Jeg føler et behov for kort å kommentere den siste replikkvekslingen, for jeg synes det grenser til frimodighet når representanten Huitfeldt hevder å vite hva representanten Dørum mener, bedre enn representanten Dørum selv. Jeg synes det er en underlig konklusjon. Odelstinget behandler i dag en sak som heldigvis er sjelden kost i denne sal. Lov om endringer i friskoleloven og fagskoleloven setter de demokratiske organer på en alvorlig prøve. I dag behandles en midlertidig lov som vil ha vidtrekkende konsekvenser for forholdet mellom borgerne og den lovgivende myndighet på både kort og lang sikt. Regjeringens angrep på friskolene er vanskelig å forstå. Det blir hevdet at fellesskolen sikres kun gjennom det offentlig eide skolesystemet. Alle skal – og vi hørte representanten Huitfeldt si det fra denne talerstol for litt siden – uansett bakgrunn gå på den samme skolen. Samfunnet har et ansvar, skriver departementet i proposisjonen, for at alle skal gis «likeverdige muligheter slik at retten til lik utdanning blir reell». Så fremmer altså departementet i praksis et forslag om det motsatte, til tross for at representanten Huitfeldt drar seg til de store høyder og hevder det motsatte fra talerstolen i dag. Departementet opprettholder nemlig den frie etableringsretten for videregående skoler i opplæringsloven, og det betyr i praksis at hvem som helst kan starte en privat videregående skole, drive uten offentlig støtte og kreve flere hundretusen kroner i egenbetaling fra elevene. Og med dagens begredelige resultater i offentlig skole er det ikke helt usannsynlig at personer med mer penger enn de fleste vil prioritere en best mulig utdannelse for sine barn eksempelvis ved å kjøpe private plasser i et slikt eliteskolesystem for de aller rikeste. Hvorfor vil Regjeringen legge til rette for det? Det fornuftige ville være, hvis de fagre ord fra departementets side var noe mer enn nettopp det, å gi alle lik rett til utdanning uavhengig av hvem som tilbyr utdanningen, gjennom en lik finansieringsordning for alle. Fremskrittspartiet har foreslått at alle elever skal få dekket 100 pst. av kostnadene ved grunnopplæringen, uansett om det er en offentlig eid skole eller en friskole. Når departementet hevder at det bare er den offentlige skolen som sikrer mangfold og fellesskap, gir det samme departementet få relevante argumenter for å støtte opp om et slikt standpunkt. Det finnes ingen empirisk dokumentasjon i proposisjonen for at departementets politiske retorikk er annet enn fagre, men saklig ubegrunnede ord. Det vises ikke til en eneste undersøkelse som bakgrunn for departementets standpunkt. Det hevdes at de fleste foreldre er fornøyd med den offentlige skolen, derfor må det ikke tillates alternativer. Hva slags argument er dette? Jo, det er et tradisjonelt sosialistisk argument uten noen annen bakgrunn enn ideologi. Norsk skole og håpefulle elever fortjener noe bedre. Den norske skolen er inne i en kriselignende situasjon, hvor den faglige kvaliteten i hele utdanningsløpet er satt på en alvorlig prøve. Det offentlige skolesystemet kan nok være inkluderende for noen, men ikke for alle, og man har iallfall ikke klart å løse kompetanseutfordringene sett i et internasjonalt lys. Både nasjonale og internasjonale undersøkelser viser at Norge, til tross for at vi er på verdenstoppen i både lærertetthet og ressursbruk pr. elev, ligger faglig langt tilbake både i forhold til andre land og i forhold til kvaliteten på utdanningen nasjonalt ti år tilbake. Jeg må skynde meg å si at det er mye god kompetanse blant lærere i den norske skolen. Problemet er at utdanningssystemet legger sterke begrensninger på deres virksomhet, slik at de ikke får tilstrekkelig pedagogisk frihet. Systemet må legges om slik at det blir tilrettelagt for en større grad av frihet, men selvsagt under ansvar gjennom kvalitetskontroll og nasjonale prøver, uansett hvem som eier utdanningsinstitusjonen. I Sverige viser undersøkelser at friskoletilbudet