Formålet med denne interpellasjonen er å få en debatt om landbrukspolitikken her i Stortinget, slik at Stortinget kan få mer informasjon om hva som er den sittende regjeringens landbrukspolitikk. Det vil i så måte også være interessant å kunne få klarhet i om den nye regjeringen har en landbrukspolitikk som skiller seg fra den som den forrige regjeringen hadde. Så langt etter valget i fjor høst har det vært rimelig stille om hva som skal være utviklingen i landbruket i årene som kommer. Det er også skapt usikkerhet om hva som er den gjeldende landbrukspolitikken, og hvilke rammevilkår landbruket har i vente. Riktignok har det vært mye fokus på de pågående forhandlingene i WTO. Dette har vært en løpende prosess der den sittende regjeringen ikke selv har tatt initiativet, men har vært avhengig av å følge en internasjonal utvikling. Regjeringen har så langt ikke fremmet noen saker om landbrukspolitikk for Stortinget og meg bekjent heller ikke varslet noen saker av betydning i den nærmeste fremtid. Man kan da stille seg spørsmålet om Regjeringen i det hele tatt har noen visjoner innenfor landbrukspolitikken, og om landbrukspolitikken skal fortsette slik som i dag, en politikk som stadig fører til færre bønder og nedlagte gårdsbruk. Hvis man tar et blikk på hva Soria Moria-erklæringen sier om norsk landbrukspolitikk, har den innledningsvis en del fraser som alle kan være enig i. Formuleringer som at «landbruket spiller en viktig rolle for bosetting og sysselsetting i store deler av landet», og at «landbruket i Norge har flere funksjoner: produsere trygg mat og sikre matforsyningen og samtidig bidra til sysselsetting og bosetting over hele landet», er formuleringer som de aller fleste både i denne sal og i befolkningen kan stille seg bak. Samtidig er det nedslående når man lenger ut i erklæringen ser hvilke tiltak som skal bidra til dette. Det er de gamle ordningene som har bidratt både til en nedgang i antall sysselsatte i landbruket og til en økt fart i nedleggelsen av bruk, altså helt stikk i strid med hva som er Soria Moria-erklæringens intensjoner. Tiltak som å videreføre markedsordningene, opprettholde kanaliseringspolitikken, gi driftstilskuddsordningene en klarere distriktsprofil, opprettholde et sterkt importvern er velkjent og utprøvd landbrukspolitikk som ikke har gitt noen særlig gode resultater. De pågående WTO-forhandlingene vil være viktige for norsk næringsliv, herunder landbruket. Men i den norske offentlige debatten har det vært en for ensidig fokusering på mulige minussider for landbruket dersom en avtale blir vedtatt, slik som mange tror. Fokusering på hva en åpnere verdenshandel kan føre til for hele det norske næringslivet, og spesielt den konkurranseutsatte delen av det, har i stor grad vært borte fra den offentlige debatten. Det har heller ikke vært fokusert på om en friere verdenshandel kan medføre noen fordeler for norsk landbruk, og om det norske landbruket har muligheter på eksportmarkedene. Finnes det kresne forbrukere der ute på verdensmarkedet som er villige til å betale en god pris for norsk lammekjøtt som har en god kvalitet, eller er det mulig med eksport av kvalitetsost fra Norge? Jeg mener at svaret på dette er ja. Men når man går inn i internasjonale forhandlinger med et defensivt utgangspunkt, blir gjerne resultatet deretter. Alternativet er å tenke offensivt og se på de muligheter som man også kan ha. Jeg har inntrykk av at alle politiske partier og den norske regjeringen er enige om at en ny WTO-avtale vil medføre utfordringer for norsk landbruk, og at det tollvernet som vi i dag har, gradvis vil bli nedbygd. Selv med det tilbud som Norges gruppe i WTO-forhandlingene har lagt inn, vil dette få en stor påvirkning på fremtidig norsk landbrukspolitikk. Min oppfatning er at den norske regjeringen viser en defensiv holdning i utviklingen av det norske landbruket, når man ikke ønsker å tilpasse seg en internasjonal utvikling, og