Aller først vil jeg si at det er godt å starte en stortingssesjon med en slik sak. Jeg håper vi kan la sesjonen være preget av denne type saker og denne type innfall for å bekjempe kriminalitet, men ikke bare det: Jeg håper vi også kan se utfordringene i andre problemer på andre samfunnsområder hvor vi ønsker å redusere problemomfanget, istedenfor bestandig å komme med reparasjonstiltak i etterkant, noe som koster langt mer, og som for den enkelte som rammes både av kriminalitet og av andre samfunnsutfordringer, faktisk skaper større belastning og mindre livskvalitet. Derfor er jeg glad for interpellasjonen. Og jeg vil få slutte meg til representanten Magnusson Lydvos understreking av viktigheten av det frivillige engasjementet for å få til en best mulig kriminalitetsforebygging og å skape oppslutning om lokalt ansvar for å bidra til trygge levekår i det området man bor i. Et slikt område kan omfatte både et lite, lokalt miljø og et større område i egen by. Stiftelsen Nabohjelp har hentet mye av inspirasjonen sin fra «Neighbourhood Watch» i Storbritannia samt fra tilsvarende opplegg i Canada og i Australia. Stiftelsens ideelle hovedmål er å arbeide for trygghet, trivsel og samhørighet i boområder. Videre skal stiftelsen arbeide for å forebygge kriminalitet, trakassering, mobbing og frykt for kriminalitet. Det skal skje ved at beboerne i naturlige geografiske boområder stimuleres til å organisere seg i nabosoneområder for å øke den uformelle sosiale kontrollen, bevisstgjøre beboerne om nytten av å sikre seg sjøl, eiendeler og verdier og skape tilhørighet, trivsel og trygghet i boområdet. Stiftelsen baserer virksomheten sin på at folk bryr seg om sitt nabolag og om sine naboer på en positiv måte – ikke nødvendigvis i form av pekefinger og negative impulser. Nabohjelp skal være naboens forlengede arm. Dette ser jeg på som svært positivt. Stifterne av Nabohjelp er bl.a. Kristiansand kommune, Norske Boligbyggelags Landsforbund, Norges Velforbund og Norsk Folkehjelp, noe som viser at også sentrale institusjoner slutter opp om denne type virksomhet for å ivareta boområdene lokalt. Jeg vil dessuten få nevne at Justisdepartementet sammen med Det kriminalitetsforebyggende råd har vært pådriver og støtte for at Nabohjelp skal kunne etableres som et kriminalitetsforebyggende tiltak i kommuner og politidistrikter der man finner det hensiktsmessig. Denne saken hersker det svært liten partipolitisk strid om. Tidligere regjeringer har gjort en god jobb med hensyn til nettopp å stimulere til denne type tiltak. Justisdepartementet har bevilget midler til slik virksomhet. I 2002 fikk stiftelsen bevilget 100 000 kr og i 2004 300 000 kr. I 2005 var 100 000 kr det beløpet stiftelsen fikk bevilget fra departementet til formålet – trykke opp informasjonsmateriell, planlegge oppstartkonferanser, merke nabosoner og gi generell informasjon om konseptet Nabohjelp. Jeg er kjent med at hovedsamarbeidspartner tidligere har vært Vesta Forsikring, i tillegg til at Husbanken også har bidratt. Men selve virksomheten til Nabohjelp-enhetene er basert på å være såkalte «non-profit»-prosjekter. Vi har en felles utfordring i å finne gode tiltak og gode samarbeidsformer. Stiftelsen bidrar med sin virksomhet til diskusjonen om hvordan vi skal kunne imøtekomme samfunnets krav på beskyttelse mot kriminalitet, samtidig som stiftelsen sjøl er en aktiv part i sjølve det forebyggende arbeidet. Dette vurderer jeg som et svært positivt bidrag, ikke minst når det gjelder arbeidet overfor barn og unge. En tidlig start hos barn og unge med en atferd som inkluderer rus, vold, kriminalitet og annen asosial atferd, inneholder viktig informasjon til voksensamfunnet, fordi tidlig start for mange kan bety et kronisk forløp. Utfordringen for samfunnet er å komme i posisjon til å sette inn tiltak når familie og barn motsetter seg det, eller mangler øvrige ressurser til å nyttiggjøre seg dem. Det er derfor viktig å få til en lokal samordnet og tverretatlig innsats for oppfølging overfor barn og unge med atferdsproblemer, der statlige og kommunale aktører må delta sammen med de frivillige. Fra min side vil jeg understreke at det forebyggende arbeidet innebærer å påvirke folks bevissthet og felles verdier. Barn og unge utgjør den mest sårbare og utsatte gruppen i befolkningen når det gjelder uheldig påvirkning og mangelfull oppfølging. Gode lokalsamfunn og fritids- og aktivitetstilbud for unge må ivaretas som en del av det forebyggende arbeidet. I en slik sammenheng er det viktig med et utstrakt samarbeid mellom flere aktører – både offentlige og private instanser – gjennom et bredt tverrfaglig samarbeid. Dette går også fram av budsjettproposisjonen for Justisdepartementet for neste år. Kriminalitetsforebygging og -bekjempelse er ikke et ansvar som påligger politiet alene. Tror vi det, kommer vi til å tape mye i kampen mot kriminalitet. En av