Det er et interessant historisk poeng at de to redegjørelsene som vi i dag debatterer, fant sted på dagen 40 år etter at en annen utenriksministers – den gang utenriksminister John Lyng – redegjørelse ble debattert i samme sal. Det er flere paralleller mellom den debatten som vi har i Stortinget i dag, og den debatten som fant sted i 1965. Den gang, som nå, kom debatten etter at en ny regjering var utnevnt etter stortingsvalget samme høst. Den gang, som nå, var det en flertallsregjering som ble utnevnt som bestod av flere partier. Debatten den gang, som nå, gjaldt i stor grad Norges forhold til så vel NATO som FN, og de to organisasjonenes rolle i fredsbevarende arbeid. En avgjørende forskjell var naturligvis at den nye regjeringen den gangen avløste Arbeiderpartiet, mens den nye regjeringen nå inkluderer Arbeiderpartiet. Likevel er det interessante paralleller. John Lyng, daværende utenriksminister, inviterte i sitt innlegg den gang til en åpen debatt om norsk utenriks- og sikkerhetspolitikk, preget av trygghet for at han tålte uenighet, og at han aksepterte forskjellighet. Det var en egenskap hos Høyre-mannen Lyng som han etter hvert skulle komme til å høste bred anerkjennelse og respekt for, kanskje minst, riktignok, i sitt eget parti Høyre. Daværende formann i Venstre, Gunnar Garbo, uttrykte i debatten i 1965 følgende: «Jeg vil gjerne si at jeg er svært glad for den åpne holdning som utenriksminister Lyng håndterer disse problemene med. Han uttalte at jo mer disse spørsmål kan bli drøftet åpent og offentlig, jo bedre. Det er en modig holdning, fordi den egger til motsigelse. Men det er også en sterk holdning, fordi det bare er gjennom fri kritikk vi i det lange løp kan få prøvd styrken og holdbarheten av våre egne standpunkter.» To år senere, den 16. november 1967, stemte både Venstre-representanten Gunnar Garbo og de to andre, Olaf Kortner og Halvor Bjellaanes, mot norsk støtte til USAs bombing av Nord-Vietnam, i en situasjon der Venstre selv satt i regjering. Før utenriksministerens redegjørelse den 9. november var Gunnar Garbo en av flere appellanter som uttrykte bekymring knyttet til NATOs engasjement utenfor Europa, her på plenen utenfor Stortinget. Jeg syntes det var interessant å høre på hans appell. I et fritt og åpent samfunn forbeholder jeg meg også retten til å høre på andre appeller. Det kan være appeller som jeg er dypt uenig i. Også Venstre-folk ville hatt godt av å høre på den tidligere formannen i det samme partiet. Det tok ingen skade av. Utenriksminister Gahr Støre og forsvarsminister Strøm-Erichsen inviterer gjennom sine redegjørelser til mye av den samme åpenheten som John Lyng gjorde 40 år tidligere. Og det er grunn til å berømme flere av de enkeltpunktene som er trukket fram. For det første fant redegjørelsene sted i full åpenhet i stortingssalen, og ikke i et lukket møte i utvidet utenrikskomite, som de sannsynligvis ville ha gjort under den foregående regjeringen. Utenriksministeren understreket også at militær innsats alene ikke er egnet til å løse den typen konflikter man nå ser, bl.a. i Afghanistan. Utenriksministeren påpekte også at bedrede levekår, bedret humanitær situasjon og utsikter til arbeid vil øke befolkningens tro på egen framtid. Videre ble det påpekt at et norsk engasjement skal være forankret i FN-pakten og ha et klart FN-mandat. Det ble også påpekt i redegjørelsen at Norges engasjement skal være basert på den internasjonale sikkerhetsassistansestyrken ISAF, og ikke på den amerikanskledede operasjonen «Enduring Freedom». Oppdraget for de norske stabs- og opplæringsoffiserene i Irak vil bli avviklet når deres tjenesteyting avsluttes i midten av desember. Regjeringen har også understreket at Norge i sterkere grad skal bidra til FN-operasjoner i Afrika, og søke å gjenreise Norges troverdighet som en viktig bidragsyter til FN-ledede fredsoperasjoner. Alle disse understrekingene er understrekinger som SV er enig i, og som vi naturligvis støtter opp om. Det må ikke herske noen tvil om at de redegjørelsene som har funnet sted, vil få støtte fra de partier som inngår i regjeringen. Likevel er det viktig å ha en debatt omkring konsekvensene av Norges handlinger i fremmede land med bruk av militært utstyr og personell. Det er en debatt som ikke kan avsluttes her i dag, men som man hele tiden må føre videre på en aktiv måte. Det kan umulig være uten betydning for noen av dem som er representanter på Stortinget, å vite hva som faktisk skjer med det norske militære personellet, og hva som blir konsekvensen av bruk av militært utstyr. Det vil SV være opptatt av, og det inviterer vi alle som er i denne salen, til å være opptatt av.