Gjennom fire år har sentrum-Høyre-regjeringen vist styringsdyktighet, samarbeidsvilje og samarbeidsevne. Men fremfor alt har den avgåtte regjeringen vist politisk handlekraft, handlekraft som har forbedret fremtidsmulighetene til elever, studenter, arbeidstakere og bedrifter, som har økt handlefriheten til familier og enkeltmennesker og trygget hverdagen for syke og eldre i dette landet. Stoltenberg II-regjeringen kommer til dekket bord. Norsk økonomi er meget sterk. Aldri har flere nordmenn vært i jobb. Aldri har det blitt etablert så mange nye bedrifter, og aldri har norsk eksport vært så høy. Vi har ryddet opp i innvandrings- og integreringspolitikken, gjennomført forsvarsreformen, redusert ventelister og ventetider for sykehusbehandling. Det er færre som har betalingsproblemer, det er færre som trenger sosialhjelp, og aldri har det vært brukt så mye penger på offentlig velferd som nå. Listen kunne vært betydelig lengre. Jeg må faktisk få lov til å si at det er fristende å si at jeg egentlig misunner den regjeringen som nå går på, fordi den får den motsatte starten på sitt arbeid av det vi fikk for fire år siden. Norge har nå det beste utgangspunktet for å forholde seg til vår tids fremste utfordring, nemlig globaliseringen. Det er et utgangspunkt vi ikke må skusle vekk, men som det burde bygges videre på. Det er ikke slik at fenomenet globalisering er noe nytt. Det som er nytt, er at endringene er kraftigere, at de skjer fortere, og at de berører flere og flere av oss. Globaliseringen er som en tyngdekraft. Den er som den er. Den har kommet for å bli, og den innebærer både utfordringer og muligheter. Det er tøffere konkurranse på den ene siden, men også nye og større markeder på den andre. Men det krever noen tøffe og bevisste valg fremover, valg som avgjør om vi forbereder mennesker i Norge på å gripe de nye mulighetene, eller om vi kommer til å la oss overvelde av utfordringene. Derfor forbauser det meg helt klart at regjeringserklæringen ikke har tatt innover seg eller besvart nettopp dette spørsmålet. Denne problemstillingen er rett og slett fraværende fra både Soria Moria-erklæringen og regjeringserklæringen: Hva er utfordringene for Norge fremover, og hva skal til for at vi fører Norge forlengs inn i fremtiden? Hvis man hadde tatt dette innover seg, hadde ikke svaret vært mer proteksjonisme, økte skatter, stans i moderniseringen, mindre valgfrihet, mer statlig styring og reguleringer. Vi møter ikke en økt endringstakt i samfunnet ved å prøve å stanse den eller å beskytte oss mot den, for det er ikke fremtidsrettet å møte fremtiden med ryggen mot veggen. Vi kan ikke stenge forandringene ute, men vi kan lære oss å håndtere forandringer. Vi kan ikke stenge konkurransen ute, men vi kan trene oss opp til faktisk å vinne konkurransen, og det er en politisk oppgave å sikre at landet vårt gjør det. Det det forutsetter, er en fremtidsrettet politikk på de viktigste områdene som gjør samfunnet mer robust, ikke skrøpeligere, og mer fleksibelt i stedet for mer stivbent. Det er dette som er bakgrunnen for at Høyre er så opptatt av en skole- og utdanningspolitikk for mer kunnskap, for økt kvalitet som øver menneskene til å håndtere den økte forandringstakten i fremtiden. For det er de svakeste elevene som kommer til å tape mest i fremtiden, hvis de ikke forberedes godt gjennom skole- og utdanningssystemet. Vi er opptatt av en næringspolitikk for mer og bedre forskning, innovasjon og nyskaping som trener bedriftene opp til å takle omstillinger og til å utvikle de nye produktene, tjenestene og arbeidsplassene vi skal leve av i fremtiden. Det er ikke en politisk oppgave å forsøke å hindre omstilling, oppgaven er å bidra til at omstilling ikke er slutten på noe godt, men begynnelsen på noe bedre. Det er derfor vi er så opptatt av en velferdspolitikk som sikrer trygghet, men som fremfor alt innretter seg slik at den fremmer sosial mobilitet og bygger opp under menneskets evne og vilje til å komme seg ut av en vanskelig livssituasjon og over i aktivt arbeid og en tilværelse man mestrer, med den selvrespekten man får av det. Det er derfor vi er så opptatt av en moderniseringspolitikk som gjør kvalitet og valgfrihet i offentlige velferdstjenester til et gode for alle, og ikke til et privilegium for dem som har råd til å betale for det, slik Regjeringen åpenbart ønsker å gjøre det til. Det er derfor vi er så opptatt av