Dette er en svært viktig debatt. Den gjelder ikke bare innenfor dette området, men den er også en tilnærming til politikk som har paralleller til veldig mange andre områder. Denne saken er, slik vi ser det, et godt og viktig tegn på at den nye regjeringen har en annerledes tilnærming til næringspolitikk. Det dette dreier seg om, er graden av offentlig forvaltning, eller graden av offentlig styring av viktige naturressurser. Hvem er det som skal tjene på forvaltningen av dette uttaket, og på hvilken måte skal dette skje? Når noen representanter i dag tegner et svart bilde av norsk fiskerinæring, deler ikke vi i Senterpartiet det synet. Dette er en næring med en enorm verdiskaping. Og slik vil det fortsette globalt, der ressurssituasjonen blir stadig mer trengt. Om man da har lokal verdiskaping og lokal sysselsetting langs kysten, og legger det prinsippet til grunn at ingen skal eie disse evigvarende naturressursene, er den politikken Erna Solberg forfekter, dårlig nytt. Om man derimot har et mest mulig effektivt uttak av disse naturressursene, blir nok bildet noe annerledes. At pengene da muligens havner helt andre steder enn der ressursene er, blir i et slikt perspektiv mindre viktig. Jeg vil få tilføye at også i Senterpartiet er det oppslutning om at det er nødvendig med en strukturendring. Men det er nødt til å skje innenfor rammene av det som samfunnene langs kysten kan bære, og for så vidt samfunnet for øvrig. Den samme tilnærmingen mener jeg at vi finner innenfor mange andre næringer – landbruk, kraftkrevende industri og eierskap til vannkraft, bare for å nevne noen. Vi har i Norge mange begrensninger på marked og kapitalens frie flyt for å oppnå de mål som hele samfunnet vil profittere på. Dette er en politikk Senterpartiet ønsker å videreføre. Når det så gjelder beskyldningene om mangel på legitimitet, er det vårt syn at det ikke er de siste 20 års fiskeripolitikk som har mangel på legitimitet. Det som har mangel på legitimitet, er den ordningen den forrige regjeringen innførte, med evigvarende kvoter. Der kjørte man en prosess uten forankring i Stortinget, og det er et klart brudd med et av de viktigste prinsippene innenfor norsk naturressursforvaltning, nemlig at disse ressursene tilhører fellesskapet og folket. Når det så gjelder målsettingene for en ny fiskeripolitikk, vil Stortinget få mulighet til å diskutere dem på bred basis i løpet av vinteren. Vår målsetting er at vi denne gangen skal klare å forankre fiskeripolitikken bredt, i motsetning til det arbeidet som den forrige regjeringen gjorde på dette området. For Senterpartiets del vil det være viktig at ressursene i havet og langs kysten skal brukes som grunnlag for arbeid og inntekt for flest mulig mennesker, og i mest mulig nærhet til der ressursene oppstår. Man skal kunne leve av naturen i nærheten av der ressursene er. Vi kommer til å legge vekt på interessene til kystfiskeflåten, fordi vi mener at den er avgjørende viktig og en bærebjelke i veldig mange lokalsamfunn langs hele kysten. Når det gjelder distriktskvoter, ønsker Senterpartiet å videreutvikle et spredt rettighetsforhold til fiskeressursene. Da er distriktskvotene viktige. Det er mulig at innretningen på dem ikke er optimal i dag. Det er i så fall ting som vi vil få mulighet til å komme tilbake til og se på senere. Når det gjelder leveringsplikten, skjer det en innstramming på dette punktet, og det er i høyeste grad nødvendig. Både kyst- og havfiskeflåten har et samfunnsansvar for bosetting og for verdiskaping langs kysten, og dette ansvaret innebærer bl.a. å sørge for at fiskeindustrien har sikker tilgang på råstoff gjennom hele året. Når det gjelder NOx-avgiften, synes jeg det er overraskende at vi får kritikk for å ha lyttet, spesielt etter at vi allerede har varslet at vi har tenkt å lytte. For egen del er Senterpartiet veldig godt fornøyd med de løsningene og de skisser til løsninger som statsråden her nå presenterer.