For oss er det grunnleggende å sikre en sterk velferdsstat, så folk kan føle seg trygge på at de får en god helsehjelp, uansett om de har mye eller lite penger. Vi er bekymra over de økende sosiale skillene, og at stadig større deler av velferden de siste åra har blitt overlatt til et privat marked. Regjeringsplattformen slår fast at vi vil begrense omfanget av avtaler med private kommersielle sykehus, at ledig kapasitet i de offentlige sykehusene skal utnyttes, og at avtaler mellom helseforetak og private kommersielle sykehus ikke skal ha et omfang som undergraver pasientgrunnlaget for de små lokalsykehusene. Dette er bra. Det er dessuten bra at statsråden har tatt initiativer for å få bukt med en del uønska tendenser til markedstenkning i det offentlige helsevesenet. Representanten Lønning viser en ukritisk holdning til kommersielle aktører, og han skiller ikke mellom private kommersielle aktører og private ideelle aktører. Derfor vil jeg utfordre ham på noen punkter. For det første: Lønning har vært med på, som leder av to prioriteringsutvalg, at det må prioriteres i helsevesenet. Er Lønning med på at et stort omfang av avtaler med private kommersielle aktører kan undergrave viktige prioriteringsmål? Ser han at et stort omfang av private aktører uten klare begrensninger faktisk kan tappe det offentlige helsevesenet for verdifull arbeidskraft? Jeg kan nevne konkurransevridende elementer som lønn, fleksibilitet med hensyn til ansettelser, og at man slipper byrden med opplæring. Rikshospitalet hadde f.eks. tidligere problemer med å få unna ventelistene for leppe-/ganespalte og for brannskader. Attraktive jobber i private sykehus som baserte seg på kosmetisk kirurgi, ofte med avtaler med helseforetak på toppen av dette, var en viktig årsak. For det andre, og dette følger av mitt første spørsmål: Hva er effektivitet? Det ligger implisitt i Lønnings interpellasjon at effektivitet er lik raskere avvikling av ventelister. For SV er det sjølsagt viktig å få ned køene. Jeg vil likevel stille meg kritisk til at utstrakt bruk av private kommersielle aktører er det som må til, spesielt i et system som i stor grad er basert på lønnsomhet fra før. Under den forrige regjeringa økte antallet private sykehus dramatisk. Dette medførte også økt konkurranse. I Brennpunkt 8. februar 2005 uttalte en hjertekirurg ved et universitetssykehus at offentlige sykehus holder på «å bli smittet av privatklinikkenes mentalitet: en mer liberal diagnostisering». En professor i helsepolitikk sa at «vi opererer friskere og friskere pasienter». Derfor må jeg spørre representanten Lønning om det er så sikkert at økt privatisering øker effektiviteten. Hvis lønnsomhetsbetraktninger gjør at stadig friskere pasienter behandles, vil dette ha en negativ og ikke en positiv effekt, fordi ressurser blir sløst bort på unødvendige aktiviteter. Og til tross for intensjonene om å være prioriteringsnøytral er det mye som tyder på at ISF-systemet har en del utilsikta og uønska konsekvenser med hensyn til hvem som kommer først til behandling i norske sykehus. Til en viss grad foregår det en prioritering av relativt friske, men økonomisk lønnsomme pasienter med enkle behandlingsbehov, noe som også ble forsterket delvis i perioder under den forrige regjeringa. Dette utgjør en trussel mot helsetjenestens likhetsidealer og det overordnede fordelingsprinsippet «til dem som trenger det mest». Det er vel liten tvil om at private sykehus i enda mindre grad vil være interessert i å behandle de sykeste, de mest kompliserte lidelsene, de som ofte ikke lønner seg. Vi trenger ikke en forsterkning av denne tendensen. Dessuten: Sjøl om aktiviteten var rekordhøy i 2004, satte norske sykehus også en annen rekord, nemlig rekord i antall ikke planlagte reinnleggelser, særlig av eldre pasienter med komplekse sykdommer. Dette er heller ikke særlig effektivt. Effektivitet kan faktisk måles i om vi oppnår de helsepolitiske målene om at de som er sykest, skal få behandling først, og om vi faktisk gir adekvat behandling, ikke bare om vi behandler flere. Til slutt: Jeg er enig i at det kan være grunn til å bruke private kommersielle aktører i noen tilfeller, og særlig der det mangler et godt alternativ i det offentlige. Et eksempel er når det gjelder spiseforstyrrelser. Der er vi altfor dårlige, og der fins det kommersielle alternativer, som Capio i Fredrikstad. Men jeg mener det i utgangspunktet ville være klokere og mer effektivt å bruke disse pengene i det offentlige, fordi kommersielle tilbud innebærer at man skal gå med overskudd til eierne sine, og dermed går det penger til spille som kunne ha vært brukt til å behandle pasientene – altså ikke effektivt. I mellomtida derimot må vi ha som utgangspunkt at anorektiske pasienter har en livstruende sykdom, og de kan ikke vente.