Norge er et flerkulturelt samfunn, men på tross av dette mener jeg at vi i de siste årene har manglet en uttalt politikk for multikulturen. Ved behandling av denne meldingen forsøker alle partiene, bortsett fra Fremskrittspartiet, å ta noen gode skritt i riktig retning. En politikk for et multikulturelt Norge må baseres på verdier som ligger i grunnleggende menneskerettigheter, likestilling og demokrati, og i den grunnleggende forståelsen av at alle som vokser opp i dette landet, og alle norske statsborgere, har lik rett til å påvirke hvordan samfunnet skal utvikles. Det handler om det enkle spørsmålet: Når slutter du å være innvandrer? Er det når du har fått permanent oppholdstillatelse? Er det når du er født her? Er det når dine foreldre er født her? Er det når du har blitt hvit, eller er det når du snakker norsk flytende? Poenget er at vi må fri oss fra begrepene «annen- og tredjegenerasjons innvandrere». I USA og Canada har de gått bort fra det for lenge siden, og snakker om «første- og annengenerasjons borgere». I meldingen legger man opp til at det i Norge skal hete «etterkommere», og så får vi se om det er et begrep som får gjennomslag. Jeg vil si at styrken ved meldingen er perspektivet overfor enkeltindividene, at meldingen i prinsippet slår fast det som er SVs valgspråk, nemlig at vi er ulike mennesker som skal ha like muligheter. Men svakheten med meldingen er at den glipper i forhold til å erkjenne at det å være minoritet i Norge gjør at du faktisk defineres inn i en gruppe, en gruppe som i for stor grad tilhører de økonomisk underprivilegerte. Tallene viser at klasseskillene, som under denne regjeringen har blitt enda tydeligere, i altfor stor grad faller sammen med etnisk tilhørlighet. Det ligger en dualisme i det at vi ønsker å bli fargeblinde samtidig som vi på vei mot det målet ikke kan la være å se at etnisitet og kultur er en del av det hele mennesket som vi faktisk må forholde oss til hvis vi skal oppnå likestilling. SV mener derfor at integrerings- og inkluderingspolitikken må baseres på et mål om etnisk likestilling, fordi minoritetene helt klart diskrimineres i forhold til bolig og arbeid, og fordi mange faller ut av grunnleggende opplæring. En politikk for dette mangler, og ikke minst er det stor mangel i meldingen på forslag til konkrete tiltak. På en del områder har sågar Regjeringen helt klart gått feil vei. Vi har sammen fått på plass en diskrimineringslov som skal hjelpe individer – riktignok uten den aktivitetsplikten som SV, Arbeiderpartiet og Senterpartiet var for – men vi må jobbe mer strukturelt for å få gjort noe med diskrimineringen. På boligmarkedet må vi eksempelvis ha flere ikke-kommersielle, allmennyttige utleieboliger. For når 80 pst. av utleiemarkedet er privat, og en stor andel av dem som leier ut hybel eller leilighet, er enkeltindivider, slår lett diskrimineringen inn, gjerne ubevisst. Derfor er vi nødt til å ha utleieboligalternativer drevet av dem som har en bevisst politikk for ikke-diskriminering, slik som boligbyggelag, studentsamskipnader eller offentlige instanser. På arbeidsmarkedet må vi benytte oss av kunnskapen som vi har om at arbeidsgivere er fordomsfulle overfor minoriteter, men mindre fordomsfulle etter at de har hatt minoriteter ansatt. Vi har gjennomført ordninger for innkalling til intervju i offentlige virksomheter. Men flertallet går imot at dette utvides til å gjelde alle organisasjoner eller bedrifter som mottar statlig støtte. Det er behov for at all offentlig virksomhet reflekterer sammensetningen i befolkningen, spesielt i forhold til dette med minoriteter, og dermed sørger for måltall og rekrutteringsplaner, særlig i offentlige institusjoner. Spesielt er det behov for det i opplæringsinstitusjoner. Her i Oslo har vi eksempler på skoler som har opp mot 80–90 pst. minoritetselever, men som likevel ikke har en eneste tospråklig lærer. Det synes jeg er et varsku til oss om at her har vi en jobb å gjøre for å komme videre. Diskrimineringsloven åpner for en positiv forskjellsbehandling, eller kvotering, men flertallet går imot det forslaget fra SV og Senterpartiet som går inn for å utrede på hvilke områder kvoteringsvirkemiddelet burde vært tatt i bruk. Ordningen for godkjenning av utenlandsk utdanning er også et hinder for mange med minoritetsbakgrunn, fordi godkjenningsordningene er for dårlige. For å sikre raskere behandling går Stortinget enstemmig inn for en gjennomgang av regelverket på akkurat dette området. Men det er fortsatt et problem at det er for vanskelig å få godkjent utdanning fra andre