Denne debatten har vi for å diskutere hvordan de knappe norske ressursene på best mulig måte kan brukes for å styrke demokrati, stabilitet og ikke minst sivilbefolkningstrygghet i hele verden. Vi har fått gode redegjørelser – jeg vil rose begge statsrådene – fra forsvarsministeren og utenriksministeren, som viser at det finnes mange dilemmaer langs den veien som vi skal gå, at det finnes mange utfordringer, men ikke minst at den nye regjeringen har en helt klar fokusering og klare prioriteringer når det gjelder sitt arbeid. Vi skal prioritere FN med våre styrker, og det betyr nødvendigvis at vi skal nedprioritere andre steder der FN ikke er med. Vi skal ha et klart og utvetydig FN-mandat. Det er et ganske klart signal fra det norske storting og fra den norske regjering. Vi skal være en fredsnasjon, og det betyr at vi skal forebygge, dempe og løse konflikter. Det står å lese i regjeringserklæringen. Det har også implikasjoner for hvordan vi deltar, og hva slags operasjoner vi deltar i, med våre styrker i resten av verden. Dette er prioriteringer som alle regjeringspartnerne står inne for, og som vi har argumentert for i denne diskusjonen. Det kan ikke være overraskende for Høyre at SVs syn har bedre vilkår i denne regjeringen enn i en regjering der Høyre er med. Hvis vi skal være opptatt av folk i andre deler av verden, er det én ting som vi er nødt for å påpeke, og dette gjelder bl.a. i Afghanistan, at det er et dypt misforhold mellom de beløp verdens land på den ene siden er villige til å bruke for å utvikle demokrati, for å forebygge krig og for å bygge opp land etter konflikter, og på den andre siden villigheten til å sende styrker til å delta i krigshandlinger og andre operasjoner. Det er altså ekstremt kostnadskrevende. Det koster mye penger, og det brukes altfor lite penger på den siden som vi synes det er viktig å styrke. Her må Norge være et foregangsland. Her må vi klart oppfordre våre allierte til å gjøre noe tilsvarende det vi gjør, nemlig å satse på den gjenoppbyggende og fredsbyggende siden. Hvis vi skal klare å være et foregangsland, må vi få med oss de andre på dette. Uten ISAF-styrkene til å bidra til å sikre forholdene i Afghanistan ville ikke vi hatt grunnlag for den samfunnsmessige utviklingen som er helt avgjørende der. Men minst like viktig er det å erkjenne at uten den samfunnsmessige utviklingen skapes ikke varig fred, demokrati og tillit til verdenssamfunnets intensjoner i landet. Det er påfallende at når jeg spør venner av meg og andre som har tjenestegjort eller tjenestegjør i Afghanistan, så sier alle at det viktigste vi kan gjøre for å lykkes i Afghanistan, er å sørge for at det skjer en synlig utvikling for folk der. Det handler om kloakk, det handler om skoler, det handler om mindre korrupsjon, det handler om trygghet mot sult, og det handler om en markert styrking av kvinners stilling. Og hvordan oppnår vi så dette best? Det er den diskusjonen som burde være hovedfokuset her når vi skal diskutere Afghanistan. Her er det store utfordringer. Narkotikaproduksjonen og narkotikaproduksjonens finansiering av forskjellige militære organisasjoner er en utfordring. Styrking av den reelle makten og den økonomiske makten til de demokratiske strukturene er en helt klar utfordring, og det å skaffe synlige resultater de stedene der vi har regionale stabiliseringslag. Dette er alt sammen ting som vi er nødt til å klare å løse i fellesskap, og derfor synes jeg det er bra at vi har fått en så bred redegjørelse som den vi har her i dag. Så vil jeg gå inn på en ting som jeg syntes det var ganske oppsiktsvekkende at Høyres leder trakk fram. Fra Høyres side klager man over at konsensusen i utenrikspolitikken er brutt, og at SV har fått så stor innflytelse på dette. Jeg er veldig glad for at SV har innflytelse på dette, men jeg vil gjerne si at det er Høyre som er med på å bryte konsensusen i utenrikspolitikken i dagens situasjon. Ta det ene eksempelet som Høyre trakk fram. Alle regjeringspartiene og andre partier i denne sal er veldig klare på at vi ønsker å endre NATOs førsteslagsstrategi, mens Høyres parlamentariske leder der kom med en uttalelse om at det signaliserer svakhet overfor udemokratiske regimer. Mitt spørsmål er: Er det ikke nettopp Høyres rasjonalisme, slik som den er, som gjør at flere land ønsker å skaffe seg atomvåpen? Er det ikke nettopp det at man tillater seg selv å bruke atomvåpen først, som gjør at usikkerhet skapes i større deler og regioner i verden.