På slutten av 1800-tallet sa lærer, kirkesanger og stortingsrepresentant Olafsen at skolen var en oppdragelse i standsforskjeller og misunnelse, for det var en følge av at man fra barndommen ble satt på hver sin benk. Derfor var venstrestatens store idé at folkeskolen skulle gjelde alle. Det gjaldt å knytte de bedrestiltes interesser til fellesskolen, skrev folkehøgskoleforstander Berntsen. I den skolepolitiske diskusjonen de siste årene har jeg møtt en del høyreorienterte folk som mener at frislippet den forrige regjeringen lovte, ikke var så dramatisk. Det er så få elever det handler om, blir det sagt. Men i våre nordiske naboland ser vi tydelig konsekvensene. Danmark har en markant overkant av barn med akademikerforeldre til privatskoler, ikke fordi den offentlige skolen er dårlig, ikke fordi foreldrene ikke tror på fellesskapet, men frykten for at eget barn ikke skal få det aller, aller beste, er nok til at mange foreldre tar barna sine ut av den offentlige fellesskolen. I Sverige har det lenge vært flertall for en liberalistisk privatskolelov, som heldigvis fikk kort levetid i Norge. De grønne i Sverige dannet nemlig flertall med de borgerlige for denne loven mens sosialdemokratene styrte. I helgen møtte jeg Sveriges tidligere finansminister. Han sier at privatskoleloven var med på å øke forskjellene mellom barn fra ulike samfunnslag i Sverige. Denne valgfriheten har redusert kvaliteten i den offentlige skolen, var hans budskap. Den offentlige skolen blir sittende igjen med de elevene som trenger mest oppfølging, mens foreldre med mange ressurser velger private alternativer. Kommunene taper penger på privatskolene, sier han. Derfor vil vi ha en ny privatskolelov, og derfor satser vi nå for fullt på den offentlige fellesskolen. For det er et mål i seg selv at barn møter barn fra ulike sosiale lag i den offentlige skolen. Og i et samfunn hvor vi blir stadig mer forskjellige, trenger vi felles møteplasser. Lukkede enklaver for akademikerbarn på én skole og for innvandrerbarn på en annen skole gir ikke barn og unge en god ballast senere i livet. Fellesskolen lærer barn og unge om mangfold. Fremskrittspartiet har ingen skolepolitikk som tar vare på de felles møteplassene i vårt samfunn – med dem er det fritt fram til alle som kan betale for det. Men markedsmekanismene passer ikke til å skape kvalitet i skolen. Man rykker da ikke opp poden med rota fra venner og alt i lokalmiljøet dersom man ikke er fornøyd med skolen, for så kanskje å bytte til enda en ny skole året etter. Det er noe annet å bytte sjampo enn å bytte skoleplass for barna. I sitt første budsjettforlik med Bondeviks forrige regjering gikk Fremskrittspartiet sammen med Høyre inn for at skolene som hadde kjøpt inn bøker til utlån til elevene på videregående, skulle selge dem. Da hadde Arbeiderpartiet to år tidligere inngått budsjettavtale for 2000 med Venstre, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet for å få i gang denne gode ordningen med gratis skolebøker for elever på videregående skole. Men i 2001 stoppet alt opp. Etter årevis med beinhard motstand fra Fremskrittspartiet, hvor de var ansvarlige for å reversere ordningen, kommer partiet nå krypende og er for gratis skolebøker. Det er fint å skifte mening, men Fremskrittspartiet har ikke inngått et eneste budsjettforlik de siste årene der skolebøker eller skole har vært prioritert med en eneste krone. Når partiet skal velge, velger de bort skole aller først. SFO skal være ren barnepass, der nevner ikke Fremskrittspartiet kvalitet. Dette budsjettet viser at opposisjonen ikke har noe alternativ til den sittende regjerings prioriteringer, bortsett fra at de øker en del poster som vi er enige i. Typisk for disse prioriteringene er at det er mer lek enn realitet. Når Høyre og Fremskrittspartiet tar penger til sine markeringssaker ved å kutte i administrasjonen til Utdanningsdepartementet og Utdanningsdirektoratet fordi, som de skriver, moderniseringen har stoppet opp under de rød-grønne, sier det noe om hvor lite alvorlig vi kan ta deres alternativ. Da Høyre ble forlikt med Fremskrittspartiet om budsjettavtalen, het det sågar at det var nødvendig med midler til administrasjon for å kunne holde oppe kvalitet og framdrift. Denne leken ser vi også i diskusjonen om Forskningsfondet. Det er besynderlig at en regjering som satt i fire år, aldri skryter av det de fikk til på forskningsfronten, men bare skryter av det ene budsjettet de la fram da de visste at de skulle gå av. Da var de rause og kunne bla opp mye. I statsbudsjettet for 2002 foreslo de økninger i Forskningsfondet på 3 milliarder kr, for 2003 på 3 milliarder kr, for 2004 på 1 milliard kr og for 2005 på 3,2 milliarder kr. Nå er liksom 35 milliarder kr i økning et helt naturlig tall. Sju ganger så høy forventning til Forskningsfondet når en sitter som leder av komiteen i forhold til den tiden man satt som leder av Unge Høyre – det er ikke særlig troverdig. Det er som å gå på kafé med vennene sine og den ene gangen du selv ikke skal være med på å betale regninga, foreslå en rett som er ti ganger så dyr som de gangene du er med på å betale – og attpåtil etterpå skryte av hvor raus du var den gangen du selv ikke skulle betale. Denne Regjeringen satser på forskning. Vi satser på forskning på nordområdene, vi øker forskningsfondet mer på to år enn det den forrige regjeringen gjorde i løpet fire. Det er 1 pst. nedgang i budsjettet til høyere utdanningsinstitusjoner. Vi mener det er forsvarlig i dette budsjettet, for denne gangen har vi prioritert grunnopplæringen. Vi har prioritert trosopplæring og prostereform, ikke minst har vi prioritert studieforbundene, som Høyre og Fremskrittspartiet alltid har vært enige om å kutte, fordi det bl.a. handler om grunnleggende ferdigheter og tiltak i mange lokalmiljøer for voksne. Forskjellen på denne og den forrige regjeringen er at vi tror på felles møteplasser. Vi tror på den gamle læreren, som sa at en lærer noe veldig viktig ved å sitte ved den samme benken.