Det er en svært viktig debatt interpellanten her tar opp. Vi har et samfunn i veldig endring. Tilvante forestillinger og tilvante begrep blir utfordret. Vi går fra å være et forholdsvis homogent samfunn til å bli et mangfoldig, flerkulturelt og flerreligiøst samfunn. Det er en krevende prosess. Det er en prosess som utfordrer mange av oss, og som gjør at vi er nødt til å tilpasse oss hverandre på en annen måte enn det vi har gjort tidligere. Det er en positiv prosess. Det gir oss et rikere samfunn. Det gir oss et mer mangfoldig og innholdsrikt samfunn. Det gir oss større mulighet til opplevelse, erkjennelse og utfordring til å utvikle samfunnet vårt videre. I bunn og grunn har jo utviklingen av samfunnet alltid handlet om hvordan man forholder seg til nye uttrykk, til nye påvirkninger for å møte det fremmede og til å lære av hverandre. Den dialektiske utviklingen har alltid preget de ulike samfunnene våre. UNESCOs universelle erklæring om kulturelt mangfold fra 2001 tar nettopp opp dette og peker på det mangfoldige i kulturen vår. Der heter det bl.a. i artikkel 1: «Kulturen antar forskjellige former gjennom tid og rom. Dette mangfoldet kommer til uttrykk i særegenheten og mangfoldet i identiteten til de grupper og samfunn som til sammen utgjør menneskeheten. Som kilde til utveksling, fornyelse og kreativitet er det kulturelle mangfold like nødvendig for menneskeheten som det biologiske mangfold er for naturen. Slik sett er det kulturelle mangfold menneskehetens felles arv, og det bør anerkjennes og opprettholdes til gagn for nålevende og framtidige generasjoner.» Kjernen i dette er jo at vi ikke skal sitte på hver vår tue å hegne om og være forsvarere av våre egne tradisjoner og kulturelle uttrykk. Det er mangfoldet som er vårt. Det er mangfoldet som er vår felles arv. Derfor er det mangfoldet som vi også skal ta vare på. Selvsagt skal vi utvikle den delen av mangfoldet som hver og en av oss utgjør, i mange forskjelle grupper som vi er en del av. Men vi skal også være forsvarere av og dyrkere av det flerkulturelle mangfoldet. Idealet er et flerkulturelt samfunn, der kulturer møtes og utvikles, og nye kulturer skapes. I Soria Moria-erklæringen er det slått fast at Regjeringen vil «synliggjøre det flerkulturelle perspektivet på alle felter i kulturlivet og bidra til å skape bedre møteplasser mellom majoritets- og minoritetskulturer». Moderne samfunn er flerkulturelle fra grunnen av, og moderne kulturer er komplekse og foranderlige. Derfor må kulturpolitikken legge bak seg en ensidig nasjonal begrunnelse for et kulturliv som kan virke både begrensende og ekskluderende. Formålet med kulturpolitikken skal ikke være å danne en ensartet felleskultur, men å legge til rette for at kulturlivet kan utvikle seg, med utgangspunkt i det mangfoldet som preger dagens kultursituasjon. Vi må sørge for at det blir samsvar mellom retorikk og politisk handling og sikre at de nødvendige strategier og tiltak for å fremme et kulturelt mangfold faktisk blir gjennomført. Etter mitt syn er kulturfeltet et av de viktigste områdene som fremmer fullverdig og kvalifisert deltakelse i et flerkulturelt samfunn. En forutsetning for at kulturen skal spille en slik integrerende rolle er imidlertid at kulturfeltet selv er reelt åpent og relevant for en stadig mer sammensatt befolkning. Her har nok norsk kulturpolitikk kanskje i for stor grad vært preget av at man ensidig skulle ta vare på og konservere gamle norske tradisjoner, og ikke i så stor grad åpne seg for andre tradisjoner og uttrykk. Det er viktig å ta vare på det som vi kanskje har som en unik arv. Det er vårt ansvar i denne mangfoldige verden å sørge for det. Men vi må også være med på at det i vårt område, i vårt land, kommer til uttrykk andre typer kulturformer enn det som vi har vært vant til. Det er nettopp i samspillet mellom disse uttrykkene at det nye og spennende oppstår. Vi står kanskje særlig overfor store utfordringer i forhold til barn og unge med minoritetsbakgrunn. Barn og ungdom er som gruppe langt mer heterogen enn befolkningen som helhet, særlig i bysamfunnene. I Oslo har nærmere 40 pst. av elevene i grunnskolen minoritetsbakgrunn, og i enkelte bydeler er dette tallet langt høyere. Det reflekteres i liten grad på kulturfeltet. Institusjoner og tiltak i skjæringspunktet mellom utdannings- og