfordring p.t.