Statsborgerskapsloven er mye viktigere for folk enn den oppmerksomheten som saken har skapt i norske media tilsier. La meg begynne med å ta det jeg synes er bra med loven. Det er at utenlandsk ungdom som har vokst opp her i landet, skal kunne få statsborgerskap når de fyller tolv år. Det er at alle barn av norske foreldre blir norske, enten det er mor eller far som er norsk fra før. Og så er det at loven blir mer oversiktlig. Til det kuriøse, nemlig denne seremonien: Jeg synes det er bra med en seremoni, og jeg synes det er greit at den er frivillig, spesielt når Regjeringen på død og liv skal ha med en troskapserklæring, som stortingsflertallet fjernet sist vi hadde dette oppe. Nå må alle som følge av behandlingen her sverge troskap til Norge, men ikke hvis de ikke vil, og da spiller det jo ingen rolle likevel, for da kan de droppe hele seremonien. Det gjør seremonien til en litt kuriøs ting. Men til det som er dårlig: Hvorfor vil Erna Solberg ta fra Johann Olav Koss hans norske pass og statsborgerskap? Vi møtte ham i Toronto, hvor han fortalte at helst ville han bli kanadisk, for det ville være en fordel for ham som lever og jobber i Canada. Han var hoderystende til den nye loven. Hvorfor vil Regjeringen at de nordmenn som studerer i utlandet, jobber i utlandet, gifter seg i utlandet, får barn i utlandet og vil ha samme statsborgerskap som ektefellen sin og barna sine, ikke skal få lov til å være norsk? Med den nye statsborgerskapsloven går vi rakt imot utviklingen i verden, i Europa og i Norden. Mens vi gjør det ulovlig aktivt å søke om dobbelt statsborgerskap, har i de siste årene Finland, Island og Sverige gått inn for at det ikke bare skal være tolerert, men lovlig med dobbelt statsborgerskap. Regjeringen henviser til konvensjonen av 1963, som legger til grunn at prinsippet om ett statsborgerskap skal gjelde. Men utviklingen nå reflekteres i den nyere Europakonvensjonen av 1997, som er nøytral til hvorvidt statene tillater kun ett eller dobbelt statsborgerskap. I tillegg: Til innvandrerne våre sier vi at målet er at de skal lære seg norsk og bli norske statsborgere. Det er alle bortsett fra Fremskrittspartiet enige om. Det vi ikke sier, er at da må de kappe båndet til sitt fødeland og bli bare norske. Resultatet er at innvandrerne ikke blir norske. Tall fra 2003 som er vedlagt innstillingen, viser at langt de færreste som har bodd her, søker om statsborgerskap. Blant folk som kommer fra store ikke-europeiske land, er det under 40 pst. som søker statsborgerskap. Blant de 3 445 pakistanerne som hadde bodd i Norge i mer enn sju år i 2003, er det bare 497, altså 14,43 pst., som har skaffet seg statsborgerskap, blant chilenerne bare 138 av 1 636, altså rundt 8 pst. Og av de vel 47 000 EU-borgerne er det forsvinnende 873 som har fått statsborgerskap, under 2 pst. Den samme lave andelen gjelder amerikanerne. Jeg synes dette er et problem, og det burde flertallet synes også hvis de mener noe med det når de sier at folk som bor i Norge lenge, bør bli norske statsborgere. For disse menneskene kunne vært norske borgere, men er i dag fratatt demokratisk innflytelse, muligheten til å ta bestemte stillinger i det offentlige og tryggheten for hjelp dersom de kommer opp i et uføre i utlandet. Heller ikke får barna deres norsk statsborgerskap. Dette gjelder barn som vokser opp i Norge, og som i realiteten er norske. I tillegg mener jeg at hvis vi hadde gjennomført den endringen som vi foreslår, ville flere følt tilhørighet til Norge, følt ansvar for å bidra til å forme utviklingen, og flere av barna som vokste opp i landet vårt, ville vært norske. Innvendingene om verneplikt er tatt hånd om i konvensjoner. Innvendingene om mulighetene for å kunne hjelpe norske statsborgere som også har et utenlandsk pass, er etter min oppfatning vikarierende. Ja, det er vanskeligere for oss å nå fram overfor en norsk-iraker i Irak, men det er umulig for oss å blande oss inn hvis loven gjør at folk i realiteten velger ikke å bli norske statsborgere i det hele tatt. Særlig er dette viktig å påpeke i forhold til tvangsekteskap og barnekidnapping dersom barna ikke får norsk statsborgerskap fordi foreldrene velger å la være å bli norske. Om botidskravet: Det finnes ikke noe fasitsvar for hvor langt botidskrav vi skal velge. For SV bunner dette rett og slett i følgende enkle analyse: I en mer global verden, der immigranter kommer til Norge og bosetter seg her, hva er mest fornuftig for å skape et multikulturelt samfunn?(Presidenten klubber.) Da er svaret vårt – jeg skal bare avslutte setningen, president – at det blir enklere å opptjene fulle rettigheter for borgere, at det skjer fortere enn i dag, og da mener vi fem år er et godt forslag. (Presidenten klubber.) Jeg tar opp forslagene fra SV og fra SV og Senterpartiet. Forslagene nr. 1 og 4, som er beriktiget, er omdelt i salen.