Som saksordfører i forbindelse med ytringsfrihetsmeldingen og den nye § 100 i Grunnloven i fjor knyttet jeg mye kontakt med problemstillinger som dreide seg om ansattes ytringsfrihet og vernet av de såkalte varslere, eller «whistle blowers». På det tidspunktet var det et bredt tverrpolitisk flertall for gjennom grunnlovsbehandlingen å slå fast at ansatte trengte et sterkere rettslig vern av sin ytringsfrihet. Det var jeg glad for. Jeg er også glad for at det både i Regjeringens forslag til den loven vi nå behandler, og gjennom komiteens behandling, har kommet til uttrykk et sterkt politisk ønske om å følge opp den enigheten i retning av å styrke vernet for ansattes ytringsfrihet. Her er det et åpenbart behov for å få på plass tydeligere og mer presise lovformuleringer om hvordan denne retten skal være slått fast i norsk lov. Grunnlovsbehandlingen har gitt et godt grunnlag. Dagens behandling av den nye lov om arbeidsmiljø vil gi et enda bedre grunnlag, men ikke på noen måte fullføre behandlingen på dette området. Spørsmål knyttet til ansattes ytringsfrihet generelt, og vern av de såkalte «whistle blowers» spesielt, er et viktig tema, men samtidig et veldig vanskelig tema å få en meget presis og god lovregulering av. Når det gjelder Regjeringens forslag, som skulle sikre de ansatte rett til å varsle om kritikkverdige forhold på en lojal måte, er det åpenbart mulig å reise en del spørsmål knyttet til: Hva er en lojal måte? Og hvordan skal det defineres? Det ser jeg helt klart. Samtidig tror jeg det er viktig at en gjennom lovbehandling kommer frem til formuleringer som ikke reiser nye problemer som man kanskje ikke har tenkt grundig nok igjennom. Jeg ser heller ikke på komiteflertallets formulering som en fullgod formulering som bør markere noen avslutning på denne prosessen. Her viser også komiteen til – ser jeg til min glede – at Regjeringen er i gang med et lovarbeid og tar sikte på å komme tilbake til Stortinget med formuleringer som fullt ut kan ivareta alle hensyn, og det er bra. Det som skjer i dag, er nødvendige, men ikke på langt nær tilstrekkelige, skritt for å få et godt lovmessig vern av disse forhold. Det er i innstillingen fra komiteen pekt på at den svenske ordningen med «meddelarskyddet» ikke på noen måte er en fullgod regulering eller modell for oss, fordi den overhodet ikke tar for seg ytringer knyttet til privat sektor, men bare knyttet til offentlig sektor. Og det er en klar svakhet.