Norske kommuner står foran store utfordringer i tiden som kommer. Innbyggerne stiller stadig større krav til de tjenester de forventer å få levert. Det gjelder både omfanget av tjenester, kvaliteten på dem og prisen. Med pris tenker jeg både på hva man får igjen for skattepengene, eventuell egenbetaling og de tjenester som er avgiftsfinansierte. En rekke undersøkelser har vist at innbyggerne i stadig større grad er opptatt av selv å kunne velge. Ny teknologi og bedre informasjon gir større kunnskap både om hvilke tilbud som er å få, og hvilke rettigheter man har som innbygger. I sum blir dette en svært dynamisk utvikling, der tilbudene og kvaliteten blir stadig bedre. Likevel er det ikke alle innbyggere som føler at det fungerer slik. Norske kommuner er, og vil antakelig alltid være, svært forskjellige. Det er noe av kvaliteten i vårt lokaldemokrati. Vi skal ha muligheten til å gjøre lokale valg, gjøre lokale prioriteringer, gi innbyggerne en mulighet til selv å velge hvordan den enkelte kommune skal løse disse oppgavene. Det betyr også at vi her på Løvebakken av og til kanskje burde tøyle vår iver etter å legge likhetsstandarder på tjenester hvor kommunene og lokale folkevalgte utmerket godt kan gjøre det valget. Det er nå engang slik at den kjenner best hvor skoen trykker som har den på. Jeg er opptatt av kvaliteten på de offentlige tjenestene. Den enkelte innbygger er tross alt vår oppdragsgiver, enten vi er ansatt i offentlig sektor eller vi har fått det ærefulle verv å være med på å styre den, enten i kommunestyre, i fylkesting eller her på Stortinget. I denne interpellasjonen er jeg opptatt av kommunene, som har ansvaret for å gi sine innbyggere kvalitetsmessig gode tjenester på en lang rekke områder. En god øvelse i mange kommuner er å stoppe opp av og til og definere grundig hva som bør være kommunens kjernevirksomhet. Hva er vi virkelig gode på? Hva må vi bli bedre på? Hva kan vi overlate til andre å hjelpe oss med å levere tjenester på? Hva vil våre innbyggere at vi nå prioriterer? Dette er en glimrende anledning til å levendegjøre det lokale selvstyret. Kjerneoppgavene kan og bør variere litt fra kommune til kommune. Store kommuner har andre utfordringer enn små kommuner, like selvfølgelig som at bykommuner møter et annet sett av utfordringer enn landkommunene. Den demografiske sammensetningen kan ha store variasjoner, samtidig som mulighetene til, og evnen til, å løse oppgaver i samarbeid med nabokommuner varierer mye rundt i landet. Likeledes er det store variasjoner i tilbudet fra andre aktører som står klare til å trå til for å hjelpe til med å løse noen av de oppgaver kommunene har et ansvar for blir løst. Det viktige for meg er at vi lokalt, som her på Stortinget, blir i stand til i enhver sak å spørre: Hva er best for den enkelte innbygger eller for brukeren av den tjenesten det forventes at vi skal levere? Jeg har i hele mitt politiske liv, og det nærmer seg nå 30 år som folkevalgt både i kommunestyre, fylkesting og nå på Stortinget, vært svært opptatt av kvaliteten på offentlige tjenester og innbyggernes mulighet til å gjøre egne valg. Jeg har hatt gleden av å få være med på en enorm utvikling gjennom disse 30 årene – en lang kamp for forbedringer på områder som i dag fremstår som nesten helt selvfølgelige. Ny teknologi har åpnet nye muligheter på stadig nye områder. Ting er i endring i et stadig raskere tempo. Kravet til omstilling og modernisering blir stadig større. Vi lever mer og mer i et samfunn der det eneste sikre er at det er i konstant endring. Våre innbyggere blir seg stadig mer bevisst på hva de kan forvente, og de er i stand til å registrere hva andre aktører er i stand til å levere, både på volum, kvalitet og pris. Det blir jo med dagens øyne nesten sjarmerende å tenke tilbake på de diskusjoner vi hadde for noen år siden om hva som burde være kommunal kjernevirksomhet. I min hjemkommune Tønsberg drev vi f.eks. i mange år kommunale småbåthavner. Minst tre kommunalt ansatte styrte dette, ventelistene for båtplass var enormt lange, klagene mange, og pågangen på kommunens sentralbord med forespørsler for å ordne opp i dette ble flere og flere. Så var det noen av oss som unnfanget ideen om at dette var kanskje brukerne de beste til å ordne opp i selv. Det å