Det får være slik at det er en tid for strid og en tid for fellesskap. Selv om jeg kommer til å stemme for mindretallets forslag – det skal jeg komme tilbake til – synes jeg at det er de tunge fellesskapslinjene som er det viktige i denne saken. Jeg vil gjerne for min egen del være det tidsvitnet at jeg synes det ville være helt urimelig å si at Fremskrittspartiet ikke er opptatt av forebygging. Det er litt rart at jeg skal si det på talerstolen, men jeg har da i alle fall – hva heter det – fire års politisk samboerskap med representanten Ellingsen. Jeg kan fra denne talerstol slå fast at hans engasjement på dette feltet er dypt og ekte. Så la realitetene være det de er. Det er nok av områder hvor vi har ærlig uenighet, men på dette området tror jeg det er riktig som representanten Ballo sa det. Jeg vil definere det i min språkbruk: Det er en form for vennligsinnet konkurranse. Den er vennligsinnet på den måten at man er utålmodig på en saklig måte for å få til løsninger overfor sårbare mennesker og på områder som også er juridisk vanskelige. Så vil jeg si, med den erfaring jeg har fra litt andre roller i mitt liv, at det kan være litt greit for en justisminister å bisitte et storting som har et visst trykk. Når statsråden ikke bare skal være statsråd i eget departement, men krysse departementslinjer, føre krevende debatter om barnevernsmyndigheters forhold til det ene og det andre, kan det være veldig godt å ha litt medvind – ikke fra havet, men fra salen. Det kan være godt det. Og det kan være litt greit når man deltar i disse refleksjonene, som min tidligere kollega Victor Norman har beskrevet i en bok, når man nærmer seg finanspolitikkens kjerneområder, å slåss for noen viktige småpenger, som kanskje ikke er så store når man veldig ansvarstynget flytter på milliardene, men som er livsviktige for dem det gjelder. Jeg føler at justiskomiteen i grunnen har lagt opp til den tonen. Jeg føler det. Jeg synes også at i den ånd er det riktig av meg å rose forslagsstillerne som har tatt initiativet, for den energien som ligger i det, og for at opposisjonen i komiteen, Høyre og Fremskrittspartiet, står sammen om det forslaget som er framlagt. Jeg er for en «grooming»-bestemmelse. Jeg har vært det fra starten av. Jeg er klar over at det er juridisk vanskelig, i den forstand at forberedelseshandlinger nærmer seg hverdagslivets handlinger så mye at å trekke grensesnittet er utrolig krevende. Når jeg var villig til å gjøre det på dette feltet, er det fordi jeg har vært i nærheten av voksne mennesker som enten på en grovt kynisk eller en grovt utspekulert måte har nærmet seg barn. Hvis vi i hvert fall kan reise en faneparagraf som lager den symbolmarkeringen at dette liker vi ikke, dette finner vi oss ikke i, så må vi kanskje leve med at jusen blir vanskelig når det kommer til stykket. Jeg opplever paragrafen når den kommer, som en mobilisering av det som både flertallet og mindretallet i komiteen skriver om, nemlig en mobilisering av de gode krefter i samfunnet, i det sivile samfunn, der f.eks. Redd Barna har gjort en uvurderlig innsats veldig tidlig, og alle andre deler av det sivile samfunn, og at man kan dyrke fram det at politikere ser det som sin oppgave, i tillegg til å flytte på kroner, i tillegg til å komme med lovbestemmelser, å dyrke den kulturen som gjør at departementer og etater samarbeider med hverandre, og som gjør at mennesker ikke blir knust av systemer fordi systemer i prinsipp skal ha rett. Jeg føler at det er denne undertonen som nå ligger inne i komiteens innstilling. Så må jeg tilstå, som tidligere sjef for politiet, at det er både spennende og kreativt at mindretallet vil ha en politistasjon på nettet. Det er jo slik at når du kommer i cyberspace, så må enhver borger være sheriff i den forstand at borgerne må si fra. Det mindretallet her ønsker, er egentlig at politiet skal være tilgjengelig på en så praktisk måte at det heller ikke på den kybernetiske prærie skal råde lovløshet. Der skal også de som finner sin glede eller sin sorg over å vandre der, vite at de kan være nærværende. Det er ikke noe mer oppsiktsvekkende enn at det som er en selvfølge for en ung generasjon, må være en naturlig ting også for etater. Det er jo rett og slett – hva skal vi kalle det – en teknologitilpasning mindretallet ber om. Jeg synes nok at justisministeren skal merke seg forslaget, for det er en måte og en vilje til å si at heller ikke på den kybernetiske steppe er det lovløshet. Det er en sheriff til stede, og borgerne vet hvor de skal kunne henvende seg når de har vitnemål å bære fram, i tillegg til det de skal gjøre i de sosiale rom, der vi treffer hverandre daglig – i denne sal eller andre steder. I den utålmodige ånds navn stemmer jeg for mindretallets forslag på vegne av Venstre. Jeg vil heie på justisministerens utfordrende kamp på indre bane. Hva heter det? Man skal ikke si lykke til, man får bruke uttrykket skitt fiske!