I dag er det fem år siden terrorangrepet i USA, som også var et angrep på den frie verden. Det må nødvendigvis ses i sammenheng med de siste ukers hendelser i Libanon og grunnen til at vi er samlet her i dag. 12. juli ble Israel angrepet. De ble ikke angrepet av Libanon, men av en ulovlig paramilitær terrororganisasjon, kjent som Hizbollah, en milits som FN selv har krevd skal avvæpnes. 12. juli gikk altså en ulovlig privat milits over grensen til Israel og inn på israelsk område, drepte flere israelske soldater og kidnappet to. I tillegg igangsatte Hizbollah fra sine stillinger i Sør-Libanon nye rakettangrep mot mål i Israel. Det var startskuddet for krigføringen i Libanon, og det må man ikke glemme i diskusjonene i kjølvannet av dette. Det var altså ikke Israel som startet dette, og Israels reaksjon må tross alt kunne forstås som en handling utført i selvforsvar. Jeg har innledningsvis lyst til å gi Regjeringen, og særlig utenriksministeren, ros for hvordan man i sommer håndterte evakueringen av nordmenn fra disse utsatte områdene. Det ble gjort på en utmerket måte, og det synes jeg Regjeringen og utenriksministeren fortjener ros for. Men dette er altså en krig mellom FN-medlemmet Israel og en islamistisk terroristgruppering som kontrollerer den sørlige delen av Libanon, og som har tatt Libanon som gissel for å fremme sitt mål om å utrydde FN-staten Israel. For seks år siden trakk Israel seg ut av Libanon, og FN vedtok gjennom resolusjon 1559 fra 2004 at Hizbollah og de resterende libanesiske og ikke-libanesiske militsgruppene skulle avvæpnes. Det har ikke skjedd. Jeg synes det er en vesentlig del også av denne diskusjonen. FN har et betydelig ansvar for den situasjonen som nå har oppstått, fordi FN har unnlatt å følge opp et vedtak de selv har fattet om avvæpning av Hizbollah. Og nå står vi altså i en situasjon, og jeg synes FN bør ta det ansvaret og også erkjenne at de har sviktet, når man nå setter i gang en operasjon i området. Det å sende norske soldater på oppdrag i utlandet er ingen lett avgjørelse, og spesielt ikke når det dreier seg om en konfliktsone med potensial for å være spesielt farlig. Norske myndigheter velger altså å sende et betydelig antall personell med fire måneders erfaring gjennom verneplikt. Det anser ikke jeg for å være erfarent personell, og jeg synes det er urovekkende at Regjeringen ikke ser betenkeligheter med denne praksisen i det hele tatt. Etter min mening illustrerer det det generelle presset som det norske forsvaret nå er komme ut for etter mange år med nedbygging av norske forsvarsbudsjetter. Jeg mener også det er grunn til å kritisere Regjeringen for saksprosessen her. Regjeringen gikk offentlig ut og erklærte norske styrkebidrag lenge før man hadde konsultert Stortingets organer, som det så fint heter, noe jeg mener er kritikkverdig, ikke minst i den situasjonen vi nå står oppe i, der – og det bekreftet forsvarsministeren selv i sin redegjørelse – det fortsatt er uklarheter om den libanesiske anmodningen. Det har altså resultert i at Tyskland, som ser ut til å skulle være en av våre nærmeste allierte når det gjelder det oppdraget Norge skal utføre, har utsatt å ta sin formelle beslutning om hva slags styrkebidrag de skal sende. Det er et kraftfullt signal. Vi står overfor en situasjon hvor man fortsatt avventer den formelle avklaringen fra Libanon, og hvor vi løper en betydelig risiko, så lenge denne situasjonen fortsetter å være uavklart, for at Hizbollah blir forsynt med nye våpen, noe som selvsagt også kan bidra til å gjøre situasjonen enda mer dramatisk og uavklart enn den allerede er. Det er et moment som jeg mener