Det kan være grunn til å minne May Hansen om at hun selv i sin beskrivelse av sitt partis forslag tok utgangspunkt i både de aleneboendes situasjon og aleneforsørgernes situasjon. Det tror jeg også forklarer hvorfor vi ikke stemte for det forslaget i sin tid. Jeg tror ikke det er hensiktsmessig å ta de to spørsmålene opp i en og samme sak. Så kan det være grunn til å gå en liten runde tilbake i historien for å se hva vi egentlig snakker om. Da Husbanken ble opprettet i 1946, var det for å gi rimelige lån til boligsøkere. Men det var altså en gruppe som ikke kunne få den type lån, og det var de enslige. I Oslo, min egen by, var det faktisk slik at de enslige ikke engang hadde rett til å søke etter bolig på Oslo Leiegårdskontor. Disse forholdene førte til en organisering etter hvert, og det er grunn til å nevne Alfhild Brevig i denne sammenheng og også opprettelsen av Ensliges Landsforbund, som har satt fokus på denne gruppen. I Oslo er det nå slik at vi har 266 000 husstander. Av dem er 138 000 enhusholdningshusstander. Her ser vi altså at det er over 50 pst. i denne byen som nå bor alene. Bondevik-regjeringen hadde til hensikt å legge fram en stortingsmelding, og vi hadde slett ikke tenkt å gå av i oktober 2005. Vi hadde tenkt å fullføre dette – til de representanter som synes at det er rart at vi ikke har gjort noe før. Vi hadde altså til hensikt å legge fram en melding, derav også oppdraget til SSB, som har vært pekt på ikke minst av statsråden. Når det er slik at vi ikke er i regjering, har vi til hensikt å følge opp politikken her i Stortinget. Jeg er også glad for at den nåværende regjering har tenkt å gjøre det samme, selv om vi ikke får et klart svar på i hvilken form. Jeg skulle ønske at det ble en stortingsmelding, fordi det er et offentlig dokument på en helt annen måte enn andre typer saker som ofte framlegges i denne sal, f.eks. som del av et budsjett. Det gir også beslutningstakere i stat og kommuner og på fylkesnivå et helt annet dokument å forholde seg til når man skal fatte vedtak som berører denne gruppen. Dermed er min anbefaling i hvert fall gitt til Regjeringen i så måte. Så sa statsråden, hvis jeg forstod henne rett, at man nok var opptatt av å se etter mer skreddersydde ordninger. Da har jeg et konkret spørsmål: Betyr dette at man ikke ser for seg et generelt virkemiddel, som f.eks. et skattefradrag vil innebære, noe jeg tror statsråden var for da hun var ute med dette som leder for arbeiderpartikvinnene i sin tid? Så en utfordring til: Vil Regjeringen kunne tenke seg å komme med noen incitamenter til de kommunene som gjennom sitt avgiftsnivå kan tenke seg å differensiere enpersonshusholdninger fra andre husholdninger, f.eks. ved å gi et tilskudd til å sette opp vannmålere i boligene, slik at man kan få differensiert på den måten? Jeg har merket meg at både Arbeiderpartiets talere og statsråden har pekt på boligpolitikken som noe av det viktigste, og det er klart at her ligger det store utgifter, ikke minst for dem som skal sette bo alene. Det tror jeg det er helt rett å fokusere på. Så var statsråden, gledelig nok, opptatt av dialog, og det er jo det vi har også her i dag. Men det er klart at det er mange utenfor denne sal også som er opptatt av situasjonen for de aleneboende. Vi har en interesseorganisasjon, og vi har andre grupperinger ute som sikkert har mye å bidra med slik at det Regjeringen endelig skal komme med, blir så godt som mulig. Så mitt spørsmål er: På hvilken måte vil statsråden involvere ulike miljøer og organisasjoner som har mye å bidra med, når Regjeringen skal fremme sitt endelige forslag eller en melding for Stortinget, når den tid kommer?