Det var en stolt dag for den rød-grønne regjeringa da finansminister Halvorsen la fram vårt første rød-grønne budsjett som vi har utviklet fra bunnen av. Vi var stolte over det budsjettet fordi det tok oss viktige skritt i retning av Soria Moria på områder som samferdsel, miljø, bistand, barnehageutbygging og distriktspolitikk, bare for å nevne noe. Så er det sjølsagt helt riktig som representanten Agdestein sa i stad, at sjøl med et budsjett som vi er stolte av, hvor det ligger mange svært viktige satsinger inne, er vi ikke i mål, og vi er sjølsagt ikke i mål, fordi Soria Moria er et fireårsprogram. Det som er viktig, er at vi nå har tatt mange viktige skritt i riktig retning. Regjeringa har lovt velgerne å satse på velferd. Det lovte vi i valgkampen. Det står tindrende klart i Soria Moria-erklæringa, og det følger vi sjølsagt også opp i dette budsjettet. Mange av velferdstjenestene ytes av kommunene. Skal vi satse på velferd, må vi velge å ruste opp kommunene til å kunne sikre den gode skolen, den gode eldreomsorgen, det levende lokale kulturlivet. Regjeringa har valgt å bruke mye av det økonomiske handlingsrommet som vi har, nettopp til å styrke lokal velferd. Veksten i samlede inntekter i år vil bli på 11,5 milliarder kr – det høyeste på 15 år – og dette betyr jo at vi daglig mottar gladmeldinger fra Kommune-Norge, som nå kan satse på nye viktige tiltak. Tallene for tredje kvartal fra Statistisk sentralbyrå viser at veksten i særlig grad har gått til barnehager, pleie og omsorg, skole – akkurat det vi forventet at det skulle gå til. Veksten i antall årsverk i omsorgssektoren, som vi har sagt skal være 10 000 i løpet av vår stortingsperiode, er så absolutt innenfor rekkevidde. I tillegg til dette registrerer vi jo at man i mange sammenhenger sier at det nå er blitt mer meningsfylt å drive med politikk i norske kommunestyrer. Det ønsker jeg også å legge vekt på. Investering i en god kommuneøkonomi er også investering i et levende folkestyre. I denne sal er et samlende alternativ til Regjeringas kommuneopplegg helt i det blå. Det er voldsom avstand mellom Fremskrittspartiets forslag og det økonomiske opplegget for kommunene til de tidligere regjeringspartnerne Høyre og Venstre. Mens Høyre og Venstre, i hvert fall i retorikk, vil trekke i bremsen, gir Fremskrittspartiet full gass. Mens Venstre frykter overoppheting med Regjeringas opplegg, koster fyrbøter Fremskrittspartiet på med stadig mer kull. Opposisjonspartiene er på stø kurs i hver sin retning. Fremskrittspartiet skiller seg fra alle andre partier i sin tilnærming til kommunene. Partiet kutter i de frie inntektene til fordel for øremerking og nasjonale standardløsninger. Dette kan vanskelig tolkes som noe annet enn den fundamentale mistillit til det lokale sjølstyre. Fremskrittspartiet tryller fram penger fra Sareptas krukke, pensjonsfondet, uten den minste bekymring for framtidige generasjoner og aktiviteten i norsk økonomi, presset på renten, sysselsettinga og husholdningenes økonomi. De eneste reelle inndekningsforslagene av betydning er på bistand, på jordbruksavtalen og kutt i Regjeringas distriktspolitikk. Når det gjelder landbruk og distrikt, er vel faktisk det det eneste området hvor opposisjonen med troverdighet viser at de går i samme retning, og den retninga er vi fundamentalt uenig i.