I spørretimen 9. november svarte utenriksministeren på et spørsmål vedrørende den 19 år gamle iranske psykisk utviklingshemmede kvinnen, med fokus på hvor mye en skal tolerere før det får konsekvenser for andre bilaterale relasjoner til samme land. Dagens interpellasjon tar fortjenestefullt opp en bredere problemstilling om forholdet til Iran, med henvisning også til atomprogrammet og de uhørte uttalelsene om Israel og derav trussel mot stabiliteten i en hel region – som er hjemsøkt nok fra før. Hva er forutsetningene for den politikken Iran fører? Siden den islamske revolusjonen i 1979 har det iranske samfunnet og politikken vært dominert av en vedvarende konflikt mellom to grupperinger: reformistene og de konservative. Den islamske republikken bygger tilsvarende på to motstridende elementer: det teokratiske og det demokratiske. Forfatningen er derfor en blanding av institusjoner med folkevalgt legitimitet og ikke-valgte institusjoner med legitimitet til presteskapet. Balansen mellom disse to er forrykket til fordel for de konservative etter de siste valgene, som førte til at Ahmadinejad ble president. I dag synes regimet forholdsvis stabilt, og vi kan neppe forvente snarlige endringer. En skal imidlertid huske på at presidenten har begrenset innflytelse på utenrikspolitikken, hvor han deler ansvaret med det nasjonale sikkerhetsrådet og ikke minst med øverste leder Ali Khamenei. Hva er Irans utenrikspolitiske målsettinger? Det synes som om et hovedmål er å få økt innflytelse i egen region, og særlig over shiagrupper i Midtøsten og i Sentral-Asia. Derav følger: 1. ønsket om et svakt Irak2. at Irak likevel ikke brytes opp, fordi uavhengighet for Iraks kurdere kan smitte over på Irans egen kurderminoritet3. at en gjerne ser at Sør-Irak blir en shiadominert provins med høy grad av autonomi og kontroll med hovedtyngden av Iraks oljereserver For Vesten er bekymringen: nukleærprogrammetstøtten til terroristgruppertrusselen mot Israelog ikke minst manglende respekt for menneskerettighetene Det siste er dokumentert av flere her i dag. USA og EU har siden slutten av 1990-tallet prøvd ulike strategier for å påvirke Iran. Oppsummert kan en si at både USAs tvangsstrategi og EUs gulrotstrategi har vært mislykket med hensyn til å påvirke landets atomutvikling. I tillegg til faren for en regional atomopprustning kommer risikoen for at kjernevåpen kan havne hos terrorister. Frykten forsterkes av tidligere erfaringer med et land som gjentatte ganger har brutt internasjonale normer uten å måtte stå til regnskap for det. Det virker derfor lite overbevisende når det nå hevdes at det nukleære anrikingsprogrammet kun skal tjene til å modernisere landet og styrke uavhengigheten. Det lyder som et ekko fra Pakistan på 1980- og 1990-tallet. Er det mulig å påvirke Iran gjennom tillitsbyggende tiltak? EU har særlig de siste to årene prøvd på det. Resultatet er magert, dels fordi EU neppe oppfattes som farlig sterkt, og dels fordi «gulrøttene» ikke har vært feite nok. Tradisjonelt står en da igjen med tre ulike strategier: 1. Militær aksjon. Neppe realistisk, ikke minst etter erfaringene i Irak.2. Sanksjoner – i form av målrettede tiltak eller en oljeblokade. Det kan være verdt å vurdere, men er trolig vanskelig, ikke minst på grunn av de konsekvenser det får for omliggende land som India og Tyrkia. Erfaringene fra Irak er heller ikke stimulerende.3. Kanskje det mest aktuelle: Sterkere samarbeidslinje med fristende nok fordeler, som er mer i tråd med utenriksministerens antydninger. Samtidig går det en debatt om å henvise Iran til vurdering i Sikkerhetsrådet. Det vil være et blindspor med mindre Kina og Russland støtter de nødvendige tiltakene. Initiativ om et samarbeidsprosjekt om atomutvikling med Russland kan være interessant, men må da kobles med brede, positive virkemidler. Uansett hvilket spor en velger, er det neppe realistisk å oppnå noe uten et godt samarbeid mellom USA og EU. Og hva skal Norge gjøre? Vi bør være en aktiv del av den brede internasjonale pressgruppen som må etableres. Her nytter det ikke med ensidige tiltak. Så gjelder det her, som i så mange andre viktige utenrikspolitiske sammenhenger, å ta vare på de allianser og venner landet vårt har. Det gir oss trygghet, men også mulighet til å spille en reell rolle når internasjonale problemer skal løses.