en utenrikspolitikk som gjør Norge til deltaker og ikke tilskuer internasjonalt. Gjennom en fremtidsrettet politikk kan vi lære oss å håndtere utfordringene fremfor å la oss overvelde av fremtidens utfordringer. Den største endringen som har skjedd i norsk politikk de siste årene, kan vi lese ut av forskjellen på regjeringserklæringene til Stoltenberg I og Stoltenberg II. Men vi er altså i den samme verden, og vi har de samme utfordringene, bortsett fra at de er blitt større og enda hurtigere enn tidligere. Selv om sentrum-Høyre-regjeringen har gitt nye regjeringer bedre handlingsrom til å møte utfordringene, er vi bekymret for at regjeringserklæringen varsler en klar venstredreining av politikken. Jeg mener det er uklokt å flytte mer makt og flere beslutninger over fra den enkelte og inn i politiske organer og offentlige kontorer. Jeg mener det er uklokt å senke kunnskapsambisjonene i norsk skole. Jeg mener det er uklokt å flytte fokus i næringspolitikken fra nyskaping til statlig støtte og proteksjonisme. Det er uklokt å møte fremtiden ved å stramme inn arbeidsmiljøloven slik at det blir vanskeligere for utsatte grupper å komme inn på arbeidsmarkedet. Det er uklokt å stoppe bruk av konkurranse som middel for å få bedre og flere tjenester innenfor helse, omsorg og transport. Det er særlig uklokt å sette særinteresser foran innbyggernes interesser som en helhet. Det er uklokt å skape usikkerhet om petroleumsvirksomheten i Nord-Norge. Det er uklokt å varsle bruk av vetoretten i EØS og motarbeidelse av EUs tjenestedirektiv og å fjerne WTO-politikken fra den praktiske virkeligheten og åpne for globale skatter. En politikk for økte skatter, mindre modernisering og mer proteksjonisme, som skaper usikkerhet om gjennomføringen av Kunnskapsløftet, som senker kunnskapsambisjonene og som setter Norge på sidelinjen i utenrikspolitikken, er rett og slett ikke fremtidsrettet, og den forbereder ikke dette landet på de utfordringene som møter oss i større og større takt. Jeg tror at alle i denne sal er opptatt av å gjøre det beste for innbyggerne. Jeg tror at forskjellen er i hvilken grad vi klarer å se de lange perspektivene og se at de små tingene må gå i riktig retning hver eneste dag for at vi skal klare oss i en tøffere internasjonal verden. Det er en klar sammenheng mellom hvordan vi legger til rette for fremtidig verdiskaping i dag og den velferden vi kan nyte godt av i morgen. Når vi er så opptatt av reformer som Kunnskapsløftet, Innovasjonsløftet, som vi lanserte under valgkampen, og lavere skatter, er det for mitt vedkommende fordi jeg mener at den femåringen som begynner på skole neste høst, skal forberedes på et mer krevende arbeids- og samfunnsliv i fremtiden. For det er det samfunnet han kommer til å møte. Det er det samfunnet vi som voksne har plikt å sørge for at de som er barn i dag, faktisk er forberedt på. Derfor er det viktig at den femåringen opplever et arbeids- og samfunnsliv i fremtiden som gir ham muligheter, som gir trygghet for at det finnes et interessant arbeidsmarked der fremme, rett og slett fordi norske bedrifter fortsatt velger å investere i Norge, at den femåringen skal ha trygghet for at vi kan bevare og utvikle velferdssamfunnet vårt, for at vi tar vare på og stimulerer bedrifter som skaper verdier og betaler for velferden. Jeg er redd for at regjeringserklæringen med alle sine ord og visjoner på alle andre områder enn det som går på fremtiden, verdiskapingen og å forberede dette samfunnet, rokker ved den grunnleggende sammenhengen mellom verdiskaping i dag og velferd som vi kan nyte godt av i morgen. Derfor er jeg redd for at uansett hvor mye statsministeren snakker om de fremtidige og gode mulighetene, kan dette bli regjeringen for de tapte muligheter, og at Regjeringen kommer til å gi dagens femåringer et vanskeligere voksenliv fordi verken de eller samfunnet blir forberedt på å utnytte mulighetene de møter i fremtiden. Vårt ansvar som politikere er ikke bare å se på hva vi skal gjøre akkurat nå for dem som er aktive i yrkesliv og annet i dag, men det er først og fremst å sørge for at mulighetene for dagens barn ikke går tapt i en kortsiktig politikk. Jeg beklager, men regjeringserklæringen tyder på at man har lagt opp til en kortsiktig politikk og store kompromisser mellom tre partier. Vi mister langsiktigheten, og vi mister fremtidsmulighetene av syne, hvis man skal gjennomføre den.