Hvis en skal beskrive resultatet av den rød-grønne regjeringens og statsrådens innsats for norsk næringsliv så langt, tror jeg man kan bruke ordet «usikkerhet» – usikkerhet fordi retorikkens møte med virkeligheten synes å være akkurat så vanskelig som noen av oss mente den ville være, usikkerhet fordi det retoriske begrepet «aktiv næringspolitikk» vil komme til å ligge som et blylodd rundt beina på næringsministeren inntil han har levert noe som i næringslivet oppfattes som konkret innhold. Det har ikke skjedd så langt. I stedet ble det først levert massive løfter i fleng, så usikkerhet om enkelte industrisamfunn, om Konkurransetilsynets betydning og makt i forhold til politisk styring, om omstruktureringen av oppdrettsbransjen og ikke minst om hva som skal bli innholdet i en ervervslov som kanskje skal gi bøter i millionklassen for nødvendige omstruktureringstiltak. Dette skaper usikkerhet for norsk næringsliv og for etablering av arbeidsplasser og usikkerhet når det gjelder skatteinngang og velferd i Norge. Så langt har det vært næringspolitikk etter innfallsmetoden. Derfor er representanten Løviks interpellasjon viktig, men ikke for å få avklart hva dette begrepet «aktiv næringspolitikk» er, for det tror jeg de fleste nå innser består av retorikk og enkeltutspill. Det har også debatten her i dag ganske tydelig vist. Vi skal få en eierskapsmelding som skal sørge for det som heter «et mer aktivt statlig eierskap», og som vi etter hvert har forstått at ikke skal bestå i verken oppkjøp eller salg av statlige bedrifter, men i utskiftning av styremedlemmer i bedrifter hvor også staten er eier, bedrifter som – i parentes bemerket – nå går bedre enn de noen gang har gjort, og bidrar positivt med arbeidsplasser og skatteinntekter. Den aktive næringspolitikken vet vi i hvert fall består av en fortsatt og økende formuesskatt på alle norske investorer som ønsker å plassere sine midler i verdiskapingen i norsk næringsliv. I næringslivet sier man ofte at det viktigste er selve avklaringen av hva som skal komme, altså selve forutsigbarheten. Derfor ville det være bra om man kunne få konkretisert hva den aktive næringspolitikken egentlig er, eller om dette bare er enkeltutspill, og at man ellers vil fortsette den gode næringspolitikken som den forrige regjeringen la opp til, og som har bidratt til de resultatene som vi i dag ser i norsk næringsliv. Nå råder en usikkerhet i forhold til om det skal komme noe nytt, noe uprøvd, noe banebrytende som ingen har tenkt på før – et slags næringspolitisk abrakadabra som skal bidra til at det regner velferd nedover befolkningen. Disse forventningene har de nåværende regjeringspartiene skapt gjennom sin valgkampretorikk. Det viser seg nå at det bare var honnørord og tomme fraser, for å låne betegnelsen til representanten Gullvåg, som nettopp var her på talerstolen. Arbeiderpartiets næringsfraksjon skriver i Verdens Gang i slutten av februar at de har vært på en uendelig rekke bedriftsbesøk rundt omkring i landet. Det høres ut som om det har vært en påkjenning å møte alle disse næringslivslederne og eierne. Men påkjenningen har gitt gode resultater, for de har ikke møtt noen eiere eller næringslivsledere som snakket om skattelettelser, og det er jo strålende. De har heller ikke møtt noen ansatte som snakket om skattelettelser. De har jo faktisk allerede fått sine skattelettelser gjennom reduksjonen i skatt på fagforeningskontingenten. Men har norsk næringsliv og eiere plutselig blitt tause når det gjelder den særnorske formuesskatten? I min tid i finanskomiteen møtte jeg gjennom fem år organisasjoner som hvert år hadde denne saken øverst på sin kravliste. Hvorfor spurte man ikke om bedrifter og eiere ønsker økninger i formuesskatten, slik man allerede har innført? Hvorfor spurte man ikke om de ville ha ytterligere 2–3 milliarder kr i skatt, som man har tenkt å pålegge norsk næringsliv, og om eierne var enig i den innretningen som Regjeringen selv er uenig i? Hvorfor spurte man ikke om dette? Det ville man ikke. Da får man svar i skogen som man spør. Til slutt vil jeg nevne to forhold som klart viser hvor tåkete og usikker næringspolitikken til denne regjeringen er. SVs talskvinne har vært her oppe og lovprist Søderbergovnene i Årdal. Hun sa det er bra at de forsvinner, samtidig som Regjeringen nå går inn for å presse på for at man skal fortsette å ha dem. Senterpartiet sier på sin side at de ikke er fornøyd med verktøykassen. Senterpartiets talskvinne i Vestfold sier i dag i Tønsbergs Blad at næringsministeren kan fremstå «som noe tåkete», men at Senterpartiet vil sørge for at næringspolitikken blir bra. Om det da blir med verktøy fra Clas Ohlson eller fra Felleskjøpet, vet jeg ikke. Det gjenstår å se.