når man ikke iverksetter tiltak som fokuserer på en utvikling av landbruket under nye rammevilkår. Når strategien er at man ikke vil komme med en ny landbrukspolitikk før resultatet av en WTO-avtale er klart, da setter man seg selv på sidelinjen og skaper usikkerhet og liten fremtidstro ute blant bøndene. Det har vært rimelig tverrpolitisk enighet om den norske landbrukspolitikken i etterkrigstiden, med unntak av Fremskrittspartiet, som har stått for en langt mer offensiv politikk som fokuserer mer på hvilke muligheter landbruket kan ha, og ikke kun fokuserer på mulige begrensninger. Hva har så denne politikken fra flertallet ført til? Målet for landbrukspolitikken til flertallet skal være å skape livskraftige distrikter, skape arbeidsplasser over hele landet og sikre bosetting. Da forstår ikke jeg at man er fornøyd med den landbrukspolitikken som har vært ført i de siste tiår. Tallenes tale er klar: Det er om lag 2/3 færre gårdsbruk i dag enn for 30 år siden, og det legges ned ca. 3 000 gårdsbruk årlig.Antall aktive husdyrbruk går nedover med jevn fart.I selve bærebjelken i norsk landbruk, melkeproduksjonen, reduseres antall bruk i stor fart. Hele 25 pst. har blitt borte de siste fem år, men bruksstørrelsen for de gjenværende øker lite.Undersøkelser viser at de fleste gårdbrukere er lite fornøyd med den inntekten de får ut av landbruket.Kun 39 pst. har gårdsdriften som eneste inntektsgivende arbeid. Blant melkeprodusentene har 40 pst. arbeid utenom, og hele 79 pst. av kornbøndene har dette.46 000 landbrukseiendommer er uten fast bosetting, og dette utgjør 25 pst. av alle bebygde landbrukseiendommer i landet.34 000 bolighus står tomme på landbrukseiendommer, og da først og fremst i de deler av landet som er distrikter. Denne gjennomgangen viser at de mål som har vært for landbrukspolitikken, ikke har blitt oppfylt, og at mer av den samme politikken ikke er å anbefale. Det er et paradoks at samtidig som landbruket er landets høyest subsidierte næring, med ca. 12 milliarder kr i overføringer over statsbudsjettet årlig, og har et tollvern som er beregnet til i underkant av 10 milliarder kr årlig, er aktørene i næringen og næringsorganisasjonene svært lite fornøyd med inntektssituasjonen. Her er det noe som ikke stemmer, for situasjonen skulle ha vært helt annerledes. Landbruket er også landets mest gjennomregulerte næring, noe som setter store begrensninger på bøndenes næringsutøvelse: streng kontroll med hvem som kan få etablere seg i landbruketoffentlig priskontroll ved omsetning av landbrukseiendommeret strengt vern mot fradeling av eiendommeret strengt vern gjennom jordlovenbo- og drivepliktkonsesjonsgrenser for hvor stor produksjon man kan habegrensninger på samarbeid mellom bønder, for eksempel ved samdriftprisreguleringer gjennom markedsreguleringsordningeren overføringspolitikk som skiller sterkt mellom hvor i landet man driver Dette er noen av hovedpunktene i dagens landbrukspolitikk, som har vist seg å være feilslått. Dersom man ønsker en politikk som skal bidra til optimisme og nyskaping, må man legge om landbrukspolitikken helt. «Slipp bonden fri» har vært et utgangspunkt for Fremskrittspartiets landbrukspolitikk. Vi ser på bonden som en selvstendig næringsdrivende og ikke som en offentlig klient som må ha velmenende politikere og byråkrater til å passe på seg. Vi har ingen forståelse for at man ønsker å gjennomregulere landbruket på den måten som man nå gjør. Vi bør ha tillit til bonden. Vi bør ha tillit til at bonden selv er i stand til å ivareta sin eiendom og sine inntektsmuligheter. Vi bør ha tillit til at den enkelte bonde står på egne ben, uten å bli støttet av det offentlige. Dagens landbrukspolitikk er basert på en form for mistillit fra det offentlige overfor bonden. Jeg har her redegjort for hvorfor vi trenger en ny landbrukspolitikk, og vil utfordre statsråden til å tenke fremover og bidra til nytenkning i landbrukspolitikken.