Det kan være litt fristende å komme med et lite innlegg fra en grenseboer, for den reelle situasjonen er at vi hadde den første etableringen av ulv i Åsnes på slutten av 1980-tallet. Det er nå dokumentert, og det bekrefter Petter Wabakken. Prosessen siden viser også hvorfor avmaktsfølelsen nå er såpass stor. Den gang ble det latterliggjort. Beiteretter og beite-bruk ble sakte, men sikkert fortrengt, fordi folk gav opp. Det er som representanten Per Roar Bredvold sier: Folk er ikke ute etter erstatningen, folk er ute etter å kunne drive fornuftig næring. Nå får vi endelig bekreftet at kjernen i etableringen faktisk er i Åsnes. Vi har tre ulveflokker i Åsnes, dokumentert av Wabakken. To av dem er grenseflokker, og de skal ikke synes. Det er åpenbart at det her er en ganske sterk avmaktsfølelse overfor situasjonen. I tillegg møter vi den argumentasjonen at siden beitedyrbruken er lav i utmarka, så egner det seg godt for å ha ulv der. Den er altså fortrengt av en rovviltpolitikk som sakte men sikkert har gnagd bort interessene. For mange var faktisk Senterpartiet halmstrået når det gjaldt å få belyst situasjonen. Jeg tør påstå at det var ikke Høyre i forkant av valget. Senterpartiet vant mange stemmer på det. Det gjorde ikke vi. Så vidt meg bekjent, står Høyre fast ved hele rovviltforliket. Jeg har ikke hørt noen diskutere at målsettingen om bestandstørrelse skal ned. Personlig kunne jeg selvfølgelig ha ønsket det annerledes, men det slaget anser jeg for tapt. Her gjelder det å begynne å diskutere realitetene. Da har vi også problemstillingen med felles nordisk forvaltning. Hvis man spør Petter Wabakken ved Høgskolen i Hedmark igjen, får man nå inntrykk av at det er veldig liten kontakt med Sverige når det gjelder forvaltningen av disse dyrene. Det er også skapt konflikt i den retningen. Så her er det mye å gripe fatt i, og jeg skjønner ikke da at man ikke er villig til å begynne å ta fatt i et slikt kompromissforslag som det Høyre legger fram, som egentlig bare ville føre til at man begynner å se på det igjen. Representanten Klunglands innlegg er slik sett på mange måter et innlegg som føyer seg inn i rekken med hensyn til hvordan avmaktsfølelsen bygger seg opp. Så jeg vil sterkt henstille til at man begynner å diskutere realitetene i dette. Da må man faktisk ta med grenseflokkene og se på den belastningen man har, og så får man diskutere forvaltningen ut fra det.