Det er bred politisk enighet om at ingen skal lide rettstap på grunn av manglende økonomisk evne. Lov om fri rettshjelp har som formål å være en sosial støtteordning som skal sikre nødvendig juridisk bistand til personer som ikke selv har økonomiske forutsetninger for å kunne ivareta sine rettslige interesser i saker av stor personlig og velferdsmessig betydning. Viktige siktemål med endringsforslagene har vært å utforme loven slik at den mer presist angir vilkårene for fri rettshjelp, og å gjøre saksbehandlingen av retthjelpssøknader mindre ressurskrevende og dermed raskere. Jeg har merket meg de forslag som foreligger vedrørende rettshjelp til personer som er utsatt for tvangsekteskap, eller forsøk på tvangsekteskap, og mener dette vil kunne være et nyttig og viktig supplement til de allerede eksisterende hjelpeordninger. Jeg vil vurdere om det er mulig å sette disse endringene i kraft fra et tidligere tidspunkt enn resten av loven. Jeg har for øvrig også merket meg at Stortinget ønsker at stykkprissatsen i disse sakene skal økes til 12 timer. De fleste rettslige konflikter blir løst utenfor domstolene. Jo tidligere i prosessen konflikten løses, desto mindre blir den økonomiske og mellommenneskelige belastningen for partene. Et dempet konfliktnivå partene imellom er særlig viktig der partene må forholde seg til hverandre også i framtiden. Vi må vokte oss for at ordningen med fri rettshjelp bidrar til å kanalisere saker inn for domstolene, med den økonomiske og personlige belastningen det innebærer, framfor at saken kan finne sin løsning på et tidligere stadium. Vi har svært gode erfaringer med det offentlige tilbudet om gratis meklingsbistand gjennom familievernkontor, konfliktråd o.l. Jeg har for øvrig merket meg stortingsflertallets ønske om en forskriftsendring med hensyn til inntektsgrensen for den part som ellers ikke får fri sakførsel i en barnefordelingssak. Regjeringen vil legge forholdene best mulig til rette for at det skal bli enklere for folk selv å løse konflikter. Det er en viktig utfordring å utvikle gode og rimelige måter å løse konflikter på. Departementets arbeid med Tvistemålsutvalgets utredning, «Rett på sak», og Advokatkonkurranseutvalgets innstilling, «Rett til rett», er viktig i denne sammenhengen. Jeg vil også nevne at departementet har fått foretatt en evaluering av dagens stykkprisordning. Denne inneholder en vurdering av om dagens stykkprissatser treffer riktig, og om det kan være grunn til å innføre stykkprisbetaling i flere typer saker. Rapporten sendes på høring i disse dager, med tre måneders maksimalfrist. Når det gjelder spørsmålet om maksimalpris, som har vært fremmet i dag, men også tidligere i den offentlige debatt, må jeg innrømme at det er en tilnærming til å løse situasjonen innenfor rettshjelpsmarkedet som jeg har svært liten tro på. Jeg er også glad for at det ikke er noe flertall i Stortinget som mener at det er en riktig vei å gå. Regjeringen har også som målsetting å videreutvikle veilednings- og retthjelpstilbudet ved de offentlige servicekontorene. Evalueringen av prøveordningen viser at bistand som ytes her, har klart å fange opp den ønskede målgruppen både med tanke på inntekt og hvilke saksområder som er mest etterspurt. Det er ønskelig at dette tilbudet gradvis kan utbygges og være tilgjengelig i alle landets kommuner. Jeg vil også framheve den rettshjelp som ytes av de ulike studentrettshjelpstiltakene. Dette er gratis og god hjelp til mange som ikke ellers ville ha oppsøkt advokat, samtidig som det gir studentene verdifull erfaring. Justisdepartementet vil også foreta en mer helhetlig gjennomgang av borgernes muligheter for å ivareta egne rettslige interesser. Ett tiltak i denne forbindelse vil være å vurdere en gradert rettshjelpsordning etter modell fra Finland og Sverige. Dette er for øvrig i samsvar med de synspunkter som lå i flertallsinnstillingen i budsjettet for inneværende år. Jeg kommenterte dette på en positiv måte den gangen, og jeg bekrefter det selvfølgelig på nytt i dag. En slik ordning som jeg her har vist til, fra andre land, gir flere rett til subsidiert juridisk bistand, samtidig som advokatbistand totalt sett blir rimeligere ved at advokatsalæret beregnes etter en offentlig salærsats, og ved at det offentlige dekker deler av utgiftene. Jeg vil komme tilbake til Stortinget med en slik gjennomgang i løpet av året. Når det gjelder rettshjelp, er det grunn til å komme med noen tilleggsbetraktninger, og jeg skal gjøre det kort: Den gode hensikt å sørge for at de som er avhengige av rettshjelp, får det på en god måte, må ikke utvikles på en slik måte at det å løse tvister rettslig blir bedre enn å løse dem på en annen måte. I alle situasjoner hvor man kan unngå en rettslig løsning, vil det være å foretrekke. Jeg har tidligere i innlegget mitt vist til de ordninger vi har i vårt norske samfunn på dette området. Det er ordninger vi skal være glade for. Men strekker ikke de til, er det også Regjeringens siktemål at rettshjelpsordningene skal være gode, og at de skal være slik at man ikke skal lide rettstap på grunn av manglende økonomiske evner.