Det kommer stadig meldinger om uverdige forhold for rusmiddelavhengige. Særlig er det lange ventetider for avrusning, men det er også lange ventetider for behandling. Det påpekes mangler ved behandlingstilbudet som rusmiddelavhengige får i spesialisthelsetjenesten, og det er også påpekt svakheter med manglende ettervern for rusmiddelmisbrukere etter endt behandlingsopplegg i spesialisthelsetjenesten. Det er 11 000–15 000 sprøytemisbrukere i Norge. I 2005 døde 184 personer av overdose. Rusmisbruk har alvorlige konsekvenser både for den enkelte selv og for barna, pårørende og annen familie. Overordnet målsetting med rusreformen fra 2004 var at rusmiddelavhengige skulle få et bedre og mer helhetlig tjenestetilbud, med fokus på tverrfaglighet, helhetlig tilnærming og individuelt tilpasset behandling. Flere som arbeider i sektoren, hevder dessverre at utfordringene fortsatt er store. Retningslinjer for hvem som er rettighetspasienter, ble tidligere i år trukket tilbake, ikke minst fordi det var stor usikkerhet når det gjaldt å finne ut hvem som skulle defineres som rettighetspasienter. Jeg er glad for at statsråden gjorde det. Men dessverre er det nå slik at tiden går, og det er fortsatt stor usikkerhet i feltet på dette området. Derfor er det viktig at de nye retningslinjene som nå er under utarbeidelse, prioriteres høyt når det gjelder ferdigstillelse. Punkter der det svikter, er som nevnt avrusning, slik det framstilles i St.prp. nr. 1, og at manglende avrusningsplasser har en flaskehalseffekt, dvs. at effektiv utnyttelse av kapasiteten på høyere omsorgsnivåer faktisk hindres. I Oslo sentrum i juli i år ble 90 pasienter som banket på døren for å få avrusning, avvist. Det tragiske ved dette var at ledige plasser stod tomme, f.eks. ved P22, på grunn av en stor reduksjon i offentlige tilskudd. Kommunene svikter også i ettervernet når det gjelder bolig, fritidsaktiviteter, utdanning og jobb, som er avgjørende faktorer for at ettervernet skal fungere. Det er altså fortsatt en del mangler i behandlingen som gis. Statens helsetilsyn har ført tilsyn med flere av rusinstitusjonene, og det vises til mangel på kompetanse som en av årsakene til at behandlingen ikke holder mål. Praktiseringen av regelverket har ifølge en midlertidig evalueringsrapport fra IRIS, på oppdrag fra Sosial- og helsedirektoratet, også skapt store forskjeller i tilgjengelighet til tjenestene for rusmiddelavhengige. Etter det jeg vet, kommer den endelige evalueringen fra IRIS i midten av desember. De private ideelle rusinstitusjonene har ikke vært en del av denne evalueringen. De har ikke sittet i referansegruppen, de har ikke vært forespurt om innspill, ei heller vært omfattet av evalueringen. Det skal visstnok komme en egen evaluering av den typen institusjoner senere. Jeg synes det er litt spesielt dersom ikke hele rusfeltet, inkludert de private ideelle institusjonene, nå er evaluert samtidig og i sammenheng. De gir jo tilbud til mange tusen rusmisbrukere årlig. For å ta ett eksempel, har bare Kraft-institusjonene, som er én gruppe, nær 30 000 klientdøgn årlig. IRIS-rapporten trekker likevel fram at det er behov for å avklare hvilken rolle og funksjon de private ideelle rusinstitusjonene skal ha, dvs. de institusjonene som ikke har inngått avtaler med helseforetakene, eller som kun har noen plasser etter avtale med helseforetakene. Disse fyller i dag i hovedsak to funksjoner: De gir tilbud enten uavhengig av behov for tiltak i spesialisthelsetjenesten, eller i påvente av behandling i spesialisthelsetjenesten. IRIS-rapporten tar til orde for at sentrale myndigheter i det videre arbeidet må ta tak i disse institusjonene når tiltaksapparatet for rusmiddelmisbrukere skal videreutvikles. Kristelig Folkeparti imøteser den varslede evalueringen av rusreformen, innbefattet en evaluering av de frivillige ideelle institusjonene, selvsagt også slik at disse involveres i evalueringen. Det er viktig å avdekke områder som ikke er ivaretatt godt nok, og iverksette tiltak som retter opp feil