Når det gjelder meldingen, kan en være fristet til å bruke betegnelsen «intet nytt fra Regjeringen», fritt etter tittelen på en bok av en tysk forfatter. Min påstand er at det er ingen informasjon i meldingen som ikke er kjent fra før. Men det som enda verre er, er fraværet av analyser, påvisninger av årsakssammenhenger, utredninger og konsekvenser. Det slås fast i meldingen at Norge er et multikulturelt samfunn, og det antydes også under punkt 3.1.6 at desto større mangfold det er i samfunnet, i desto større grad må arbeidet mot rasisme og diskriminering intensiveres. Meldingen ble åpenbart utarbeidet før Ot.prp. nr. 33 forelå, så det refereres ikke til den der, men det vises til tre andre handlingsplaner mot rasisme og diskriminering, utarbeidet i perioden 1992–1995. Det pussige er at ingen har klart å påvise at det er spesielt mye rasisme i Norge, i hvert fall ikke blant etniske nordmenn. En kan da undres over hvilken funksjon alle disse handlingsplanene har hatt utover å vise at Regjeringen gjør noe, utover å vise at Regjeringen er mot rasisme og diskriminering. Og det er det jo enkelt å slutte seg til for alle sammen. I meldingen legges det stor vekt på verdiene av et overordnet perspektiv. Dessverre er det vanskelig å finne noen overordnede perspektiver i meldingen utover en mengde ord og honnørord. De reelle utfordringene samfunnet står overfor, hvordan disse problemene skal løses, har man i meldingen snedig unngått. Flere steder i meldingen framheves det at Regjeringen setter det enkelte menneske i sentrum. Ja, hvis dette virkelig hadde vært tilfellet, og at det også omfatter etniske nordmenn – noe som bør være en selvfølge – kan det være berettiget å spørre hvorfor det norske folk ikke ble spurt før en valgte å konvertere det norske samfunn fra å være et relativt monokulturelt og velfungerende samfunn til hva vi ser konturene av i dag. Det er liten tvil om at overgangen fra et monokulturelt samfunn til et flerkulturelt samfunn har større utfordringer og større konsekvenser enn det som framgår av meldingen. Fremskrittspartiet er av den oppfatning at meldingen i for stor grad inneholder en oppsummering av allerede iverksatte tiltak, samtidig som den er for lite forpliktende og konkret hva angår valg av virkemidler overfor de framtidige utfordringene som skisseres. Det konstateres i meldingen at det er et mangfold i Norge, men dette visste vi selvfølgelig fra før. I det hele tatt står det veldig lite i meldingen om det vi ikke visste fra før, og det oppsummeres en mengde tiltak – som om vi skulle ha glemt dem. Når det gjelder denne saken, og de to andre sakene vi behandler nå, er det fortsatt slik at det kun er ett parti som tør og vil utfordre det politiske miljøet til å forebygge de utfordringene og konsekvensene vi ser konturene av. I dag skal vi gjennom disse tre sakene behandle 58 forslag. Jeg er nesten nødt til å komme med en kommentar til representanten Øye, som viste til alle de forslagene som er fremmet her i dag. Av disse 58 forslagene er Arbeiderpartiet med på å skape flertall for fem – tre av disse fremskrittspartiforslag. Det er det Arbeiderpartiet på en måte er tilfreds med i dag. Men jeg registrerer at både Arbeiderpartiet og resten av Stortinget gjennom disse tre sakene er veldig flinke til å skrive: ja, vi vil følge saken med argusøyne, ja, vi vil vurdere saken, ja, vi vil komme tilbake, osv. Representanten Holmberg sa til og med: Ja, det kan jo være at det en gang i framtiden kan bli behov for tiltak. Jeg tror ikke det er noen tvil om at det i framtiden kan være nødvendig med tiltak. Men da vil vi være i akkurat samme situasjon som vi er i i dag; vi får flertall for en rekke tiltak som er reparerende, vi skal reparere konsekvensene av at vi har vært naive i altfor lang tid. Da får vi den type overskrifter som at det er flest innvandrere på krisesentrene, at mer og grovere vold rammer innvandrerbarn, at innvandrere ikke får arbeid. Det får vi fordi vi skal tenke i ettertid. Våre forslag, som ligger på bordet her i dag, er forebyggende tiltak, slik at vi skal slippe denne type overskrifter i framtiden. Det er målsettingen til Fremskrittspartiet. I dag har vi en situasjonsbeskrivelse, som for øvrig kommer godt fram i meldingen: Vi har ikke det påstått lykkelige flerkulturelle samfunnet, fordi mangelfulle tiltak og krav til innvandrerne i Norge har sørget for at vi bygger samfunn i samfunnene. En svensk forsker som flyttet til en forstad i Malmö, holdt et innlegg på integrasjonskonferansen i Stavanger. Han snakket ikke om gettoisering lenger, han snakket rett og slett om enklaver. Det er klart at det samme har flertallet av de politiske partier som sitter her i dag, bevisst framskaffet. Da er det selvfølgelig naturlig at konsentrasjonen i dag dreier seg om å fremme flest mulig tiltak og lovendringer for å reparere på en betydelig skade som er gjort i forhold til å skape integrering, en betydelig skade overfor disse unge menneskene som nå vokser opp i det norske samfunnet, og som blir satt på sidelinjen. For det er ikke stilt noen krav, foruten fra Fremskrittspartiet, om at det skal være sanksjoner når et norsk barn møter på skolen og ikke kan norsk. Det skal være sanksjoner. Noen skal stilles til ansvar for det. Nå har ikke jeg små barn lenger, men jeg formoder at hvis jeg skulle stille med mitt barn i 1. klasse og mitt barn ikke kunne norsk, ville jeg sannsynligvis ha blitt stilt til ansvar for det. Det er ingen som vil være med nå på konkrete sanksjoner i forhold til at disse barna sendes ut av landet uten kontroll. Vi bare står og er vitner til det. Men så blir det da som representanten Holmberg sa: Ja, kanskje en gang i framtiden må vi ha tiltak. Da er det for sent. Tiltakene må på plass nå. Vi har tall og materiale som sier at store deler av den norske ungdommen med innvandrerbakgrunn blir satt på sidelinjen. Det nytter ikke å peke på, som representanten Signe Øye gjør, at mange unge dropper ut av videregående skole. Vi vet de gjør det, men hva gjør vi med det? Kunne det kanskje være interessant f.eks. å ta barnetrygden fra de barna som dropper ut av videregående skole, eller som ikke er aktivisert på annen måte? Det er den type tiltak vi må ha på plass for å stoppe utviklingen. Det er klart at da nytter det heller ikke å være passiv i forhold til tiltak overfor de voksne innvandrerne. Vi må i større grad gå i retning av en aktivisering istedenfor en passivisering. Det er slik fortsatt at når vi er ferdige med sakene her i salen i dag, er det nesten ingen ting som bringer oss videre i forhold til å stille krav til dem som kommer og skal bo i Norge, og det er beklagelig. Jeg avslutter med å fremme alle Fremskrittspartiets gode forslag i disse tre sakene, som beklageligvis ingen av de andre partiene finner en åpning for å støtte. Jeg tar også opp de forslagene der Fremskrittspartiet er medforslagsstillere.