Når man følger debatten om Nordisk Råd, leser kommentarer i avisene, har jeg av og til inntrykk av at man betrakter det nordiske samarbeidet med en viss form for realpolitisk kynisme, nesten lede. Men jeg har et visst behov for, når man først skal snakke realpolitikk, å korrigere bildet. Vi som gikk i grunnskolen den gangen den het folkeskole og var sjuårig, lærte at hvis vi dreide Norge i en akse med Oslo som sentrum, endte den nordligste delen av Norge i Roma. På den måten fikk vi et perspektiv til resten av Europa. Jeg vil gjerne supplere geografiperspektivet. Hvis vi betrakter verden fra Ny-Ålesund, sitter vi på toppen av den motoren som styrer de havstrømmene som er forutsetningen for liv i vår del av verden, og som, dersom de ikke var til stede, ville gjort Europa nord for Spania nesten ubeboelig, nemlig Golfstrømmen. Hvis vi så beveger oss til Kirkenes og trekker en linje sørover, ville vi være midt i Lilleasia eller omtrent på høyde med Kypros, og hvis vi legger til det geopolitiske perspektiv, at nordøst for Norge ligger en av de tre største gjenværende olje- og gassreserver på denne kloden, bør vi i hvert fall realpolitisk kunne trekke den konklusjon at Norge har bruk for alle de vennene vi har, og at vi bør ta godt vare på dem. Det er rett og slett en slags vitamininnsprøyting mot den realpolitiske kynisme. Men fordi man føler at EU-systemet er tungt og viktig – og det er viktig, selv om Norge har valgt den tilknytningsformen vi har – så la oss betrakte det også: Går det som et lyntog for tiden? Nei, det gjør det jo slett ikke. Man er nettopp inne i en refleksjons- og ettertenksomhetsfase etter folkeavstemningen i Frankrike og Nederland om grunnlovsutkastet. Går vi et skritt videre, vet vi jo at Norge er med i Schengen-samarbeidet, men det er altså ikke Storbritannia og Irland. Så hele det europeiske landskapet og hele det nordlige landskapet er jo ikke endimensjonalt. I den sammenheng vil jeg trekke fram representanten Lønnings påpeking, at det på en stille måte er bygd opp stor politisk kapital i Norden. Man kunne nesten ha tilføyd: «Bliver den bare prøvet!» For det var det han sa, og jeg vil gjerne si det på den måte. Hvordan kan dette være til nytte for oss? Flere representanter har vært inne på det, men jeg har lyst til å komme inn på det for å fortelle om viktigheten av det rolige og saklige arbeidet som foregår i Nordisk Råd. I den sirkelen som flere talere har vært inne på, og som går på den nordlige del av Norge, altså hele Barentsregionen, har vi Arktisk Råd. I Arktisk Råd sitter alle de nordiske landene pluss Canada, Russland og USA. For å si det med et tørt understatement: Det er et viktig råd. Kunne det f.eks. tenkes at Norden har felles interesser i en rettsvitenskapelig tenkning? Kunne det tenkes at Jens Evensens utmerkede arbeid på 1970-tallet ikke lenger er helt holdbart omkring 2006, når vi også skal inn i nordområdene, hvor havrett ikke bare kan kopieres? Det kunne tenkes. Kunne det tenkes at vi har en felles interesse f.eks. rettsvitenskapelig i Norden? Det har vi, vel. Det har vi, slik representanter har vært inne på, når det f.eks. gjelder kampen mot organisert kriminalitet. Jeg vil tilføye et annet tema. Kunne det tenkes at det arbeidet som er startet for å se grensesnittet mellom kampen mot terror og menneskerettigheter, gir en nordisk dimensjon? Det gir i hvert fall et viktig perspektiv der vi alle sammen må konstatere at raske og voldsomme begivenheter ofte ryster samfunn og ikke alltid fører til sindige vedtak. Et aktuelt eksempel er den debatten man får i USA om The Patriot Act ca. fire år etter at den ble vedtatt. Men vi får da en debatt. Kunne det tenkes – bank i denne talerstolen – at andre kan bidra nettopp ved å løfte det perspektivet? Innenfor hele EU-samarbeidet utvikler justispolitikken og rettspolitikken seg kraftig. Kunne det tenkes at hele det nordiske samarbeidet gir en dimensjon til å tenke oss innenfor sivilrettens område? Hvis vi går på det emnet som representanten Reikvam var inne på, nemlig forskning, er det iallfall helt klart at det er mye man kan lære av hverandre. Finnene har f.eks. en eventyrlig evne til å telle til tre – Nokia, Nokia, Nokia. Vi har ikke alltid vært like flinke til å konsentrere oss i Norge, men finnene er jo et folk som har lært at når veggen faller ut av økonomien, må de ta seg på tak. De har opplevd det to ganger. De opplevde det i en situasjon da de måtte betale skadeserstatning til Sovjetunionen etter den annen verdenskrig. De gjorde det rekordraskt. Og de gjorde det da store deler av økonomien deres falt ut da Muren falt og sovjetsystemet falt sammen. De var nødt til å gjøre noe. Kunne det tenkes at såpass umake land som Finland, som har vært nødt til å takle dette, og Norge, som er en sjarmerende blanding av å være et u-land med rik tilgang til råvarer – u-land i den forstand – og samtidig et helt avansert land når