land. Det er et paradoks at land f.eks. i Asia, som ligger langt framme i industriutvikling, IT-utvikling osv., fortsatt får nedkreditert utdanningen sin når den skal omdannes til norsk. Det er også et problem at det er uklart når man kommer til Norge, hvilken tilleggsutdanning man må ta hvis man får sin egen utdanning nedvurdert. Jeg synes det er veldig bra at Aetat følger opp langtids sosialhjelpsmottakere med introduksjonsprogramlignende ordninger. Men de må komme raskere på banen. Det er ingen tvil om at en god del av dem som innvandret som flyktninger til Norge før introduksjonsloven trådte i kraft, vil kunne ha behov for denne type ordninger. I tillegg er det heller ingen tvil om at folk som er familiegjenforente, kan ha behov for denne type ordninger, noe det i utgangspunktet ikke er åpnet for i dag. I forhold til utdanning handler en politikk for etnisk likestilling bl.a. om å erkjenne det positive at flere av minoritetsungdommene klarer seg veldig bra. Det er flere som tar høyere utdanning, og det er flere som tar høyere grader. Samtidig er det ingen tvil om at språket er et problem, eller en utfordring, for mange av dem som vokser opp. Vi mener at det å gi morsmålsopplæring som en rettighet kanskje vil være den viktigste måten å vise at vi anerkjenner målsettingen om et multikulturelt Norge, på. I tillegg viser undersøkelser fra Thomas og Collier at morsmålsopplæring sammen med tospråklig fagopplæring i minst sju år gir nødvendig forutsetning for å lære norsk, men også for funksjonell tospråklighet, som ville være en gigantisk ressurs for Norge i forhold til det at vi skal posisjonere oss i en global verden. Samtidig foreslår vi at det i mye større grad burde være mulig for ungdommer å velge en del av de fremmedspråkene som brukes i Norge, som andrespråk, altså velge morsmålet sitt som andrespråk, noe som ville gi flere mennesker muligheten til å lære nettopp de store språkene som urdu og arabisk. Flere tospråklige pedagoger er det avgjørende å få inn i skolen. Det er et paradoks at evalueringen til Fafo viste at den gratis barnehagen i Oslo indre øst fra Oslo indre øst-prosjektet gav bedre norskkunnskap, gav bedre trening på det å befinne seg i en organisering der det ble snakket norsk. Samtidig vil ikke Regjeringen videreføre prosjektet. Et flertall på Stortinget, alle utenom Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet, er positivt til økt innvandring i årene som kommer. Det Regjeringen har sviktet i forhold til, er både å legge til rette for at flere kan arbeidsinnvandre til Norge, bosette seg her og jobbe her og å gjøre det attraktivt for folk å bo her. Det siste er det som handler om hva slags integrerings- og inkluderingspolitikk som føres i Norge. Her mener jeg Regjeringen har sviktet kapitalt. I motsetning til det som står i Sem-erklæringen, har Regjeringen ikke åpnet for arbeidsinnvandring. EU-utvidelsen har åpnet for at flere fra de nye landene kan komme til Norge, men Regjeringen, sammen med stortingsflertallet, alle unntatt SV, har fjernet den gratis norskopplæringen som disse tidligere har blitt tilbudt, og en signaliserer dermed at de først og fremst er ønsket som korttidsarbeidere, ikke som bosatte i Norge. Stortinget har innført rett og plikt til norsk- og samfunnsopplæring, men antall timer er redusert i forhold til hva en tidligere hadde rett på. I tillegg er forslaget om å tilby introduksjonsprogram til familiegjenforente avvist. Flertallet avviser i dag også SV og Senterpartiets forslag om å innføre en ordning med finansiering av integreringstiltak for alle innvandrere som kommer til Norge, uavhengig av om de er flyktninger, arbeidsinnvandrere eller kommer som familiegjenforente. Regjeringen viser dermed klart at de ikke vil ta innover seg at en analfabet, kvinne eller mann fra kurdisk Irak, kan ha nøyaktig like store behov for integreringstiltak som flyktninger som kommer. Regjeringen sier dette er et individuelt ansvar, men vår oppgave som stortingspolitikere er jo å se hva det er som gagner samfunnet som helhet. Å fjerne integreringsprogrammet for familiegjenforente og for dem som får opphold på humanitært grunnlag, fjerne norskopplæring i asylmottakene når 40 pst. får opphold, fjerne gratis språkopplæring for arbeidsinnvandrere og ikke tilby veilednings- og integreringstilskudd for arbeidsinnvandrere og familiegjenforente er dårlig politikk for framtiden. Jeg må komme tilbake igjen med det som går på de grunnleggende menneskerettighetene, i et senere innlegg. Jeg vil ta opp alle de forslag der vi er medforslagsstillere.