Debatten vi nå er vitne til, handler om hva som er en riktig og demokratisk valgordning. Det er en viktig og grunnleggende debatt i ethvert land. Men jeg synes det er underlig at den løftes fram akkurat nå, like etter at vi har vedtatt og innført en ny valgordning. Hva som er en rettferdig mandatfordeling mellom de ulike valgdistrikter, vil selvsagt avhenge av øyet som ser. Jeg tror at verken Stortinget eller et eneste parlament rundt omkring i verden med hånden på hjertet kan si at det er mulig å ha en helt objektiv holdning til hva som er rettferdig. Gjeldende lov er vedtatt på bakgrunn av arbeidet til en bredt sammensatt valgkommisjon, og vedtatt av et bredest mulig flertall her på Stortinget. Og det er jo oppsiktsvekkende at Fremskrittspartiet stemte for den valgordningen de nå tydeligvis er imot. Vårt valgsystem er basert på en inndeling i 19 fylker og en mandatfordeling bestemt ut fra innbyggertall og en arealfaktor. Dette er en naturlig konsekvens av at vi som stortingsrepresentanter selvfølgelig representerer mennesker, men også det som angår deres livsgrunnlag, deres muligheter til å skaffe seg arbeid og utkomme og ikke minst deres eiendomsrettigheter. Vi er som stortingsrepresentanter nødt til å forholde oss til vedtak om naturinngrep som legger begrensninger på mulighet til utfoldelse, vi behandler verneplaner, og vi behandler kraftutbygging. I mange saker tar vi beslutninger som innebærer inngrep i områder med lavt befolkingsgrunnlag og store arealer. Menneskene som bor i disse områdene, har selvsagt ikke bare krav på å være representert på Stortinget, de har også krav på oppmerksomhet fra dem som er valgt inn. Det finnes mange eksempler også i andre land på at det ikke er fullstendig samsvar mellom folketall og antall mandater i valgdistriktene. Danmark, som er et lite og homogent samfunn, er et svært oversiktlig land sammenliknet med Norge. Der fordeles mandatene etter et veid folketall – en sum av folketall, antall stemmeberettigde, og av areal. Det er ikke tilfeldig at vi nettopp i Norge har hatt en viss kompensasjon for valgdistrikter som ligger såkalt langt fra hovedstaden. Vårt lands utstrekning og store avstander har ikke bare skapt det som kalles for kommunikasjonsmessige utfordringer og problemer, men vi har også hatt kulturelle konfliktlinjer. Det Fremskrittspartiet her tar til orde for, er etter mitt syn en umulig ordning. Det er ikke matematisk mulig å få hver stemme til å telle likt når representantene skal fordeles i 19 valgkretser, i hvert fall ikke, som flere har vært inne på, hvis vi fortsatt skal operere med hele stortingsrepresentanter. For det andre vil det være slik at med 19 valgkretser vil marginene slå ulikt ut, og det er umulig å få et absolutt samsvar mellom partiets nasjonale stemmetall og mandatfordelingen. Men igjen, det er summen av hensynet til innbyggernes påvirkningsmulighet og andre tungtveiende faktorer som danner grunnlaget for vår valgordning i dag. Det kan synes som om denne debatten reises fordi Fremskrittspartiet mener at marginene ikke var på deres side ved forrige valg. Mener man det, er det selvfølgelig grunn til å være misfornøyd. Men det bør være grunn til å minne om at Fremskrittspartiet som parti kom godt ut av mandatfordelingen, mens det partiet som hadde størst misforhold mellom antall stemmer og antall mandater, er RV. Så man kan da undre seg over Lodve Solholms hensikt: Mener han at Fremskrittspartiet bør gi et par mandater til partiet RV? Avslutningsvis vil jeg si at jeg ikke et sekund er i tvil om at dagens sammensetning av Stortinget representerer det som var folkets mening høsten 2005. Vi har fått et stabilt flertall – og en god regjering.