de tilstedeværende statsråder bør dvele noe mer ved senere i debatten, og som er bekymringsfullt. Jeg synes også at varigheten på dette oppdraget har blitt undervurdert fra Regjeringens side. Når vi først engasjerer oss i UNIFIL, er det ingen ting som tyder på at det vil bli et kortvarig oppdrag. Og spørsmålet er da: Hvordan har Regjeringen tenkt å håndtere det i tiden fremover? Skal man nå legge seg på en praksis hvor man fortsetter å rekruttere vernepliktige med tre–fire måneders erfaring fra Forsvaret, som så skal utvide sin horisont gjennom å delta i skarpe konflikter – potensielt skarpe konflikter i hvert fall – i Libanon? Jeg synes det er en uheldig praksis å legge seg på hvis det er Regjeringens ambisjon. Fremskrittspartiet er enig i at Norge har et ansvar for å bidra til UNIFIL-styrken. Vi har mange års tradisjon og erfaring, men man må altså være noe mer kritisk til det personellet man sender. Jeg tillater meg derfor å ta opp de forslag som er omdelt i salen, som er generelle og som gjelder norsk deltakelse i ulike typer utenlandsoperasjoner, ikke minst i forhold til å håndtere vårt personells behov for oppfølging både helsemessig og psykososialt mens de er i oppdrag, men ikke minst etter at de har avsluttet oppdraget og kommet hjem, og da både på kort og lang sikt. Senskader er ofte veldig vanskelig å avdekke tidlig. Det må være et profesjonelt system som ivaretar våre soldaters interesser også etter at de har avsluttet slike oppdrag. Jeg har også lyst til å dvele ved et annet moment. Regjeringen legger betydelig vekt på den humanitære bistanden som skal gis til Libanon, men også til andre deler av området. Men de Regjeringen konsekvent ikke har ambisjoner om å bistå humanitært, er Israel, som har blitt rammet av dette. Jeg tør da minne Regjeringen på at under daværende statsminister Gro Harlem Brundtland, i forbindelse med Golfkrigen, hvor Israel også ble rammet av raketter, sendte Norge humanitær bistand til Israel. Jeg lurer på hvorfor Regjeringen nå plutselig har fått en eller annen prinsipiell motforestilling mot å bistå israelerne, som også er rammet, utsatt og sliter på lik linje med veldig mange andre i denne regionen. Det synes jeg Regjeringen skylder å redegjøre for. Dette er en alvorlig situasjon. Det er selvsagt slik at Regjeringen har det fulle og hele ansvaret for norske styrker som nå blir sendt av gårde. Fremskrittspartiet har flere ganger advart mot å sende svært ungt, uerfarent personell til denne typen oppdrag og konflikter, og vi vil advare mot det fortsatt. Men Regjeringen må bære ansvaret for dette, og hvis Regjeringen er sikker på at dette personellet er godt nok trent etter så lite erfaring, får man ta Regjeringens ord for det. Men jeg synes likevel at man i tiden fremover bør drøfte noe nærmere og noe grundigere hva slags policy man skal legge seg på fra norsk side når man skal sende soldater ut i utenlandsoperasjoner. Hvis vi er kommet i en situasjon der det norske forsvaret er så hardt presset at vi ikke har annen rekrutteringsmulighet enn å sende så unge og uerfarne mennesker i potensielt meget farlige og skarpe konflikter, da har det norske forsvaret et problem. Det bør denne salen diskutere i en helt annen sammenheng, fordi det vil gjøre noe med tilliten til det norske forsvaret og vår evne til å rekruttere mannskap over tid. Det er bekymringsfullt, og det bør vi derfor gjøre noe med. Avslutningsvis tar jeg opp Fremskrittspartiets forslag, og regner med at Regjeringen jevnlig orienterer Stortinget om utviklingen i området, ikke minst basert på eventuell videreføring av oppdraget og hvordan man har tenkt å håndtere det.