Det er vanskelig å sette seg inn i hva krigsbarna har opplevd og gått gjennom. Jeg tror egentlig ikke det er mulig å vite det uten å ha opplevd det selv. Hatet mot tyskerne som gruppe i det norske folk gjorde de 100 pst. uskyldige barna til ofre. Dette forplantet seg også til offentlige myndigheter på en uverdig måte. Den saken Stortinget behandler i dag, er et gufs fra noe av det mest dramatiske som skjedde i vår del av verden i det forrige århundre. På europeisk basis regner man med at det finnes omkring to millioner krigsbarn. I de fleste land er de problemer disse uskyldige barna har måttet gjennomgå, bare skjøvet under teppet. I Norge har vi mellom 10 000 og 12 000 krigsbarn. For de fleste av disse er det en tung belastning bare å opplyse omgivelsene om at man er et krigsbarn. Jeg har på denne dagen lyst til å gi honnør til den lille gruppen som har våget å stå fram og si: Jeg er krigsbarn, jeg er en «tyskerunge». Det var jo dette ordet som ble brukt så flittig i norske bygder og byer i omtalen av de uskyldige barna med tysk far. De som har kjempet i år etter år for anerkjennelse og innrømmelse av uretten, uten noen form for godtgjørelse for dette, og uten å gi opp, har mye av æren for at denne saken behandles i dag. Jeg tror ikke at det kan bli ro om denne saken i vår levetid. Det er egentlig umulig å gjøre godt igjen de overgrepene og den uretten som er begått. Det alvorlige er at hatet – og avskyen – mot krigsbarna var så sterkt at det også forplantet seg til norske myndigheter. Det var nok som regel ikke en vedtatt politikk, men mer uttalelser fra personer i offentlig tjeneste. Statens og kommunenes delaktighet i krigsbarnas lidelser er en beklagelig del av norsk historie. Krigsbarna er norske borgere. De har nøyaktig de samme rettigheter som alle andre norske borgere både når det gjelder utdannelse, sosiale tjenester, helsestell og beskyttelse. Men et krigsbarn jeg kjenner, ble gjemt bort hos en bestefar som var ufør og bodde i et hus uten innlagt vann. Barnet skulle skjules – og fikk ikke engang komme i sin egen mors bryllup da hun giftet seg noen år etter krigen. Barnet lærte ikke å vaske seg, noe som førte til en massiv mobbing gjennom hele barndommen og ungdommen. Hvordan skal han klare å dokumentere dette? Han har fått ødelagt sitt liv. Komiteinnstillingen i dag innebærer nok en innrømmelse av den urett som er begått. Men det er vanskelig å se dette som noe annet enn en begynnelse på å gjøre opp for uretten. Mitt håp er at myndighetene vil stille svært lave krav til dokumentasjon av overgrep og urett, slik at flest mulig kan oppnå den øvre grense for erstatning, på 200 000 kr. Det vil uansett ikke representere en oppretting av skaden, men det vil være et signal om at ropene om anerkjennelse endelig begynner å bli hørt.