Det er med en viss undring jeg konstaterer at man prøver å dele ut finter til hverandre, om hvem som har vært minst dårlig, når det norske samfunnet har en pinefull fellesarv, uavhengig av regjeringens navn og statsrådens navn, nemlig at den bygningsmessige kulturarven vår er i pinaktig forfall. Der er vi ikke i stand til å dele ut heder til noen. Hvis noen prøver å finne den fattige trøst at man kan finne seg et polemisk hjørne for å fortelle at noen var i grunnen litt dårligere eller litt bedre enn meg, kommer vi ingen vei. Dette landet var så pass fattig at det aldri hadde råd til å holde seg noe særlig med slott og borger. Det slottet vi ser ved enden av gata her, var til og med så dårlig at det var råte i det da det var ferdigbygd. Regningen fikk alle vi andre ca. 120 år etterpå. Hvis vi nå ser på bygningskulturarven vår, vet alle om stavkirkene, 27–28 i tallet, og så er det ca. 1 000 steinkirker. Det er bygningskulturarven vår, det fattige Norges bygningskulturarv. Det var det vi hadde råd til. Vi kan ikke sitte og si til hverandre at det skal tradisjonell kommuneøkonomi takle. Det vil den ikke kunne gjøre, med mindre man har de situasjonene hvor disse byggene har vært holdt i hevd, og brukes. Da er vi tilbake til kirke-, utdannings- og forskningskomiteens setning om at det må tas et statlig krafttak. Så er vi i den interessante situasjon at kirkeministeren, som selvfølgelig representerer Regjeringen, sitter med bare noen av virkemidlene. Kanskje det viktigste virkemiddelet, etter min og Venstres oppfatning, er Kulturminnefondet, som hører inn under en helt annen fagkomite enn den de fleste som deltar i debatten i dag representerer, og som altså er under miljøvernministerens konstitusjonelle område, fordi det gjelder kulturminnene våre. Vi var en gang i denne salen – vi hadde litt forskjellige roller – i stand til å samle oss om å skape et forskningsfond, fordi man konstaterte at stort sett var det ingen som kom til å ta bølgen på vegne av forskningen. Det er ikke så mange som tar bølgen på vegne av kulturminnene heller. Det er entusiastenes engasjement som bærer dette. Det engasjementet må være så pass bredt tverrpolitisk at vi slutter å dele ut finter til hverandre. I et naboland som heter Sverige – gjerne som en refleksjon tilbake til statsråd Giske, gjennom presidenten – med en sosialdemokratisk regjering i et oppbrudd mellom stat og kirke laget man en usedvanlig raus finansieringsordning for de historiske kulturminnene. Man skjønte at det måtte man gjøre, og det i et land som er helt annerledes enn Norge. Der hadde de faktisk råd til noen slott og borger. Noen av de slottene – som jeg tilfeldigvis har ramlet innom på min ferd gjennom livet – er riktig staselige i forhold til noen av de kottene vi har holdt oss med. Selv Akershus i sin mest glansfulle prakt sliter i forhold til en del av det svenske adelskapets etterlevninger, som man da bestemte seg for å ta vare på. I vårt land er det kirkebygningene som er blitt denne kulturarven. Et kraftfullt virkemiddel er å se med friske øyne på Kulturminnefondet, og for den saks skyld se på størrelsen av fondet, for å se hvordan man kan løfte fram et systematisk løp for å gjøre noe med den historiske arven. Jeg følte at statsråden også var inne på det, da han trakk et tidsskille i hvor det kanskje klemte som verst. Jeg føler at det er den type tilnærming som er viktig. Å diskutere med hverandre om at disse historiske kulturminnene skal være avhengige av kommuneøkonomi, tror jeg er å kaste blår i øynene på hverandre. Kommunene har så pass presserende oppgaver at vi kan ikke stadig vise til de midlene som går dit, og regne med at de skal saldere ethvert behov. Hvis det er et nasjonalt ansvar, og hvis det er et statlig ansvar, må historiske kulturminner tilhøre et slikt ansvar. Da må vi folke oss så mye på tvers av partigrenser at vi er i stand til å løfte det. Jeg vil på det sterkeste oppfordre statsråden, som skal jobbe med en strategi, til sammen med sine regjeringskollegaer å se på nettopp Kulturminnefondet, både omfanget og bruken av det. Jeg tror at det er nettopp det som kan skape forutsigbarhet. Så er det selvfølgelig slik at han må snakke med sin kollega kunnskapsministeren om de fagene som skal til for at vi skal ha håndverkskompetanse for å skjøtte det som er historisk. Det er viktige bidrag. Men de store summene som ligger i forsømt vedlikehold gjennom flere lange årtier, er slik fordelt mellom norske regjeringer at det kun er en pinaktig arv som er etterlatt. Den felles pinen kan vi løfte oss ut av dersom vi har tverrpolitisk vilje til å gjøre det. Men vi kommer ikke noe bedre ut av det hvis vi deler ut noen replikker til hverandre om hvem som har vært minst dårlig de siste to eller tre årene. Pinen har ligget der altfor lenge, og da bør vi i fellesskap samle oss for å løfte dette opp. Så min oppfordring er: La oss i fellesskap se på Kulturminnefondet – størrelse og bruk.