Jeg vil først takke interpellanten for å ha satt dette viktige temaet på dagsordenen. Ingen vet i dag hvor mange barn som hvert år blir utsatt for vold i hjemmet – ofte det at far skader mor. Disse barna er vitne til en av de verste voldshandlingene innenfor det som skal være deres trygge holdepunkt i oppveksten: hjemmet og en mor og en far som er glad i hverandre og familien sin. Selv om barna ikke opplever vold på kroppen, så er de vitne til et lovbrudd, et lovbrudd og en handling som ofte gjentar seg. Alltid å være utrygg og usikker i ditt eget hjem og i ditt forhold til din familie kan ofte skape usikkerhet og psykiske traumer som du skal leve med resten av livet. På TV 2-nyhetene søndag 12. november kunne vi høre et fiktivt innslag fra en nødtelefon for barn i Canada. Barneombudet uttalte i forrige uke at det er et paradoks at det finnes et nummer for å bestille pizza, mens vi mangler et felles nummer for å ringe barnevernet. Jeg tror at en samordning mellom alle institusjoner og alt hjelpeapparat som trer i kraft når skolen ser at et barn lider, vil føre til en bedre og mer koordinert oppfølging av barnet. I dag møter et barn med problemer f.eks. PP-tjenesten, sosialpedagogisk lærer, rådgivere og barne- og ungdomspsykiatrien. Ikke alle skoler har en sosialpedagogisk lærer. Da er det lærerkontakten som har et betydelig ansvar for å gripe inn og kontakte barnevernet. Selv om ingen lover eller regler sier at dette ansvaret ligger på kontaktlæreren, tror jeg det er mange i samfunnet som ser og observerer og forventer at rette vedkommende griper inn. Ikke alle lærere takler å gripe inn. I småsamfunn kjenner kanskje læreren foreldrene. Det er viktig å bevisstgjøre læreren. Læreren har et ansvar som kanskje den eneste trygge voksne i et barns liv. I tillegg til at barnet har kontakt og samtaler med sin lærer, har det kanskje også vært i kontakt med politiet, med helsetjenesten og barnevernet. Skolens og lærerens kunnskap og vilje til å ville gripe inn i uante og vanskelige situasjoner er ikke alltid til stede. Mellom disse institusjonene ligger det også en begrensning angående til hvem taushetsbelagte opplysninger kan gis uten samtykke fra barnets foreldre. Når det gjelder skolen, kan dette være et stort problem. Jeg har tillit til at barnevernet sørger for at informasjonen flyter godt mellom instansene, spesielt mellom politi, skole og helsesøster på helsestasjonen og PPT. Barnevernet og skolene bør ha som mål å legge forholdene best mulig til rette for det barnet det gjelder. Barns faglige prestasjoner på skolen henger ofte sammen med hvordan familien fungerer. I Finland, som vi ofte ser til på skoleområdet, har de innført tiltak for å hjelpe barn faglig på et mye tidligere stadium enn det vi gjør i Norge, f.eks. ved spesialundervisning. Vi ønsker en skole for alle, også for barn med litt ekstra tung ryggsekk. Alle skal få en sjanse. Da er det viktig at alle instanser som er til for å hjelpe, innehar forpliktende samarbeidsstrukturer. NAV-reformen er innført. Voksne har nå én luke å henvende seg til istedenfor tre. Dette bør i aller høyeste grad skje også for barn.