De økonomiske virkemidler for den langsiktige finansiering av velferdsstaten er sentral for enhver regjering. Når den rød-grønne regjering klart markerer ny kurs i bruk av virkemidler som har virket godt og har gitt gode resultater, er det grunn til å stoppe opp og stille spørsmål. For Høyres del er en videre utbygging og sikring av velferdssamfunnet på alle områder viktig. Den oppfatningen deler vi antagelig med alle partier. Vi ønsker også at stadig flere må få disponere mer av sin egen inntekt til å gjøre mer av det som betyr mest for hver enkelt i livet, kort sagt: at økonomi og valgfrihet til den enkelte familie og det enkelte individ må trygges og bli romsligere. Men felles for alle disse ønskene om forbedrede muligheter i fremtidens velferdssamfunn er at de forutsetter nye arbeidsplasser, økt verdiskaping og økt økonomisk vekst. Hvordan sikrer man så denne økonomiske veksten? Og har den resept som nå har vært brukt av den forrige regjering, gitt de ønskede resultater, eller er det behov for den kursendring statsråden og andre har proklamert? Det er bred enighet i denne sal om at det offentlige skal finansiere skole, omsorg og et godt helsevesen – og også at det har betydning for den økonomiske veksten. Det er faktisk ikke slik, som opposisjonen ofte prøvde å fremstille det i forrige stortingsperiode, at særlig Høyre gikk inn for å rasere velferdsstaten. Det ble den gang faktisk satt rekord i offentlig pengebruk. Det i seg selv er ikke noe mål, men når sentrale velferdstilbud bygges ut og sikres, er det bra for brukerne, og det betyr også noe for den økonomiske veksten. Men, og det er et stort men: Det må være en ansvarlig finansiering som ikke kveler privat sektor. Etter retorikken i valgkampen er det ingen tvil om at dagens regjering mener at offentlig sektor er det viktigste for å stimulere økonomisk vekst. Næringsminister Eriksen sier i Dagens Næringsliv 25. januar: «Norges konkurransefortrinn vil aldri ligge i et lavt skatte- og avgiftsnivå, men derimot i alle de goder som følger med en godt utviklet offentlig sektor.» Spørsmålet blir da om dagens rød-grønne regjering levner noe rom for privat sektor, og om det sivile samfunn skal utvikle seg og bidra til nettopp den økonomiske veksten som skal skape godene, eller om det skal skapes av offentlig forbruk i seg selv. Hva er så bakteppet for den varslede «aktive» og den «nye kursen» i nærings- og finanspolitikken? Stoltenberg I-regjeringen etterlot seg en økonomi som ikke var i stand til på sikt å gi det nødvendige grunnlag for å sikre vårt velferdssamfunn. Sentralbanksjefen karakteriserte situasjonen – på sin lakoniske måte – i sin årstale vinteren 2002 med å si at økonomien er i ulage. Og det var den. Næringslivet og arbeidsmarkedet slet med særnorske kostnadsutfordringer. Lønningene hadde siden slutten av 1990-tallet steget langt mer i Norge enn hos våre konkurrentland, renten var følgelig langt høyere og kronekursen for sterk. For å sette tall på det: I annet halvår av 2001 steg den registrerte ledigheten med bortimot tusen personer pr. måned. Det står i klar kontrast til situasjonen under Bondevik II-regjeringen, som forlot regjeringskontorene i 2005, da ledigheten sank med ca. 1 600 personer pr. måned. Det er liten tvil om at finansminister Halvorsen hadde helt rett – ja, hun visste kanskje ikke hvor rett hun hadde – da hun ved fremleggelsen av tilleggsproposisjonen i november etter valget sa følgende: «Norsk økonomi er solid. Vi forventer solid økonomisk vekst neste år, god vekst i sysselsettingen og nedgang i arbeidsløsheten.» Tall fra SSB senest i går viser at sysselsettingen og eksporten i industrien øker. Det ser bedre ut enn på mange år. Resultatene for bedriftene er sterkt forbedret, og – det viktigste – skatteinntektene er økende. At Bondevik II-regjeringens politikk har virket, er det liten tvil om. Den har virket raskt, målt i makroøkonomiske tidsakser. Det er verdt å huske på at det tok syv år før arbeidsledigheten begynte å falle under forrige konjunkturnedgang, som var fra slutten av 1980-tallet til begynnelsen av 1990-tallet. Den avgåtte regjeringen tar i sin beskjedenhet selvsagt ikke all ære for at Norge går bra. En liten og åpen økonomi påvirkes alltid av internasjonale konjunkturer, og veksten internasjonalt har i de senere år bidratt positivt. Men disse konjunkturene påvirker i alle land. Det må være andre årsaker til at arbeidsmarkedet og økonomien har utviklet seg positivt i Norge, mens det har vært negativ utvikling i f.eks. Sverige og Tyskland. Dette er land som har basert seg på nettopp den «sosialdemokratiske medisin». Vi kjenner f.eks. til ledighetstallene i disse landene. Hva i Bondevik II-regjeringens politikk var det så som skapte optimismen og veksten i arbeidsmarkedet og i næringslivet? Det er kanskje ikke noen stor hemmelighet at Bondevik II-regjeringens politikk gikk ut på å bruke store deler av veksten til å trygge og styrke offentlige tjenester, balansert opp mot at en del av veksten ble brukt til å styrke rammebetingelsene for næringslivet gjennom skattelettelser. På den måten