Nelson Mandela stod på talerstolen i Tromsø på lørdag. Han talte til 18 000 frammøtte og til resten av verden. Han snakket direkte til oss politikere og oppfordret oss til å ta ansvar i forhold til den delte verden vi lever i. Han utfordret oss til å ta et ansvar overfor de millionene av barn som dør fordi de ikke har tilgang på medisiner, og han sa at aids truer selve kjernen i våre liv. Når historien skal skrives, vil vi da bli husket som den generasjonen som snudde ryggen til en global krise, eller vil det bli skrevet at vi gjorde det rette, spurte Nelson Mandela. Historien vil dømme oss. I 2004 mistet mer enn 3 millioner mennesker livet av aids, mens 5 millioner mennesker ble smittet av hiv. Ingen steder i verden vokser hiv/aidsepidemien raskere enn i Russland og i Øst-Europa. 309 000 er offisielt registrert som hivpositive i Russland. Ekspertene mener det virkelige tallet er mye høyere, og det er en eksplosiv utvikling i spredningen. Tuberkulose er også under en eksplosiv utvikling i Nordvest-Russland. Det er faktisk ikke økonomi til å behandle alle som trenger det. Man blir nødt til å gjøre et valg når det gjelder hvem som skal få behandling, og hvem som ikke skal få det. Man står nå faktisk i fare for å miste kontrollen over både hiv/aidsepidemien og tuberkuloseepidemien i Russland. Disse to smittesykdommene er alvorlige. Vi må satse på en sterk styrking av helsearbeidet i Russland og en styrking av det frivillige arbeidet. Jeg vil i dag berømme det arbeidet som de frivillige organisasjonene gjør i Russland, bl.a. Røde Kors’ forebyggende bistandsprosjekt mot hiv og aids, Redd Barnas gatebarnprosjekt og Norsk Folkehjelps kvinnehjelpsprosjekt. Disse prosjektene er gode, og de er enormt viktige. Det er nødvendig å styrke helsearbeidet. Det er vår forpliktelse overfor våre naboer. Men det er også viktig i forhold til stabiliteten i nordområdene. Det finnes ingen annen grense mellom to land i verden hvor det er et så stort skille når det gjelder økonomi og levestandard, som det er mellom Norge og Russland. Jeg håper Mandela-konserten i Tromsø i helgen beveget verden litt og endret verden litt. Det var et lite, men et enormt viktig bidrag. Tromsø har blitt satt på kartet – ikke for en konsert, men for sitt sosiale engasjement, for å bidra for verden, for å sette dagsordenen og for å løfte en så viktig sak som hiv/aids. For å kunne gjennomføre dette trengs både kunnskap, engasjement og kompetanse. Signalene ble sendt kraftig ut. Håpet er at dette vil komme på dagsordenen på G8-toppmøtet. Jeg håper at konserten har satt spor i Norge, og at den setter spor i fortsettelsen. Dette forplikter Norge, med sin kunnskap og sin kompetanse, til å fatte konkrete og gode forslag for å styrke dette området. «Det er langt dette landet. Det meste er nord.» Det var slik saksordføreren startet det første innlegget om nordområdemeldingen i dag. Den debatten som har vært i salen i dag, viser at det er en bred enighet i Stortinget om dette. En økt satsing og fokusering på nordområdene er enormt viktig. Det er på tide at den kommer. Det må innebære et nytt politisk fokus, både på mulighetene og på de utfordringene vi står overfor i nordområdene. Men det må også innebære en mer rettferdig fordeling av styring, organisering og plassering av både institusjoner og forvaltning av politikken i Norge. I Nord-Norge har man sterke kompetansemiljøer innenfor et bredt og helhetlig felt, og ikke minst har man en driv og en vilje. Det er nødvendig å fordele makt til Nord-Norge. Nord-Norge er beredt til å ta imot denne makten og forvalte den godt. Det finnes mange sterke kompetansemiljøer i Nord-Norge – enormt mange. Jeg vil raskt nevne noen av disse miljøene som er viktige: telemedisin, Universitetssykehuset, Universitetet i Tromsø, Polarmiljøsenteret, fylkeskommunene, kommunene, forskningsinstitusjoner, høyskolene i landsdelen, Barentssekretariatet – som har vært nevnt mange ganger tidligere – Værvarslingen, enormt mange frivillige organisasjoner og en rekke bedrifter. Det som jeg håper dette vil føre til, er at man i fortsettelsen plasserer mer ansvar, både for nasjonale og internasjonale oppgaver, i Nord-Norge, fordi man i nord ikke minst har hatt erfaring med samarbeid i Barentsområdet gjennom generasjoner.