La meg innledningsvis slutte meg til den ros som er gitt til sakens ordfører både for innstillingen og høringen, gjennomføringen av den, og også for innlegget som ble holdt her i dag, som også dekker mitt syn. Derfor skal jeg fatte meg i korthet. Heldigvis er denne saken og den sterke kritikk som her rettes mot embets- og tjenestemenn, et unntak i norsk forvaltning. Norsk forvaltning er av høy kvalitet, og lojalitet er et gjennomgående trekk. Men i denne saken er det åpenbart at man har tøyd regelverket, man har unnlatt å informere, og man visste at man unnlot å informere der man burde ha gjort det. Det er det som er grunnlaget for at den sterke kritikk som ligger i Graver-utvalget, bl.a. med formuleringen «meget kritikkverdig», også tiltres av en enstemmig komite. Det er åpenbart noe galt enten med holdninger eller med systemer når det i en rapport fra en rekke ansatte i UDI rett og slett står følgende: Nå har UDI gitt statsråden – daværende statsråd Solberg – opplysninger som er i strid med det vi gjør. Det er noe av det mest alvorlige en statlig etat kan gjøre. Jeg kjenner selv til hvordan departementer og etater bestreber seg til det ytterste for å være pinlig korrekte i alt som skal leveres videre til Stortinget, men altså ikke i denne saken. Da er det min konklusjon at noe med holdninger eller noe med systemet åpenbart har sviktet i UDI. Men det er ikke grunnlag for, etter min oppfatning, den oppfatning som representanten Hagen gav uttrykk for i siste innlegg, nemlig at generelt har alle saker blitt behandlet galt, ut fra et slags pålegg om: Ved tvil – si ja. Det er riktig at én representant for de ansatte mente at det var en tendens til dette. Men verken Graver-utvalget eller helheten i høringen gir etter min oppfatning grunnlag for så bastant å slå det fast. Nå kommer det en ny rapport fra Graver-utvalget. De skal gå inn i andre saker og i mer prinsipielle forhold som gjelder organiseringen av UDI i forhold til departementet. Så da får vi se. Det andre forslaget fra Fremskrittspartiet, som skiller seg ut, dette med at direktøren skal gjøres til embetsmann, skjønner jeg ikke hvor er tatt fra. Det finnes ikke noe fnugg av indikasjoner i Graver-utvalget, ei heller i høringen, på at det ville være noe fornuftig. Så gir man en instruks om at saksbehandlerstillinger på et visst nivå skal være forbeholdt norske statsborgere. For meg er det uforståelig og ubegrunnet. Prinsipielt synes jeg også det er viktig å si at alle tre forslagene går over grensen for hva Stortinget skal legge seg bort i i forhold til statens styre. Noe ansvar tillegges statsråden. Vi skal gjerne gjøre noe med resultatene av det, men det er statsråden som styrer sine kontorer, for å si det slik. Jeg synes at alle tre forslagene her går over den grensen. Vi skal styre gjennom lovvedtak, ikke gjennom å blande oss inn i hvordan man organiserer statens virksomhet for øvrig. Dessuten må jeg si at det forslaget om at saksbehandlere som ikke er norske statsborgere, liksom ikke skal kunne ansettes der, det finner jeg heller ingen begrunnelse for, verken i høringen, i den offentlige debatten generelt eller i Graver-utvalget – aller minst i det. Så langt jeg er kjent med, er det en rekke ansatte i UDI som har annet statsborgerskap. Det gir selvfølgelig juridisk ingen inhabilitet i seg selv. Og for ordens skyld: Jeg er da kjent med at UDI praktiserer en ordning slik at saksbehandlere ikke kan behandle saker fra eget land, som en ekstra sikkerhetsforanstaltning, som gjør at man da er på den absolutt trygge siden. Det synes jeg er en meget tilfredsstillende praksis. Det farlige ved dette forslaget synes jeg nok er det inntrykket man forsøker å gi, nemlig at lojalitet til arbeidsgiver er noe som er forbeholdt etniske nordmenn. Det er det ikke.