Vi i Fremskrittspartiet mener at kulturen i utgangspunktet skal være fri og uavhengig av politisk styring, og at den må være basert på frivillighet og personlig engasjement. Politikerstyrte kulturgoder ødelegger kulturen og fremmer ensretting. Man har sett eksempler på dette i andre land, bl.a. i kommunisttiden i Øst-Europa og i dagens Nord-Korea. Fremskrittspartiet ønsker ikke et sterkt subsidiert kulturliv, eller at en snever elite skal forvalte fellesskapets kulturmidler kun til glede for sin egen snevre krets. Regjeringens betydelige økning av bruken av skattebetaleres penger fører ikke til at det blir kultur som folk flest ønsker. Vårt budskap er at folk i størst mulig grad selv skal ha råderett over kulturmidlene. Fremskrittspartiet mener dette vil sikre at kulturen blir deltagende, engasjerende og treffer flest mulig. Fremskrittspartiet mener at kulturmidler i størst mulig grad bør kanaliseres i samsvar med det smaks- og meningsmangfold som eksisterer. Dette betyr at Fremskrittspartiet prinsipielt er mot alle modeller som innebærer at oppnevnte komiteer fordeler penger, etter eget forgodtbefinnende, på vegne av fellesskapet. Vi vil altså ta et oppgjør med «bedrevitere», «eksperter» og «intellektuelle» av alle slag, som mener de kan forvalte kulturmidlene bedre enn vanlige folk. En praktisk konsekvens av en slik politikk, er at Fremskrittspartiet vil ta avstand fra kulturpolitikk hvor store summer blir brukt til prestisjeprosjekter hvor målgruppen er et relativt begrenset antall mennesker, som f.eks. bygging av ny opera i Bjørvika. Dette er selvfølgelig ikke et unyansert ståsted Fremskrittspartiet har. Vår politikk er ikke utelukkende fundert på en slik prinsipiell tilnærming. Vi mener at det er en del områder som faktisk må kunne eksistere på siden av et fritt kulturmarked. Dette er særlig ivaretakelsen av viktig norsk kultur i et historisk perspektiv. Fremskrittspartiet har altså erkjent at man må sikre vår kulturarv for etterslekten. Dette betyr at Fremskrittspartiet mener at pengene det offentlige skal bruke på kulturtiltak, i første rekke må sikre at viktige historiske og tradisjonsrike elementer innen kultursektoren ikke går tapt, og at det kommer flest mulig til gode. Min kollega Karin S. Woldseth redegjorde i sin innledning svært godt for dette. Men tilbake til mitt hovedpoeng. Fremskrittspartiet ønsker at kulturlivet i større grad skal rette seg mot publikum og alternative inntektskilder enn mot offentlige budsjettprosesser. Effekten av en slik politikk vil være todelt: For det første sikrer det økte inntekter til kulturlivet uten at det går over offentlige budsjetter, og for det andre sørger det for at kulturtilbudet er fritt og når ut til flest mulig. Vi må ikke låse oss fast i dagens politikk der kulturpolitikk handler om budsjettkamp, men finne flere ordninger som kan gi offentlige kulturinstitusjoner et bredere publikum, et mer innholdsrikt kulturtilbud, og samfunnet en bedre utnyttelse av de offentlige og private kulturmidlene. Fremskrittspartiet ønsker ikke at politikerne skal bestemme hva som er god eller dårlig kultur. Vi vil la folk bestemme selv. Derfor ønsker vi ikke et sterkt subsidiert kulturliv. Kulturlivet har best av å innrette seg etter folks ønsker. Om kulturlivet gjør dette, vil behovet for store offentlige subsidier reduseres kraftig. Slik blir det mulig å nå flere med mer kultur. Folks valg av kultur vil til enhver tid være mer variert enn det offentlig subsidiert kultur kan tilby. Fremskrittspartiet mener at det nettopp er folks valg som sikrer en bredde. Vi har merket oss at Regjeringen øker den offentlige subsidieringen av kulturen. Det ser ikke ut til å være noen planmessig eller klar profil på denne satsingen, men man har isteden lagt opp til å «strø ut» større og mindre beløp til mange formål. Fremskrittspartiet oppfatter dette som at Regjeringen er ute av stand til å formulere en kulturpolitikk med vesentlig nytenking, og som utelukkende går på å belønne smale grupper i kulturlivet.