Utgangspunktet for å foreslå en lov om utbyggingsavtaler, altså å få en endring inn i lovverket for å regulere det, er et behov for å ha klarhet i hva som er lovlige rammer rundt det som det i dag egentlig er full avtalefrihet rundt. Det er altså ikke slik at Regjeringen har foreslått en form for liberalisering eller noe nytt, det er spørsmål om å lovregulere et område der det i dag er avtalefrihet, og vi har sett enkelte områder som vi har oppfattet som meget problematiske. Hele hensikten med å fremme det er bl.a. å klargjøre hvilke rettigheter begge parter har, og å gjennomføre en innstramming når det gjelder hvilke kostnader man kan velte over på boligkjøper, i forhold til type infrastrukturmidler. Jeg forstår godt at det kan være greit og enkelt å si at man skal ha et forbud mot sosial infrastruktur, og det har jeg også ment skal være hovedhensikten med dette. Men det er stor forskjell på det å mene at det skal være en hovedhensikt, og å lage et absolutt lovvedtak mot det, fordi man må fortsatt huske at det å bruke en utbyggingsavtale er et alternativ til å bruke rekkefølgebestemmelsen i plan- og bygningsloven. Min viktigste motforestilling mot absolutte lover av denne typen – som gjør at jeg også har skiftet standpunkt i løpet av denne tiden – er hensynet til at jeg ønsker en høy boligbygging i Norge. Jeg ønsker at det skal være interessant for kommunene å legge til rette for boligbygging, og at de ikke skal oppleve at det blir en slik kostnadsvridning at det blir sånn som det har skjedd i en del kommuner, at de faktisk har foretrukket å begrense boligbyggingen. Det er godt mulig at Arbeiderpartiet har løsninger på alt dette gjennom andre inntektsoverføringssystemer, penger og kommuneøkonomien. Jeg vil bare minne om at det var noen av landets rikeste kommuner som begynte med utbyggingsavtaler. Det er et stykke igjen før Arbeiderpartiet løfter alle landets kommuner opp på det nivået. Dessuten er ingen av disse forslagene gjentatt i budsjettene deres. Jeg klarer nesten ikke å ta boligsatsingen til Arbeiderpartiet seriøst når man med så store ord har gått ut, og så ikke klarer å komme inn i de alternative budsjettene og prioriteringene i sitt eget parti ved behandlingen fremover. Kommunalkomiteens innstilling er etter min mening forvirrende lesning. Vi har gjort et forsøk på å skape ryddige forhold når det gjelder innholdet og bruken av utbyggingsavtaler. Jeg skjønner godt at noen av og til kan stille spørsmålet: Hvordan skal vi forstå det? For det er mye jus i dette. Men det er fordi det ikke er mulig klart å skille mellom teknisk og sosial infrastruktur. Dessuten er et hovedpoeng at det også innenfor teknisk infrastruktur må skilles mellom hvilke tiltak man i utgangspunktet kan kreve kostnadsdeling for, og der man ikke kan gjøre det. Det er også spørsmål om hvor mye det skal være lov å gjøre på det tekniske plan. For å rydde opp i dette, og for å gi en løsning som både tar høyde for fremtidige modeller for kostnadsfordeling og brukerbetaling osv., foreslo vi at det ikke skulle skilles mellom ulike typer tiltak, men at det skulle være begrensninger på avtalebruken ellers. Avtaler mellom offentlige myndigheter og private er ellers innarbeidet på mange sektorer og i rettsapparatet, og å legge slike føringer som Planlovutvalget foreslo, og som nå komiteen ønsker, vil etter vår mening medføre både tolkningstvil og manglende sammenheng på flere områder. Jeg er glad for at komiteflertallet ønsker å vedta Regjeringens forslag til lovtekst, med noen justeringer. Det kan til en viss grad tolkes som at komiteen gir tilslutning til forslaget, med de justeringer som ligger i kravet om en forskrift som forbyr bidrag til en del kommunale tiltak. På den annen side vil jeg påpeke at det ser ut til at komiteen langt på vei vil at departementet skal innføre Planlovutvalgets restriktive forslag gjennom forskrift, uten å si det med rene ord. Det er altså noe forvirrende, og det får man forsøke å klare opp i etter hvert. Jeg har lyst til å si noe om de samfunnsmessige konsekvensene knyttet til dette. De samfunnsmessige konsekvensene av et lovforbud mot å inngå avtaler om kostnadsfordeling av kommunale tiltak som er nødvendige for utbyggingen av boligområder, vil etter min mening gi redusert boligbygging. Kommunene vil ikke ha råd til å gjennomføre alle kommunale tiltak selv, og utbyggerne og boligkjøperne må derfor vente til kommunen selv kan prioritere disse tiltakene. Forbudet vil også innebære at man går glipp av den gevinsten for kvalitetsforbedring og samarbeid som ligger i fornuftig bruk av avtaler, i tillegg til at man altså må vente på de kommunale budsjetter. Alle som kjenner til byggebransjen og konjunkturene, vet hvor mye tidsbruk har å si for å holde oppe boligbyggingstempoet. Derfor er det ikke slik at vi i 1993 ikke ville funnet på å gjøre dette. Jeg vil anta at i 1993 ville man kanskje vært noe mer tilbakeholdne blant en del kommunepolitikere med å stille krav, men uansett ville det ha vært nødvendig å ha dette også i 1993. Problemet nå er at det blir usikkerhet om boligbyggingen i pressområdene.