Først må jeg si at jeg støtter fullt og helt den utmerkede redegjørelsen som saksordføreren har kommet med. Forvaltningen av strandsonen har vært gjenstand for debatt gjennom mange år, og for Arbeiderpartiet har det alltid vært av avgjørende betydning å sikre strandsonen mot privatisering og sørge for at den er tilgjengelig for allmennheten. Det handler i bunn og grunn om hvem som skal ha mulighet til å benytte noen av de mest verdifulle rekreasjonsområdene vi har, rekreasjonsområder som mange steder er under sterkt utbyggingspress. Så er det naturligvis slik at jeg som kommer fra Oslo, og som ser områdene rundt Oslofjorden, opplever en helt annen virkelighet enn dem som bor f.eks. i kystsamfunn i Nord-Norge, og det er klart at praksis må avspeile det. Derfor har Regjeringen sagt, bl.a. i Soria Moria-erklæringen, at man vil legge opp til en sterkere geografisk differensiering i retningslinjene. I Oslo har allmennheten en svært begrenset tilgang til sjøen. Alle som har prøvd å gå tur langs sjøen, vet det. En del steder er det nesten helt umulig å bevege seg uten å klatre over gjerder, det er skilt som sier «Privat område», og det er hytter og private brygger. Det er altså helt avgjørende at man klarer å hindre ytterligere nedbygging og privatisering av strandsonen i slike områder. Så er det ikke slik pr. i dag at man ikke bygger i 100-metersonen i Norge. Det gjør man. Kommunene har reguleringsplaner, og det er opp til kommunene å regulere områder til byggeformål. Det er først og fremst dispensasjonene som utgjør et problem. Dispensasjoner har jo aldri vært gjennom en helhetlig demokratisk planprosess hvor det tas langsiktige hensyn. Dispensasjoner handler om å gå utenfor de planene som kommunene har lagt, og som saksordføreren helt korrekt påpekte, viser KOSTRA-tall veldig klart at de aller fleste dispensasjonssøknader blir innvilget, også i pressområdene, og det er områder rundt Oslofjorden, på Sørlandet og faktisk etter hvert i Rogaland og Hordaland også. Strandsoner som er bygd ned, er det vanskelig for allmennheten å vinne tilbake. Det er her snakk om at vi i stor stil bygger ned områder som er av stor verdi, også for dem som kommer etter oss. Det skjer i stor grad gjennom dispensasjoner, uten at det ligger skikkelige planprosesser bak, og til tross for et generelt byggeforbud i 100-metersonen. Og det er et byggeforbud som jeg oppfatter at det er stor enighet om. For dem som er opptatt av de demokratiske perspektivene i dette, er jeg ikke så sikker på at en slik type strandsoneforvaltning virker særlig demokratisk. Det Arbeiderpartiet og resten av flertallet i komiteen mener, er at det må finnes mekanismer som sørger for at viktige nasjonale interesser ivaretas. Og fylkets og Fylkesmannens innsigelsesrett er en slik mekanisme. Fylket har fagkompetanse på miljø og planlegging. Det er ikke slik at deres innsigelser er basert på tilfeldigheter og innfall, som man kan få inntrykk av at noen mener. Som saksordføreren også understrekte, er det ikke slik at fylket har noen mulighet til å stoppe en plan, men de har mulighet til å bringe den videre til behandling i Miljøverndepartementet. Så kan jeg ikke dy meg for å komme med en kort betraktning rundt Fremskrittspartiets merknader om lokaldemokrati. De er altså bekymret for at en prosess som uthuler lokaldemokratiet bit for bit, vil føre til synkende interesse for å delta i lokalpolitikken. Jeg må jo si at jeg synes det er litt underlig at det kommer fra et parti som ellers bruker mye tid og mye krefter på å argumentere for løsninger som vil tømme kommunene for viktige velferdsoppgaver. Regjeringspartiene har satt allmennhetens tilgang til strand og sjø høyt på dagsordenen. Det handler ikke bare om en streng strandsoneforvaltning. Det innebærer også en rekke andre tiltak, slik som å gjeninnføre juridisk bistand til kommuner som trenger hjelp til å beskytte strandsonen sin, og om kjøp av attraktive strandområder til bruk for allmennheten, slik man har gjort det på Bygdøy. Hvordan strandsonen forvaltes, gjenspeiler på mange måter hva slags samfunn vi vil ha. For oss i Arbeiderpartiet, og for resten av flertallet i komiteen, er det helt grunnleggende at strandsonen skal høre allmennheten til.