Det kan jeg svare ja på, ut fra to forhold. For det første, som jeg signaliserte i sted, skal altså departementet nå gå gjennom hele forvaringsinstituttet og de særreaksjoner som gjelder i strafferettspleien. Det er et initiativ vi tok før angjeldende sak kom opp. Selv om loven bare har virket siden 2002, tror jeg det er viktig at vi foretar en slik vurdering for å se på mulige justeringer der hvor vi mener at det svikter. Det forholdet spørreren nå tar opp, om man skal ta med fornærmedes vurdering, eller fornærmedes oppfatning av hvordan allmennheten vil reagere ved en løslatelse, syns jeg er et viktig moment. Men jeg legger også merke til at mange av de fornærmede som i dag modig står fram i media – bl.a. familien til den avdøde polititjenestemannen i NOKAS-saken – ofte har et langt mer nyansert bilde av hvordan man oppfatter dette, enn det vi politikere har. Vi har en tendens til å si at alt som gjøres for den tiltalte, på en måte er en fornærmelse mot den fornærmede. Jeg mener at bildet er mer sammensatt, at også fornærmede har all interesse av at man gjør hva man kan for å rehabilitere de domfelte, slik at de ikke begår ny kriminalitet. Det er det som er det gjennomgående fra de fornærmedes side. De sier at det viktigste for dem nettopp er å vite at det ikke skapes nye ofre. Derfor mener jeg at det ikke står i motstrid, det å sette inn tiltak mot den tiltalte og mot den domfelte samtidig som man også tenker på den fornærmede. Jeg vil samtidig uttrykke enighet når det gjelder spørrerens premiss, at vi i lang tid har fokusert mye på strafferettspleien når det gjelder kriminelle handlinger, og at den fornærmede, offeret for kriminalitet, har blitt stående litt igjen på stasjonen – vi har ikke vært flinke nok når det gjelder tiltak rettet mot fornærmede. Derfor gleder jeg meg til at vi i Justisdepartementet om noen få dager vil motta Fornærmedeutvalgets innstilling, hvor det vil være mange forslag til hvordan vi kan styrke fornærmedes rettssituasjon – i tillegg til de øvrige forslagene som Regjeringa satser på.