drive småbåthavn kunne ikke, etter min mening, regnes blant de kommunale kjerneoppgavene, selv om kommunens samlede kystlinje var på mer enn 50 kilometer. Som sagt så gjort. Dette fikk de lokale båtforeninger ansvaret for selv. Kommunen beholdt eierskapet over infrastrukturen, men overlot driften til dem som var nærmest til å stå for den selv – nemlig de som hadde prioritert å holde seg med egen båt. De tre kommunalt ansatte kunne konsentrere sin arbeidsinnsats om andre utfordringer på teknisk sektor, og dem hadde vi en del av. Merkelig nok forsvant den enorme pågangen hos kommunens sentralbord i båtsesongen, ventelistene ble raskt vesentlig kortere, og brukertilfredsheten økte kraftig. Litt før dette hadde noe av det samme skjedd på kinofronten. Det var to kinosaler i kommunen, en kommunal og en privat. Den kommunale kinosalen skulle være garantisten for det kulturelle mangfoldet, het det. Det var en sannhet med temmelig store modifikasjoner. Filmene var påfallende like, men forskjellen var at den kommunale kinoen gikk med store underskudd, mens den private tydeligvis gav levebrød til to–tre familier uten offentlige tilskudd. Vi la ned den kommunale kinoen. Etter en tid ble den erstattet av en ny privat kino. I dag er det blitt til ni kinosaler, ja snart tolv saler, og et enormt kulturelt mangfold hver eneste dag hele uken. Men Hogsnes, dette er da ingen imot, får jeg høre stadig vekk. Nei, det er riktig det. I dag er ingen imot det. Men da det skjedde, var bruduljene store. Det var jo flere kommunalt ansatte som måtte finne seg noe annet å gjøre. Dessuten var det kulturfiendtlig. Ja, det gikk til og med protesttog med hele byens venstreradikale og sosialistiske elite gjennom byen som et begravelsesfølge, bærende på en likkiste og en pappfigur av byens daværende ordfører. I stedet gav altså bystyrets flertall brukerne frihet til å velge også på kinofronten, og brukte pengene på andre kulturformål. Det har vært få protesttog mot den valgfriheten de siste årene. Kinodrift behøver etter min mening heller ikke være en kommunal kjerneoppgave. Jeg kan gjøre denne listen veldig mye lengre. Jeg kan snakke om barnehager, om skoler, om alders- og sykehjem – områder der konkurranse har gitt flere tilbud, bedre tilbud og ikke minst større valgfrihet for innbyggerne. Poenget mitt er at det som vi holdt på med for 15–20 år siden, og som det den gang var voldsomme politiske bataljer om, i dag fremstår som banale selvfølgeligheter. Men vi skal huske på at dette skjedde i et klima for forandring. Omtrent samtidig ble altså NRK-monopolet brutt, og lukkeloven ble etter hvert til åpningslov, for å nevne noen av en lang rekke forandringer. Samfunnet var i grunnen i så kraftig endring på så mange områder at nok kunne være nok, syntes noen. Det er noe gjenkjennelig over dette. Nå må vi snart slutte med all denne omstillingen, var det en ordfører som sa på en konferanse jeg var på nylig. Svaret han fikk fra meg, var nok for ham lite oppløftende: Vi har så vidt begynt. Ting endrer seg nå så raskt at innbyggerne forventer at deres kommune henger med i svingene. Tiden er med andre ord overmoden for å løfte denne utviklingen noen lange skritt videre i en lang rekke kommuner. Dette er jo ikke noe særskilt for Norge. Mange andre land har kommet langt når det gjelder å teste ut andre løsninger for å øke innbyggernes valgfrihet. Av den politiske debatt her hjemme ser vi at det er krefter som mer enn gjerne vil sette på bremsene, som vil reversere, som vil begrense innbyggernes frihet til å velge, og som vil forsterke de offentlige monopoler på å levere tjenester. Derfor har jeg rettet denne interpellasjonen til kommunal- og regionalministeren. Jeg er rett og slett opptatt av å utvikle kvaliteten på offentlige tjenester. Jeg er overbevist om at mer brukertilpassede tjenester og økt valgfrihet er viktig for å sikre det. Det gjøres mye godt arbeid på dette feltet i en lang rekke kommuner, erfaringer som det er vel verdt å dele med flest mulig. Det er både gode og mindre gode erfaringer, men dette materialet danner et meget godt grunnlag for å ta lange skritt videre. Valgfrihet handler for meg om å bedre kvaliteten på tjenestene. Etter mitt syn vil det også bidra til at folk flest får en større trygghet for hus, hjem og jobb.