Å sikre rehabilitering til alle som trenger det, er viktig og en ambisiøs målsetting. Det betyr at en rekke mennesker som i dag har blitt uføretrygdet fordi det har manglet et godt rehabiliteringstilbud, nå kan få en ny sjanse. Det er viktig når en skal be helseforetakene prioritere rehabiliteringstilbudet i sitt område, at hele mennesket blir sett, eller, sagt på en annet måte, at det ligger et menneskesyn til grunn som går på at alle skal ha en rett til å få rehabilitering på den enkeltes premisser. God rehabilitering er å få til en individuell plan, en koordinert og individtilpasset plan. Dette krever en innsats i hele behandlingskjeden fra primærlege til spesialistene og til lærings- og mestringssentrene. For eksempel for dem som har en alvorlig hørselshemning, og det er det faktisk mange som har, er et helhetlig tilbud særdeles viktig for at livskvaliteten bedres, og at så mange som mulig kan fortsette i jobb. Derfor må et godt rehabiliteringstilbud også innbefatte god tilrettelegging på arbeidsplassen. Rehabilitering skal også være tilbud om veiledning og respekt for at behovet for den enkelte er ulikt i de ulike livsfasene og fasene av sykdommen. Jeg er veldig stolt av at statsråden så tydelig understreker at i en framtidig rehabilitering skal retten til å bestemme hva som er viktig i eget liv, være det overordnede. Helseregionene må også utfordres på følgende: Har de fulgt opp hva Stortinget og Regjeringen har satt som krav til å ha et godt rehabiliteringstilbud? For noen tror jeg det er et stykke igjen, selv om de nå har fått et eget tilskudd. Her synes jeg at vi alle må være vaktbikkjer, slik at rehabilitering får den plassen som det skal ha i helseforetakene. Jeg tror også at en god rehabilitering er avhengig av at en får bedret kunnskapsgrunnlaget for beslutninger om rehabilitering for den enkelte, og det i alle ledd av behandlingskjeden. Kvalitetsutvikling ved lærings- og mestringssentrene og forskning vil gi en mer optimal effekt. Jeg tror at alle som er blitt syke, og som har fått en eller annen funksjonshemning, ønsker å være en del av noe, en del av arbeidslivet, greie seg selv, få en livskvalitet som gir mindre tilleggssykdommer. Etterutdanning av helsepersonell er også viktig, og kanskje burde en stimulere til at flere burde lære mer om hva som er en optimal rehabilitering, f.eks. ved at flere kan ta mastergrad i rehabilitering. Så vidt jeg vet, har vi 37 lærings- og mestringssentre i Norge. De tilbyr litt forskjellig rehabilitering, men det er viktig i den nye strategien for rehabilitering at kunnskapen de ulike lærings- og mestringssentrene har ervervet, må formidles mellom dem og gjøres bedre kjent hos primærleger og spesialister, og ikke minst hos forskningsmiljøene. Det er veldig mye bra i det som statsråd Brustad har gjort rede for. Om strategien blir hektet på en forskrift vi allerede har, eller om den skal til Stortinget for en egen behandling, er ikke så viktig. Det viktige er at helseforetakene settes i stand til å gjøre den jobben de skal gjøre. En god rehabilitering er bedre livskvalitet for den enkelte og faktisk også mindre utgifter for den enkelte og for samfunnet som helhet. Så får vi ta debatten om det forebyggende helsearbeidet en annen gang. For det er som Gro Harlem Brundtland en gang sa, alt henger sammen med alt.