det gjelder utdanningsnivå og velferdsytelser, sammen, på grunn av det fellesskapet som alle har skissert, hadde en energi vi kunne forløse? Jeg tror det. Jeg tror at representanten Lønnings observasjon etter at han har vært på studietur til Armenia, minner om at mange på denne kloden leter etter institusjoner som i stillhet bygger sivilisasjonen og holder den ved like. Det er ikke slikt som det alltid skapes tabloide overskrifter av, men du verden, det kan skapes en seighet og en styrke som betyr noe den dagen det røyner på, og kanskje helst før det røyner på, i den forstand at man kan bygge motstandskraft, og man kan bygge bevissthet. Det er ingen tvil når det gjelder det perspektivet som representanten Høybråten tok opp i forbindelse med Nordvest-Russland, hvor grensen i nord mellom Finnmark og Murmansk-regionen er det nærmeste vi i vår del av verden kommer USA-Mexico-grensen. Fra min tid som justisminister var jeg med på at norsk politi ikke skulle bure inne fulle russere, fordi de i et norsk fengsel ville tjene mer penger enn det en russisk politimann i Murmansk tjener. Det praktiske norske botemiddelet var at de ikke ble buret inne. De ble tvert imot bortvist fra riket med en bot som var så avskrekkende at ingen hadde lyst til å gjenta eksperimentet senere. Man lærer jo av mellomfolkelig samarbeid når man skal finne grenser for ikke å nedbryte naboens respekt for seg selv. Da lærer man at man er nødt til å sameksistere. Jeg tror at denne sameksistensarenaen gir utfordringer og store muligheter i den internasjonale situasjonen vi har, som jo nettopp roper på at det skal finnes noen institusjoner som har seighet og utholdenhet. Sett ut fra Venstres perspektiv er således det nordiske samarbeidet svært viktig. Det kan revitaliseres langs mange akser. Jeg har antydet noen. Andre representanter har også vært inne på det. Men jeg må jo si det slik at det måtte være usedvanlig geopolitisk naivt av Norge hvis vi glemmer hvor vi er plassert. Vi kan jo ikke flytte på oss selv – skjære oss løs fra Sverige og bli tauet ned i Biscayabukta. Vi ligger jo der vi ligger. Hvis vi fjerner oss fra de geopolitiske realitetene – det er mulig at jeg som god søring er blitt tillært dette gjennom allmenndanningens ferd gjennom livet – er det klart at hadde parlamentet ligget i Kirkenes, hadde muligens perspektivene vært annerledes. Men det gjør det ikke. Det ligger på Løvebakken. Vi har likevel plikt til å ta med oss det perspektivet som vi kan få ved å bevege oss rundt i dette landet og se landet fra andre kanter. Hvis vi så beveger oss til den vestlige del av landet, hvor den nordiske samarbeidsministeren i 2006 er fra, kommer vi jo til enormt rike områder i havet utenfor Norge der man har klare fellesinteresser og av og til konfliktlinjer vi ikke har klart å løse innenfor det fellesskapet som heter Vest-Norden. Det er klart at vi på mange av disse områdene har dimensjoner som påkaller et stille politisk hverdagsarbeid. Det er mulig at noe av problemet med det nordiske samarbeidet er at vi ikke klarer å levere de tabloide overskriftene. Politikkens dynamikk er ofte blitt slik at skal man bli gjenvalgt, må man levere noen slike overskrifter i måneden. Jeg får trøste medrepresentanter med at det er rikelig med arenaer til den type arbeid, for som alle vet, består politikk, også på hjemmebane, av ganske mye seigt hverdagsarbeid som først vises etter en stund. Det nordiske samarbeidet er etter min mening nærmest en grunnleggende livsforsikring for et land som Norge, slik vi er plassert geopolitisk, og hvor vi også kan være stolt av at vi lenge har hatt vennskap som vi kan ta vare på og videreutvikle. Jeg var ikke til stede da den danske statsministeren ytret seg i Reykjavik. Jeg håper i hvert fall at norske statsministere og norske statsråder vil være til stede i de møter som kommer senere, og at de vil ytre seg med reflektert klokskap og stor tyngde når det gjelder å forsvare de nordiske institusjonene. Jeg synes f.eks. at representanten Brørby trakk opp viktige visjoner for dette. Jeg synes alle talerne har gjort det. Når jeg valgte å bruke engasjement og taletid på denne måten, er det fordi jeg hadde lyst til å ta et oppgjør med det jeg vil kalle den realpolitiske, lettere kyniske, nesten livsledepregede betraktning av det nordiske samarbeidet som noe passé. Hva er passé i denne verden? Hvem har fått utdelt en glasskule der man kan se de sikkerhetspolitiske dimensjonene inn i en fjern framtid? Hvem har fått utdelt den? Jeg tror ingen av oss har fått utdelt den. Jeg tror dette påkaller ganske mye ydmykhet, og der konklusjonen er at de venner vi har, skal vi være glad for, og vi skal ta vare på dem. Har man sine venner, får man flere venner også i neste omgang. Det tror jeg er en god moral i denne verden, hvor det sannelig er nok av utfordringer som stormer rundt oss, og som også vil kunne merkes i vår del av verden.