Som mange har vært inne på, er dette et viktig tema, for det er uholdbart at en gruppe mennesker begår gjentatte lovbrudd uten at samfunnet kan reagere. Det er en belastning både for dem som utsettes for handlingene, og for dem som utfører handlingene. Det kan i verste fall føre til at enkelte opplever at de står over loven. I visse tilfeller kan det også være omsorgssvikt – både fordi lovbruddet kan være et uttrykk for at vedkommende har det ille, og fordi samfunnet rundt naturlig nok vil vende seg bort og isolere mennesket. Dette er uverdig, og det kan trigge problemene ytterligere. Statsråden har redegjort godt for det arbeidet som allerede er satt i gang, både når det gjelder den konkrete problemstillinga som representanten Aspaker spør om, og når det gjelder spørsmål knyttet til særreaksjonene, tverretatlig samarbeid og reaksjonenes innhold. Jeg vil derfor si litt om en gruppe mennesker som er i en situasjon som på mange måter likner den Aspaker har redegjort for i sin interpellasjon, fordi de har dårlig funksjonsevne og ikke møtes av adekvate reaksjoner. Det gjelder mennesker som begår alvorlig kriminalitet, og som ikke får adekvat oppfølging og hjelp fordi de ikke kommer innunder lov om tvungen omsorg. De begår ikke nok alvorlig kriminalitet. De som gjorde oss oppmerksom på problemet, var RIBO Attføringssenter i Nordland, en offentlig non-profit-stiftelse. Vi har berørt dem i flere merknader i perioden som gikk, da jeg satt i justiskomiteen. RIBO har spesialisert seg på å gi et tilbud til lavtfungerende personer som begår kriminelle handlinger. I dag har de flere hos seg på soning, og også forvaring, § 12 og betingete dommer. Noen få fengsler og noen få kommuner har hatt råd til å betale for opphold hos dem, men potensialet er mye større. Dagens lovverk krever at man må ha en IQ under 55 for å kunne idømmes tvungen omsorg dersom man begår alvorlige kriminelle handlinger, noe som i og for seg er en ganske merkelig ordning. I en slik situasjon utløses det automatisk midler fra staten. Hvis man derimot har over 55 i IQ, men i praksis er mer lavtfungerende enn dem som defineres innunder lov om tvungen omsorg, blir vedkommende ofte fengslet, hvis forbrytelsen er grov. Mange fengsler har ikke råd til å betale for et mer adekvat opplegg for denne gruppa, som dermed blir skadelidende og ofte farligere av oppholdet. Når de slipper ut, må kommunene ta seg av dem, og mange kommuner har ikke et godt nok tilbud. Hvis personene ikke har begått alvorlig nok kriminalitet, blir de ofte ikke fengslet. Noen ganger dømmes de til betinget fengselsstraff, og da er det også opp til kommunene å ordne med et opplegg, noe mange ikke klarer. Disse er i en situasjon som er veldig lik den representanten Aspaker har berørt, bare at det angår en litt annen gruppe. Flere av disse menneskene står i fare for å begå mer alvorlig kriminalitet, de er plagsomme og ofte ensomme, og de krever mye, både av tid, omsorg og trening, for å fungere i samfunnet. På RIBO fikk jeg møte og høre om flere konkrete tilfeller. Et av dem var en gutt som hadde 65 i IQ, men store personlighetsproblemer. Han ble tatt for ildspåsettelse og satt i varetektssurrogat på RIBO. Rettssaken førte til frikjennelse, og det viste seg at gutten var lettere psykisk utviklingshemmet. Han ble sendt rett hjem, uten oppfølging. Etter to måneder tente han på en skole. Han ble da varetektsfengslet og deretter sendt ut i sosialbolig uten oppfølging. Det kulminerte med at han tente på flere biler. Først da fikk han plass på RIBO, hvor han var i bortimot to år. Det denne gutten trengte, og samfunnet trengte at han fikk, var et lengre opphold i en adekvat institusjon, og ikke minst permanent oppfølging, men kommunene har ikke råd. Alternativet for denne gutten vil kanskje bli soning i fengsel, noe som vil kunne forverre situasjonen. Jeg møtte også en kvinne med lavere grad av utviklingshemning som hadde stått bak alvorlige ildspåsettelser. På grunn av et flere år langt opphold på RIBO kunne denne kvinnen gradvis tilbakeføres til sin hjemkommune, som hun har vært i stor konflikt med. Folk har vært redd henne – ikke uten grunn – og hun har vært redd dem. Etter lang sosial trening, omsorg, tillitsbygging og trening i å mestre meningsfylte aktiviteter kunne hun omsider tilbakeføres. Hun hadde fått et godt liv, og hun trengte ikke lenger å rope på oppmerksomhet hele tida. Men dette er resultatet av et langsiktig arbeid med fokus på omsorg, likeverd, trygghet og ikke minst sikkerhet. Særlig langsiktig må det jobbes når det over tid har vært svikt på svikt fra samfunnet rundt. I tillegg til at vi må bli gode på forebygging og på å bygge opp et skikkelig omsorgstilbud for mennesker med psykisk sykdom, personlighetsforstyrrelser og psykisk utviklingshemning, må vi ha et apparat til å takle situasjoner hvor disse menneskene begår kriminalitet. Både fengsel og bolig uten oppfølging er i mange tilfeller like dårlige svar på disse menneskenes behov og på samfunnets behov for trygghet over tid. I Skien har de noe som heter Bygg 8. Dette er bemannete boliger for mennesker med tung rus- og psykiatriproblematikk. På grunn av dette tilbudet har antallet akuttinnleggelser i psykiatrien og fengslinger til Ila forvaringsanstalt blitt redusert med 80 pst. i løpet av to år. Det er mye penger spart, og ikke minst: Det har hindret mye unødig menneskelig lidelse. Det er mange behov som må dekkes, og det har vært pekt på en del dilemmaer. Jeg syns også representanten Ballo hadde et veldig klokt innlegg i denne saken. Men vi har stor tillit til at Regjeringa følger dette opp. Vi vet at helse- og omsorgsministeren er veldig opptatt av dette, og at justisministeren også er det.