Det er et viktig tema interpellanten tar opp, og det har vært diskutert i lengre tid. Det var jo selve bakgrunnen for Kunnskapsløftet, som altså er den store skolereformen som skal innføres fra høsten av. Som statsråden helt riktig påpeker, er «Prosjekt leksehjelp» en veldig viktig del av muligheten til å gi alle elever en god ballast. Det var et prosjekt som ble startet med en bevilgning fra den forrige regjeringa, og som er fulgt opp og påplusset fra den nåværende regjeringa. Det å kombinere gode leksehjelpordninger og det å sikre engasjerte, kompetente og motiverte lærere som har ambisjoner på vegne av elevene sine, er kanskje noe av det viktigste vi kan gjøre. Altfor lenge har vi levd i en slags illusjonsverden når det gjelder den norske skolen. Ikke bare trodde mange at vi holdt mål rent kvalitetsmessig, men mange trodde også at den norske enhetsskolen var et viktig instrument for å utjevne sosiale forskjeller. Noen av oss har lenge hatt vår tvil om holdbarheten av disse sannhetene, men jeg tror det kom som en ganske kraftig overraskelse på de aller fleste å få dokumentert at den norske såkalte enhetsskolen ikke bare viderefører sosiale ulikheter, men utdyper og forsterker dem. Vi har samtidig fått dokumentert at elever fra familier med lavt utdanningsnivå systematisk kommer dårligere ut enn elever som har foreldre med høy utdanning. Ved siden av internasjonale undersøkelser som utvetydig dokumenterer at norske elever skårer dårlig eller middels godt når det gjelder kunnskaper og ferdigheter, var det nettopp forskningen om de sosiale ulikhetene som var drivkraften bak den forrige regjeringas arbeid for å få vedtatt det store Kunnskapsløftet. Det å ikke stille krav, og ikke skape kulturer for læring og kunnskap, er å svikte de elevene som trenger skolen aller mest. Når det gjennom mange år er skapt unnfallenhetskulturer der faglige krav ofte veksles inn mot ro i klassen, satser vi samtidig på at elevene får faglig påfyll hjemmefra. På den måten privatiserer vi læringen, og skolen svikter et av sine viktigste samfunnsoppdrag. Litt tabloid sagt kan man si at en del elever har en så sterk hjemmebakgrunn at de nesten kunne greid seg uten skole. Det daværende Læringssenteret, nåværende Utdanningsdirektoratet, gjennomførte i 2003 en undersøkelse for å kartlegge hvordan mors og fars utdanningsnivå, elevenes kjønn og etniske bakgrunn virket inn på 10.-klassingenes avgangskarakterer i 2002. Konklusjonen var at alle disse faktorene hadde markant betydning, men at ingenting var viktigere for å lykkes enn å ha velutdannede foreldre. Foreldreutvalget for grunnskolen, FUG, kommenterte den gangen undersøkelsen med noe som burde være egnet til å skape en vekker. De viste til ulike undersøkelser som viste at skolen samarbeider best med de foreldrene som har høy utdanning og gode erfaringer fra egen skolegang. Skolen greier ikke å involvere alle de andre foreldrene, der et tett samarbeid mellom hjem og skole virkelig ville fått betydning for elevenes resultater. Fra Storbritannia har man sett at innføringen av standardiserte prøver til en viss grad har klart å engasjere de såkalt ressurssvake foreldrene mer, fordi de plutselig har fått en arena der de kan snakke med skolen, og de har fått noe håndfast å snakke med skolen om. Bekymringene fra FUG forteller også noe om hvordan det har seg at skolen ikke utjevner, men reproduserer, utdyper og forsterker forskjeller mellom elever som følge av ulik sosial bakgrunn. Jeg har lyst til å trekke trådene tilbake til stortingsmeldingen «Kultur for læring», som legger grunnlaget for Kunnskapsløftet. Her understrekes det at skolen må dra nytte av sine lokale medspillere og nærmiljøet for å gi den enkelte elev best mulig utbytte av læringen. Det blir samtidig understreket at foreldre og foresatte er de av skolens medspillere som har størst betydning for elevene. Den forrige regjeringa gikk derfor inn for å gi skolene stor lokal frihet til å organisere samarbeidet mellom hjem og skole, uten å ville binde samarbeidet til spesielle former eller formelle organer. Stortingsflertallet ønsket å beholde de lovfestede samarbeidsformene. Men jeg tror fortsatt det er viktig å unngå at for rigide samarbeidsløsninger blir en sovepute for videreutvikling av samarbeidet hjem–skole. Vi har mange eksempler på at detaljerte bestemmelser snarere begrenser enn fremmer det målet man tar sikte på. Personlig har jeg tillit til at den enkelte kommune og skole i samarbeid med foreldre og foresatte er i stand til å finne gode og lokale løsninger for informasjon, diskusjon og kunnskapsformidling mellom skole og hjem. Evalueringen av Reform 97 pekte på de store sosiale forskjellene i skolen. Sluttkonferansen fra evalueringen pekte også på at de elevene som av ulike grunner trenger mest tid og hjelp til å få utbytte av skolen, er de som taper mest når skolen verken stiller krav eller har et godt hjem–skole-samarbeid. Jeg håper statsråden i sitt videre arbeid med denne problemstillingen tar for seg kapittel 11, Skolen og medspillerne, i meldingen «Kultur for læring» og følger opp de konstruktive løsningene som der ble skissert.