Av alle de bekymringer jeg har hatt, har de voldt meg størst besvær som aldri ble noe av, sa den amerikanske politikeren Benjamin Franklin. Ideologisk er nok Franklin nærmere den forrige regjeringen, men jeg har lyst til å gjøre opposisjonen oppmerksom på at Franklin døde i 1790, så det kan være på sin plass med nye tanker i forhold til det å være konservativ. Dagens debatt har minnet meg om et ordtak, nemlig at den edle stiller krav til seg selv, mens den late stiller krav til andre. Jeg skal ikke knytte det opp til regjeringsspørsmål, men jeg har likevel lyst til å påpeke at denne debatten gir meg slike følelser. Så er jeg litt stolt, for jeg har tiårsjubileum i dag. Jeg har vært med i trontaledebatten i ti år. Jeg har hørt Kongens taler i ti år, og la meg si at den talen Kongen holdt i år, er den beste jeg noensinne har hørt han har holdt. Den var full av politisk vilje. Den var full av vilje til å gjøre noe for fellesskapet. Når en da også har en regjering som gjør det velgerne har bedt om, en regjering som drar oss mot en bedre hverdag, mot et bedre liv, mot Soria Moria, blir en virkelig optimist. Jeg fant et oppslag i Klassekampen med 62 krav som Regjeringen skulle følge opp. Klassekampen skrev at det kom Regjeringen aldri til å greie. Jeg sitter i finanskomiteen, og jeg gleder meg til morgendagen som en guttunge gleder seg til julaften. Men jeg begynner å lure på hva vi skal drive med i resten av perioden hvis det bare er de 62 punktene som skal følges opp. Regjeringen har fått tillit av 1 266 490 mennesker i Norge. De stemte på det løftet vi gav i valgkampen. Vi fikk velgernes tillit. Til gjengjeld skal vi gjennomføre det vi lovte. Gled dere til i morgen! Det gjør jeg. Det er også et ordtak som sier at en kan leve godt av å spå her i verden, men av å forkynne sannhet blir en fattigere. Når en hører opposisjonen i dag og har fått med seg de medieutspill som jeg mener spesielt representantene Brende og Kvassheim har kommet med, stemmer det ordtaket. For hovedregelen til den forrige regjeringen, med støtte fra Fremskrittspartiet, var at alle tall som burde ha gått opp, gikk ned, mens alle tall som burde gått ned, gikk opp. Mens egenandelene for helsetjenester gikk opp, gikk satsingen på arbeidsmarkedstiltak ned. Arbeidsledigheten gikk opp, men burde gått ned. Kommunene burde ha rustet opp, men ble tvunget til å skjære ned. Skolebyggene falt ned, mens de burde ha blitt bygd opp. I næringslivet var verktøykassen tom. De økte avgiftene slik at bedrifter ble nedlagt. De ville ta knekken på bryggeriene. De ville fjerne den norske sjømannen. De sa nei til et industrikraftregime, og kraftunderskuddet økte. Tidligere i dag benektet Børge Brende påstanden om at de hadde svekket kraftbalansen i Norge. Men de sa ja til Ormen Lange. De vet hvilken krise det er i Midt-Norge. De sa ja til Hydro Sunndal. Det er helt rett som representanten Brende sa, at de gav 1 TWh i konsesjoner, men de bygde jo ikke ut. Hvis en sammenlikner det med den viljen som Arbeiderpartiet hadde på 1990-tallet, vil jeg opplyse om at vi faktisk tildelte 13 1/2 TWh i konsesjoner. Det er heller ikke bygd ut. Men her bør en altså ikke slå seg på brystet for at en ikke har gjort noen ting overhodet.