eller uheldige effekter. I dag finansieres de institusjonene vi snakker om, på ulike måter. For det første får flere bevilgning fordelt av Sosial- og helsedirektoratet. Andre får midler fra kommunene, og noen har avtale med spesialisthelsetjenesten om noen plasser. En hovedutfordring med finansieringen er at den ikke er forutsigbar og derfor skaper betydelig utrygghet for disse institusjonenes framtid. Det er store forskjeller på hvor mye hver kommune betaler for et opphold. Det er ikke lenger en veiledende pris, slik vi hadde tidligere, og kommunale egenandeler eksisterer heller ikke. Nå er det sikkert veldig lett for statsråden og andre å si – jeg ser at Skjælaaen smiler litt: Hvem var det som gjennomførte rusreformen? Det er riktig at den forrige regjering tok initiativ til det. Like fullt er det nå godt over ett år, kanskje bortimot to år, siden gjennomføringen. Det var derfor viktig for den forrige regjering at man fortløpende satte i gang en evaluering. Det er viktig nå å stikke fingeren i jorden og se på hvor vi er i rusreformen, og hva vi skal gjøre videre. Kristelig Folkeparti er veldig fornøyd med å ha fått på plass 20 mill. kr i neste års statsbudsjett til å styrke tilbudet de private ideelle rusinstitusjonene gir. Men dette gir dem ikke den rolle og funksjon som mangler. Disse institusjonene bidrar med viktig kompetanse og kunnskap og må sikres en rolle og en funksjon, ikke fordi institusjonene er et mål i seg selv, men fordi de faktisk spiller en viktig rolle i tilbudet til rusmiddelavhengige. Det personlige engasjementet som også kjennetegner mange av disse institusjonene, er en viktig kvalitet, og vi trenger det mangfoldet vi har i dag. Ikke minst er lavterskelinntak viktig, det har vært det og er det fortsatt. Dette må ikke hindres av strikte henvisningsrutiner. Stortinget har i forbindelse med rusreformen eksplisitt påpekt at akuttbehandling må kunne finne sted uten nødvendigvis å følge henvisningsrutiner, med f.eks. henvisning fra lege eller sosialtjeneste. Det er faktisk behov for åpne dører, dører som åpner seg når den rusavhengige står der. På grunnlag av det som kommer fram i evalueringen av rusreformen, bør den lenge varslede opptrappingsplanen for rusfeltet også legge føringer for at de private ideelle rusinstitusjonene kan finne sin rettmessige plass. Viktig kunnskap og kompetanse som disse institusjonene innehar, må ikke gå tapt. Helt på slutten av innlegget har jeg lyst til å si noen ord om hva som kjennetegner de institusjonene som vi her snakker om. I utgangspunktet ble institusjonene startet opp av ildsjeler som brant for å gi rusmiddelavhengige et verdig tilbud. Blant annet utgjør institusjonene mange steder et tilbud til mennesker som ikke har et tilfredsstillende kommunalt tilbud. Mange av dem har vært innovatører. Gjennom årevis av innsats har de avdekket udekkede behov som de fleksibelt har etablert tiltak for å dekke. De var altså pionerer på et felt lenge før det offentlige kom inn og tok det ansvaret det offentlige tar i dag. Rusmiddelavhengige må møtes med et helhetlig behandlingstilbud. Det er viktig å sikre et mangfold i et helhetlig behandlingstilbud i møtet med en så uensartet gruppe som rusmiddelmisbrukere er. Kristelig Folkeparti har i budsjettinnstillingen fra helse- og omsorgskomiteen foreslått at rettighetspasienter bør få et tilbud om institusjonsplass i påvente av behandling i spesialisthelsetjenesten, for å hindre at motivasjonen for behandling ikke opphører. Slik det er i dag, er det månedslange ventelister, og de pasientene som blir satt på venteliste til spesialisthelsetjenesten, dropper ut når de må stå så lenge og vente. Derfor ønsker vi at de private institusjonene skal kunne brukes, og at det nærmest bør pålegges helseforetakene å bruke dem. Mitt spørsmål til statsråden er følgende: Hva tenker statsråden å gjøre for å sikre de private ideelle rusinstitusjonene en rolle og funksjon i framtiden, slik at det viktige bidraget disse institusjonene kan gi rusmiddelavhengige, kan videreføres?