Det meste er vel egentlig sagt i denne saken. Jeg har likevel lyst til å dvele litt ved Fremskrittspartiets merknad. Det er en stor reform vi snakker om, og det haster med å få den på plass. Kjøreplanen er stram. Det er alle enige om. Dagens sak om tilleggsbevilgning for 2006 skyldes ikke feilberegninger i budsjettet, slik Fremskrittspartiet prøver å framstille det som. Det skyldes det tempoet reformen gjennomføres i. Når Fremskrittspartiet sier at «disse medlemmer er sterkt kritisk til at kostnadskalkylene for implementeringen av reformen allerede etter kort tid viser seg å være så feilaktige», er min påstand at det er innholdet i merknaden som er feilaktig. Det stemmer ikke, for det var varslet i budsjettet. Det vet også Fremskrittspartiet. Det er nok å vise til merknadene i budsjettinnstillingen for 2006, der en samlet komite viser til budsjettforslaget på 320 mill. kr og under henvisning til departementets påpekning av behov for tilleggsbevilgning sier følgende: «Det er derfor nødvendig at det i revidert budsjett kommer en avklaring i forhold til økonomi knyttet til NAV-reformen.» Den merknaden var også Fremskrittspartiet med på. Fremskrittspartiet sier ellers at de er motstandere av sendrektighet og byråkrati i forvaltningen. Derfor synes jeg at Fremskrittspartiet heller burde rose en minister som kjører i det tempoet som arbeids- og inkluderingsministeren nå gjør, for faktisk å komme til Stortinget litt utenom tur, til og med før revidert nasjonalbudsjett, slik det var forhåndsvarslet. Det tempoet burde egentlig glede mangt et fremskrittspartihjerte. Så sa Kenneth Svendsen at Fremskrittspartiet kommer tilbake til spørsmålet om statliggjøring av sosialkontorene i neste runde, men det ble likevel berørt av Harald T. Nesvik i hans replikk til statsråden. Igjen må jeg få lov til å si at jeg er litt forundret over Fremskrittspartiet, som med sitt utgangspunkt som motstandere av byråkrati har som svar på det meste at statliggjøring og sentralisering er virkemiddelet. Det har vi sett i eldrepolitikken. Det ser vi nå også på dette området. Statliggjøring av sosialkontorene er på en måte virkemiddelet. Jeg er på min side overbevist om at de brukerne vi her snakker om, er helt avhengige av et levende lokaldemokrati og av aktive lokalpolitikere som er genuint opptatt av at NAV-reformen blir vellykket der ute. Det er de politikerne som er nærmest brukeren, ikke vi.