kulturfeltet, som Den kulturelle skolesekken, kulturskolene og utdanningsinstitusjonene, spiller en sentral rolle i denne sammenhengen. Frivillig innsats i lokalsamfunnene er også en viktig arena for kulturelle møteplasser. Vi ønsker å styrke frivilligheten. Her har mange ulike organisasjoner som representerer ulike grupper, sitt spillerom. Her har mange av de tradisjoner og uttrykk som minoritetsgruppene står for, muligheter til å videreutvikle seg, vise seg fram og bli kjent for andre. En styrket kommuneøkonomi bidrar ikke minst til å sørge for det lokale kulturelle mangfoldet. Det skal vi sørge for også i årene som kommer. Men det er viktig at de store nasjonale institusjonene tar det flerkulturelle perspektivet innover seg. Våre instrumenter for utøvelse av en statlig kulturpolitikk, Norsk kulturråd og ABM-utvikling, er involvert i flere prosjekter som bidrar til bl.a. dokumentasjon og formidling av flerkulturelle uttrykk, og enkelte virksomheter og institusjoner, som Internasjonalt Kultursenter og Museum og Norsk Folkemuseum, har i en årrekke arbeidet for å fremme forståelse og respekt for kulturelt mangfold. Bibliotekene spiller en sentral rolle for utdanning, informasjonstilgang, litteratur- og kulturformidling. Jeg tror at bibliotekene kan være en aldeles strålende arena for de møtene mellom ulike kulturuttrykk som vi ønsker å stimulere til. Et vellykket tiltak, som ble styrket på 2006-budsjettet, er det flerspråklige biblioteket ved Deichmanske bibliotek, som formidler litteratur og annen informasjon til minoritetsspråklige over hele landet. I samarbeid med Kunnskapsdepartementet har vi også satt i gang arbeidet med en stortingsmelding om språk. En helhetlig språkpolitikk i vår tid må ta hensyn til den totale språksituasjonen i landet. Meldingen vil også behandle språkets betydning for inkludering samt opplæring for barn, unge og kvinner med minoritetsspråklig bakgrunn. Det å oppnå reell likestilling og inkludering på kunstfeltet har vist seg å være en utfordrende og tidkrevende prosess. Vi har hatt en lang prosess i Norge når det gjelder likestilling mellom menn og kvinner. Vi har foran oss en lang prosess i forhold til likestilling og likeverd mellom ulike etniske grupper. Det oppleves for mange som en barriere å komme inn på kulturfeltet dersom man ikke tilhører den store norske majoritetskulturen, men har minoritetsbakgrunn. Dette dreier seg om to element. For det første må vi sørge for å få en god og bred representasjon av de ulike gruppene som finnes i landet vårt, i alle besluttende organer, styrer, stipendkomiteer, utvalg osv. Her kan vi også – om ikke regelfeste, så i hvert fall i praksis –bruke kvoteringsordninger som sørger for at vi får en bred sammensetning i disse organene. Litt vanskeligere er det å forestille seg å bruke kvotering på kunstområdet blant kunstnere, men også her må vi sørge for at uformelle, eventuelt strukturelle eller kulturelle, diskrimineringsfunksjoner blir imøtegått av aktive stimuleringstiltak, nettverksbygging, motivasjon og utviklings- og utdanningsmuligheter for kunstnere med minoritetsbakgrunn. Vi har en del mindre virksomheter, som Nordic Black Theatre, Mela-festivalen og Du stor verden, som besitter en betydelig kompetanse som må videreutvikles. Med utgangspunkt i evaluering av de ulike tiltakene har vi påbegynt en styrking og vil imøtekomme behovene for mer forutsigbare økonomiske rammer. I tillegg har vi også begynt en opptrapping av prosjektmidlene i Norsk kulturfond. Det er midler som Kulturrådet forvalter, med utgangspunkt i langsiktige strategier, for å fremme et flerkulturelt samfunn. Kunstnerpolitikken er viktig i denne sammenhengen. Det å få kartlagt kunstneres arbeids- og inntektsforhold vil være viktig for oss i arbeidet med en stortingsmelding om kunstnerpolitikken. I utkastet til mandat er det lagt opp til at undersøkelsen også framskaffer data om kunstnernes språk og minoritetsbakgrunn, nettopp for å styrke forutsetningene for yrkesaktivitet blant kunstnere med minoritetsbakgrunn. Det er krevende å kombinere kulturpolitikkens brede fokus med alle de samfunnsmålene det bidrar til, og en kunstnerpolitikk som gir kunstnere frihet til å meddele sine tanker og meninger og uttrykk, men det er det vi skal få til – i et samfunn som ser helt annerledes ut enn det gjorde for bare få tiår siden.