bidrar til å heve kvaliteten på den offentlige utdanningen. Ja, presidenten hørte riktig – til å heve kvaliteten på den offentlige utdanningen. Årsaken er at det blir konkurranse, hvilket får de offentlige skolene til å tenke nytt og kreativt for å heve læringsutbyttet ved egne skoler. Det er med andre ord en fordel for de offentlige skolene at det etableres friskoler. Dette berører ikke departementet i proposisjonen i det hele tatt. Lovvedtaket som fattes i dag, vil ramme hardt, også Norges forpliktelser etter Menneskerettighetskonvensjonen. Retten til å opprette private alternativer av religiøse eller pedagogiske årsaker stanses helt opp i inntil to år. Det er problematisk for et land som vanligvis holder menneskerettighetenes fane høyt hevet. Som representant i Norges lovgivende forsamling føler jeg meg litt ille til mote når jeg ser hvilke vedtak som ligger an til å bli fattet her i dag. Fremskrittspartiet mener dette lovforslaget er en stor utfordring for tillitsforholdet mellom offentlige myndigheter og private borgere og private interesser. Det skyldes en rekke forhold. Blant annet instruerte departementet Utdanningsdirektoratet og NOKUT om full stans i behandlingen av søknader som lå til behandling etter friskoleloven. Departementet valgte på denne måten å sette til side en lov vedtatt av Stortinget. Det er ikke en del av Regjeringens fullmakt som utøvende myndighet å sette til side en vedtatt lov. Etter vår oppfatning er dette et politisk og kanskje juridisk overtramp fra Regjeringens side. Det er hevet over enhver tvil at det er Stortinget som behandler og vedtar lover, og det er Stortinget som endrer disse lovene. Det at et valg endrer sammensetningen av et storting, endrer ikke lovens innhold, ei heller Regjeringens plikt til å håndheve loven. Det skulle tatt seg ut hvis det ble slik at alle lover Stortinget har vedtatt i en stortingsperiode, ble tilsidesatt etter valget, alene fordi et annet flertall fikk regjeringsmakt. Av hensyn til de grunnleggende demokratiske prinsipper burde den sittende regjering holdt seg for god til å sette Stortingets lovgivningsmyndighet på denne prøven. Grunnloven § 97 gir et klart forbud mot å gi lov tilbakevirkende kraft. Etter flere år med juridiske fortolkninger og flere høyesterettsdommer er nok bestemmelsen utvannet til å gjelde tilbakevirkende lov som vil virke klart urimelig eller urettferdig. Begrepene «klart urimelig» eller «urettferdig» er verditunge begreper som vil bli tillagt ulik betydning av ulike personer. Så vil også være tilfellet i politisk behandling av spørsmål som dette vi behandler i dag, like mye som retten vil måtte fortolke graden av urimelighet eller urettferdighet. Det er iallfall ingen tvil om at de 40 friskolene som opplever at deres godkjenninger blir trukket tilbake, opplever dette som klart urimelig og urettferdig. Problemet er at det antakelig vil være en viss tvil om hvorvidt domstolene vil konkludere på samme vis, idet rettspraksis legger ganske strenge vilkår til grunn. Fremskrittspartiet mener at den fortolkningsprosess Grunnloven § 97 er blitt utsatt for, har bidratt til å vanne ut bestemmelsens primære formål, hvilket etter vår oppfatning var å beskytte borgerne mot overgrep fra det offentliges side. Vi mener at det er en klart urimelig og urettferdig lov som nå gis tilbakevirkende kraft overfor de 40 friskolene som mister sin godkjenning. Stortinget begrenser etter vår oppfatning sin handlingsfrihet når lover vedtas. Handlingsfriheten begrenses ved at de borgere eller private rettssubjekter som innvilges rettigheter gjennom lov, ikke skal risikere å miste denne rettigheten ved en senere lov. Lov skal kun ha virkning fra det tidspunkt lovvedtaket trer i kraft. Offentlige godkjenninger gitt på lovlig måte skal altså ikke mistes fordi Stortingets sammensetning endres. Vi vil vurdere å komme tilbake til dette ved et konkret presiseringsforslag av det innhold Stortinget mener Grunnloven § 97 skal ha, på et senere tidspunkt.