Jeg vil i utgangspunktet berømme det arbeidet som krisesentrene gjør for kvinner som befinner seg i en utrygg situasjon enten fordi de utsettes for vold, eller fordi de opplever trusler om det. Krisesentrene er et veldig viktig tilbud for mange kvinner og er et nødvendig lavterskeltilbud som drives i tillegg til det offentlige apparatet. Det finnes ca. 50 krisesentre i landet, og de fleste er drevet av frivillige organisasjoner. Mange av krisesentrene sleit lenge hardt og brukte mye tid på å skaffe nok penger til å dekke sine driftskostnader. Det var derfor et stort fremskritt da vi fikk en ordning som innebærer at krisesentrene blir finansiert gjennom tilskudd på 80 pst. fra staten og 20 pst. fra kommunene. Dette bedret krisesentrenes økonomi, og det gav større trygghet for de fleste kvinner som søkte krisesentrene. Dekning av slike ytelser er etter sosialtjenesteloven oppholdskommunens ansvar. For de fleste kvinner som befinner seg på krisesentre, fungerer dette bra. Men for noen kvinner fungerer det ikke, fordi de må søke hjelp og opphold i krisesentre utenfor sin egen kommune og utenfor det området det lokale krisesenteret dekker. Dette er kvinner som er truet på livet, og som er på flukt som følge av familievold, eller de er blitt offer for menneskehandel, «trafficking», eller for tvangsekteskap. Disse er i mange tilfeller best hjulpet med opphold i krisesenter utenfor egen bostedskommune. Men finansieringsordningen bidrar ofte til at det blir en diskusjon kommunene imellom om hvem det er som skal betale. Denne diskusjonen gjør at kvinner som i utgangspunktet har det vanskelig, blir kasteballer i systemet og ofte ikke får god nok hjelp. Dette er bakgrunnen for forslaget om at Regjeringen må sørge for en forskrift eller fremme forslag til lov som sikrer at tidligere oppholdskommune skal bære ansvaret for utgiftene knyttet til de kommunale tjenestene i inntil et år. Flertallet i komiteen, Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti, anbefaler ikke denne endringen, ut fra et likestillingsprinsipp, og viser til andre grupper, som frivillig flytter til annen kommune fordi de ønsker et bedre helsetilbud enn deres egen kommune har. Dette flertallet foreslår på den bakgrunn at forslaget som er fremmet i Dokument nr. 8:28, blir vedlagt protokollen. Et mindretall bestående av Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet mener imidlertid at kvinner på flukt fra voldelige situasjoner er i en tvangssituasjon og ikke kan sammenliknes med grupper som frivillig flytter til andre kommuner for å få et bedre helse- og tjenestetilbud. Dette mindretallet ber derfor Regjeringen gjennom forskrift eller på annen måte sørge for at bostedskommunen forut for inntak i krisesenter skal forpliktes til å betale utgiftene knyttet til kommunale tjenester som ytes av krisesenterets vertskommune, i inntil et år. Jeg viser til innstillingen og tar med dette opp mindretallets forslag.