styrket man det fremtidige grunnlaget for velferd og velstand. Jeg tror det er nettopp denne balansen som har gitt de gode resultatene vi nå ser. I motstrid til det bildet venstresiden prøvde å male i en lang valgkamp, ble en betydelig del av veksten faktisk brukt til å trygge og styrke de sentrale oppgavene i velferdsstaten. Grovt regnet var realveksten i velferd over statsbudsjettet på 50 milliarder kr i forrige stortingsperiode, mens skattelettelsene utgjorde mindre enn halvparten. Det betyr at det også ble brukt veldig mye penger for å trygge velferden og velstanden i fremtiden, ved at man stimulerte norsk næringsliv ytterligere. Vi ser nå at dette virker. Når dagens regjering nå sier at den ensidig vil prioritere offentlig sektor, vil det i all hovedsak virke inn på veksten på lang sikt. Kostnadene av den ensidige prioriteringen av offentlig sektor, herunder nesten 11 milliarder kr i skatteøkninger i forhold til Bondevik II-regjeringens forslag, vil slå raskt og direkte inn. Finansministeren har jo selv sagt i et svar til komiteen at skattelettelser virker mindre ekspansivt på økonomien enn økt forbruk i offentlig sektor. Produktivitetsveksten er gjennomgående klart større i privat sektor enn i offentlig sektor. Det gir således en politikk der man satser balansert på både privat sektor og offentlig sektor, slik Bondevik II-regjeringen gjorde, og som over tid gir en større vekst enn ved å satse mest på offentlig sektor. Vi ser nå at vi har en vekst uten fall i ledigheten, noe som er bedre enn i andre land i Europa som vi kan sammenligne oss med. Med tanke på forutsigbarheten for norsk næringsliv er det derfor nå viktig å få vite hva finansministerens krav om «en klar ny kurs for(...) en offensiv næringspolitikk» – som det heter – innebærer. Foreløpig er det vanskelig å få øye på hva det er. Senest har finansministeren kommet ned fra høyfjellet og proklamert at ansvarligheten i bruken av oljepenger og stramheten i finans- og budsjettpolitikken ikke vil bli endret, at det faktisk skal brukes mindre oljepenger enn tidligere. Det er bra og antakeligvis riktig, for alle Bondevik II-regjeringens virkemidler slår nå inn for fullt, og det vil være behov for å forlenge den gode situasjonen så langt man kan. (...) Høyre er fornøyd med dette. Hvorvidt finansministerens egne blir like glade når budskapet manifesterer seg senere i et stramt budsjettforslag, gjenstår å se. Allikevel ble det under valgkampen og etter valget skapt en usikkerhet i norsk næringsliv ved at man i retorikken bombastisk fastslo at store endringer skal komme. Men handlingen er uklar. Det er dette denne interpellasjonen gjelder: å få klarlagt hva endringen er. Vi vet at det vil komme skatteøkninger som vil gjøre det vanskelig med hensyn til den fremtidige verdiskapingen, men utover det hører man lite. En enda mer aktiv næringspolitikk vil også kreve økt tilgang på ressurser. Den viktigste ressursen vet vi hva er. Det er arbeidskraft. SSB melder nå om mangel på kvalifisert arbeidskraft. Det gjør også mange enkeltbedrifter rundt om i landet. Regjeringen svarer med bevilgninger til flere tiltaksplasser i sitt budsjett. Når den nye regjeringen ønsker flere ansatte i offentlig sektor, og det allerede er knapphet på arbeidskraft i næringslivet, vil næringslivets tilgang på arbeidskraft enten bli mindre eller dyrere. Hvis det er dette, sammen med skatteøkninger for næringslivet, mindre konkurranse og flere statlige oppkjøp av bedrifter, som er aktiv næringspolitikk og ny kurs, er det grunn til stor bekymring når det gjelder den private verdiskapingen, som må ligge i bunnen. Finansministeren har, forbilledlig nok, gjentatte ganger ønsket dialog og det man har kalt en såkalt ydmyk tilnærming til Stortinget om viktige saker. Ingen sak kan være viktigere enn landets verdiskaping og betingelsene for næringslivet. Jeg ser derfor frem til en klargjøring, forhåpentligvis, av hva hun tenker å endre når det gjelder finansielle virkemidler, og hva den mer aktive næringspolitikken egentlig innebærer av virkemiddelbruk i dagens situasjon. Eller la meg heller si det slik: Jeg håper på en klargjøring i forhold til at det kanskje blir mindre aktivitet – ut fra de usammenhengende utspillene man har fått fra enkeltstatsråder. Den næringspolitikken som har vært ført, har virket mer enn godt, og fallhøyden ved endringer vil være betydelig. Jeg håper at man på bakgrunn av de gode resultatene vi nå ser, vil innse at næringslivet må ha generell stimulans fremfor selektiv støtte til svake bedrifter, og at Regjeringen, kanskje særlig SV, vil komme ut av den tvangstrøyen av «løfter» om skatteøkninger for bedrifter og arbeidsplasser. Det er jo dette som på sikt vil sette velferden i fare, særlig når man ser hvordan denne blandingen har virket. Vi fra Høyre – og sannsynligvis også den øvrige borgerlige fløy – vil støtte en slik politikk fra finansministeren. Det kan særlig være av interesse for finansministeren hvis det skulle bli problemer med å skaffe tilstrekkelig oppslutning, enten i Regjeringen eller – for den saks skyld – innad i eget parti.