årsakene til at Norge ligger forholdsvis lavt på mange kriminalitetsmål, er at man ikke har hatt noen bred satsing på det forebyggende perspektivet over veldig lang tid. Dette er et ansvar som må forankres i lokale myndigheter og instanser. Stiftelsen Nabohjelp vil i en slik sammenheng kunne ha en betydelig funksjon, ikke minst i samarbeid med lokalt politi. Når det bl.a. skal opprettes lokale politiråd, som skal samle politi og lokale myndigheter til systematisk samarbeid, vil Stiftelsen Nabohjelp i høyeste grad kunne være en viktig medspiller ved å bidra med informasjon og ideer, slik at man kan omsette lokal kunnskap om lokale problemer til en samordnet innsats. Det vil da bli bedre rom for frivillige organisasjoner, som f.eks. Stiftelsen Nabohjelp, til å fremme ideer og bidra aktivt i det lokale frivillige arbeidet. Dette ser jeg absolutt som en styrking av denne type frivillig arbeid. Det er mitt håp at denne type tiltak, som f.eks. Stiftelsen Nabohjelp, også kan bidra til å få økt politisk fokusering, ikke bare her i Stortinget, men også i de regionale organer – og ikke minst i kommunestyrene – på det betydelige ansvaret som alle politikere på alle nivåer har når det gjelder å tenke forebygging. Justispolitikk er i så måte ikke en eksklusiv øvelse som skal foretas av Stortingets justiskomite eller av denne sal, men noe som vi er helt avhengige av å få med oss flere aktører på. Når Regjeringa nettopp ønsker å bidra til å styrke tiltak som Stiftelsen Nabohjelp, bl.a., – og dette ser vi på i forhold til de rammer som nå er lagt for budsjettet for neste år – er det nettopp med henblikk på ikke bare å kunne sette i verk konkrete tiltak lokalt, men også at man får en opprusting av den politiske innsatsen når det gjelder bl.a. rusproblematikk og å forebygge kriminalitet. Den samlede frivillige sektor, med sine organisasjoner, bør også kunne ha en viktig oppgave når det gjelder utformingen av et forsvarlig oppvekstmiljø. De frivillige har med sitt engasjement og sin virksomhet i lang tid fungert som sosiale og kulturelle tradisjons- og verdiformidlere i samfunnet vårt. Den frivillige innsatsen er ikke minst viktig innenfor ungdomsarbeid, innenfor frivillig kulturarbeid, innenfor arbeidet for positive aktiviteter, som bl.a. idrettsbevegelsen står for, og for å fornye hjelpen og omsorgen innenfor rusarbeidet. Den frivillige sektor bidrar med en betydelig innsats både i gjennomføringen av tiltak, som kunnskaps- og erfaringsformidler og som pådriver overfor oss i det offentlige, for å kunne styrke oppvekstmiljøet. Det er derfor viktig at man også ser utover sitt eget nabolag. Tiltak i offentlig regi er ikke alene tilstrekkelig for å skape gode og positive oppvekstvilkår. De frivillige organisasjonene bør samordne sin innsats med offentlige myndigheter, og vi bør samordne vår innsats med de frivillige organisasjonene. Et aktivt og levende sivilsamfunn er en grunnleggende forutsetning for en videre utvikling av velferdssamfunnet med den frivillige velferdsproduksjonen. De frivilliges engasjement må derfor ha en sentral plass i det kriminalitetsforebyggende arbeidet. Dette kan bl.a. følges opp overfor politiet når det gjelder bruk av bekymringssamtaler med barn og unge. Politiet kan ha bekymringssamtale med ungdom som utviser en atferd som erfaringsmessig medfører stor risiko for lovbrudd og negativ utvikling, og der man ser at bekymringssamtale i så måte kan være et særs viktig virkemiddel. Likeledes vil de frivillige organisasjonene, som Stiftelsen Nabohjelp, kunne bruke modellen Samordning av Lokale kriminalitetsforebyggende Tiltak, SLT, for å fremme et tverretatlig og helhetlig samarbeid på lokalt plan med sikte på å samordne de tiltakene som settes inn mot kriminalitet. Målet er ikke bare å tenke helhetlig og samordnet, men å handle slik. På bakgrunn av møtet med Stiftelsen Nabohjelp er min oppfatning at stiftelsen vil kunne bidra her. Når dette er sagt, finner jeg også grunn til å understreke at når offentlige myndigheter framhever betydningen av frivillig innsats, er det ikke snakk om verken ansvarsfraskrivelse eller privatisering i kommersiell henseende av forebyggende arbeid. Det er på mange måter å ta tilbake ansvaret med tanke på hvor ansvaret skal ligge. Det er oppfølging av de unge for å gi dem både omsorg og ansvar for egne valg. Men medmenneskelighet og uformell sosial kontroll der medmennesker «bryr» seg skal likevel ikke være et ansvar som bare overlates til det offentlige. Det lokale engasjementet er en nødvendig del av det totale bildet vi har av kriminalitetsforebyggende arbeid. Jeg vil til slutt påpeke at aktiviteter og tiltak i seg sjøl, f.eks. innenfor Stiftelsen Nabohjelp – sjøl om de ikke har en direkte kriminalitetsforebyggende effekt – bidrar til å heve livskvaliteten og standarden, ved at man faktisk får mer kontakt med sine naboer, noe som enhver kunne trenge.