Jeg er glad for at forslaget er blitt positivt mottatt. Jeg oppfatter det slik, både ut fra uttalelsene til statsråden og sakens ordfører. Ellers vil jeg ettertenksomt si at det antakelig er et uttrykk for situasjonen at saken tidsmessig nesten blir saldert. Det fortjener den ikke, for saken handler om et emne som er brysomt og krevende. Når Venstre har fremmet forslag om en kommisjon nedsatt av Stortinget, er det slett ikke fordi vi kritiserer Regjeringen, som er representert her ved den sittende justisminister, som i denne sal på en forpliktende og sterk måte har gitt uttrykk for sitt engasjement på dette området. Vi har rett og slett gjort det for å invitere til at man kan gå et skritt utenfor hverdagen og heve blikket til et saksfelt som er påtrengende. Noe av det som er påtrengende på dette saksfeltet, er, som saksordføreren også var innom, at deler av den teknologiske utviklingen er så voldsom at dersom vi går mange skritt bort fra der debatten har foregått i de siste årene, nemlig i strafferetten, og går inn i folks hverdagsliv, kan man etter hvert nesten ikke bevege seg uten å etterlate seg elektroniske spor omtrent hvor som helst. Det skjer alltid av en eller annen grunn, at det er nyttig på grunn av et eller annet praktisk formål. Et nøkkelkort på et hotell etterlater elektroniske spor. Man går gjennom hverdagen og etterlater seg en serie slike spor. Til slutt får man nesten spørsmålet: Hva gjorde du egentlig, siden du ikke etterlot deg elektroniske spor? Da kommer vi selvfølgelig inn på kjernespørsmålet: Har man rett til en privatsfære? På samme måte, på det andre ytterpunktet av skalaen: Har samfunnet rett, f.eks. overfor alvorlig kriminalitet etter bestemte rettsregler og etter bestemte og strenge rettsprosedyrer, til å forfølge noen bl.a. ved elektronisk kontroll? Hele denne voldsomme utviklingen i hverdagen tilsier at man må løfte blikket. Svenskene har gjort det ved å se på integritetsspørsmål knyttet til en veldig bred kommisjon. Dersom vi går inn på det offentlige feltet, er det et faktum at EU for øyeblikket har et trafikkdatadirektiv, altså et direktiv som handler om alle slags forbindelser vi har med hverandre – på mobiltelefon, på telefon, på data osv. – som er svært omfattende, og som det nesten ikke foregår noen debatt om i Norge. Men det foregår faktisk en viss debatt om dette i Europaparlamentet. Man må i hvert fall kunne reflektere over en slik debatt i vårt land. Det er også slik at EU er i ferd med å gjøre det nesten obligatorisk at man skal ha en GPS-sender i hver bil, for da har man så kjekk oversikt over hvor man befinner seg. Igjen er vi inne på retten til å ha et sporløst liv, som etter min mening må være en mulighet. Det må ikke være slik at man skal være så overvåket som saksordføreren var inne på. Det var en amerikansk film for noen år siden som het «Enemy of the State», som på en ganske tankevekkende måte illustrerte disse problemstillingene. Det kan gis mange andre eksempler. Hele poenget med en kommisjon er at man i stedet for å få sakene bit for bit, der påtrengende tunge hensyn ofte presser fram avveiningene, hadde det vært greit nettopp å gå et skritt til siden, løfte blikket og se inn i denne kompliserte virkeligheten. Datatilsynets direktør, Georg Apenes, har jo selv brukt ordet «panoptikon», nemlig at man bør bruke mange speil for å se personvernets mange utfordringer – ikke fordi man da har fasit, men fordi man da i hvert fall blir så ettertenksom at man vet hvilke avveininger man står overfor, slik at man ikke lettbent kommer til svaret. Vi lever i et land som etter min mening styres av de praktiske nødvendigheters tyranni. Hvis vi ser at noe er praktisk her i Norge, gjør vi det. Så oppdager vi plutselig to år etterpå at vi gikk for langt, og så svinger pendelen ganske hardt og kontant tilbake igjen. I vårt naboland Sverige mente man på et visst tidspunkt da skatteunndragelsene var store, at man skulle rekruttere postvesenet – det finnes jo ikke lenger – til å passe på om folk virkelig bodde der de sa de bodde. Et annet alternativ ville vært å gjøre skattesystemet mindre komplisert, slik at man ikke trengte å tenke den tanken. Men i det hele tatt er alle disse avveiningene som griper inn i folks hverdagsliv, i privatsfæren, for det første langt bortenfor strafferetten i det hverdagslige liv, for ikke å snakke om innenfor alle former for strafferett – det er ganske viktig. Justisministeren har sagt det tankevekkende. Han har sagt at han er veldig kritisk og ettertenksom i forhold til å skulle øke det totale overvåkningsbehovet eller -presset i samfunnet vårt. Jeg synes det er kloke ord. Jeg støtter dem og slutter meg gjerne til dem. Det ble sagt i en meningsutveksling med min partifelle Lars Sponheim her i salen. På dette grunnlag opprettholder vi forslaget, men vi oppfatter samtidig at både Regjeringen ved statsrådens svar og komiteens flertall har gitt et signal om at de tar dette på alvor. Til slutt vil jeg gjenta at dette fra Venstres side ikke er noen kritikk av Regjeringen, men det er en utstrakt hånd for å invitere til at vi løfter blikket og sammen løfter noe som er krevende. Ingen av oss blir hverdagshelter på å løfte sakene, men som samfunn blir vi klokere og rikere av å ta det på alvor. Jeg er også glad for at sakens ordfører presenterte saken på en slik måte. Med dette støtter jeg det forslag som allerede er tatt opp på vegne av mindretallet i komiteen.