Jeg registrerte med interesse at representanten fra Fremskrittspartiet startet sitt innlegg med å vise til at dette var en sak som Fremskrittspartiet hadde kjempet for lenge, og at vi andre nærmest bare kom diltende etter. Jeg må jo si at det er en meget spesiell historiebeskrivelse av denne saken, som må bygge på en meget selektiv hukommelse fra Fremskrittspartiets side. Jeg skal la historien ligge med det. Jeg kunne selvfølgelig også dratt lange utredninger om hvem som foreslo hva på hvilket tidspunkt, men jeg tror det viktigste nå er å være opptatt av innholdet og av hvordan denne reformen skal bli en suksess. Med dette lovvedtaket som gjøres i dag, på plass, blir det tatt et viktig skritt i retning av å gjennomføre en stor reform. Som det fremgår av innstillingen, vil den nye etaten kanalisere stønader og tjenester som beløper seg til ca. 265 milliarder kr hvert år, og den vil ha et antall ansatte som tilsvarer om lag 16 000 årsverk. Tidligere selvstendige etater skal slås sammen og blir nødt til å jobbe på tvers. I det ligger det en ganske betydelig kompetanseutfordring. I tiden forut for denne lovbehandlingen har arbeids- og sosialkomiteen brukt tiden godt, ikke minst til å reise mye rundt i landet for å se og lære av ulike prosjekter. Vi har sett på pilotkontorer som har tjuvstartet, og på innspillene de har kommet med. Jeg har i hvert fall gjort meg den erfaring og fått den kunnskap at det med kompetanse kanskje er den aller største utfordringen i forbindelse med etableringen av den nye etaten – enkeltmedarbeidere, f.eks. i trygdeetaten, som gjennom et langt arbeidsliv har jobbet med kanskje bare én eller et fåtall paragrafer i folketrygdloven, må nå forholde seg til å jobbe på tvers – på områder hvor man overhodet ikke har erfaring. Det er en veldig viktig problemstilling å være klar over, og jeg føler meg trygg på at det vil bli tatt på alvor i gjennomføringsarbeidet. Jeg tror muligheten for suksess er helt avgjørende i forhold til akkurat det å løse kompetanseutfordringen. Saksordføreren var på en god måte innom formålet og intensjonen med denne reformen. For egen del vil jeg understreke dette med å ta brukerne på alvor – man må unngå at brukerne opplever å bli behandlet som kasteballer og sendt fra kontor til kontor. I stedet skal vi nå få én dør som gjør at man får et mer brukervennlig system, hvor folk kan føle at de blir sett og møtt med respekt. Jeg er også veldig glad for at formålsparagrafen i den nye loven er så tydelig på at det er et mål å få flere fra trygd til arbeid. Det er et faktum at over 800 000 står utenfor arbeidslivet, og mange av disse både vil og kan bidra med sin arbeidskraft og sin kompetanse. Denne reformen bør resultere i at flest mulig av dem får en ny sjanse og nye muligheter til et interessant liv og til å kunne forsørge seg selv. Den kanskje aller mest spennende politiske diskusjonen får vi til høsten når stortingsmeldingen legges frem. Da skal denne reformen fylles med et innhold, og man skal velge virkemidler. Det er gjerne i valg av virkemidler at den politiske diskusjonen kanskje kan bli mest opphetet. Det har vi mange eksempler på. Likevel tror jeg ikke det er noen grunn til å overdrive uenigheten og forskjellen mellom partiene, men jeg må si at jeg føler at det er litt uklart hvor regjeringspartiene står i forhold til dette med aktivitetsrett og aktivitetsplikt når den nye reformen skal fylles med innhold. Det er mulig at man så langt bare velger å trå vannet og komme tilbake til dette når stortingsmeldingen kommer. Jeg har registrert ulike begreper i debatten, bl.a. i forhold til velferdskontrakter. I merknadene står det fint lite om det. På sidene 17 og 18 i innstillingen toner i hvert fall opposisjonspartiene flagg på noen områder i forhold til aktivitetsplikt. Jeg kunne gjerne tenke meg at statsråden i sitt innlegg senere i debatten kommer litt nærmere inn på hvilke tanker han har omkring dette. Det må være slik at det skal være et mål å få flest mulig ut i arbeid, og at man da skal ha både plikt og rett til å kunne jobbe eller bidra på annen måte. Så til slutt litt om kommunestørrelsen. Saksordføreren var inne på at det var kompetansen som var avgjørende, ikke kommunestørrelsen i seg selv. Det er helt sikkert riktig. Her er vi jo akkurat ved noe av poenget. Med den meget uensartede kommunestrukturen vi har i Norge, er jeg bekymret for at det i en del av de minste kommunene kan bli vanskelig å rekruttere tilstrekkelig kompetanse til å kunne gi denne nye velferdsetaten og NAV-kontorene tilstrekkelig – og bred nok – bemanning til å kunne gi et fullverdig og likeverdig tilbud over hele landet. Derfor peker vi fra Høyres side i innstillingen på at nettopp kompetansen og den meget uensartede kommunestrukturen vi har, kan gjøre dette vanskelig. Heldigvis legges det da opp til at det i gitte situasjoner kan være mulig å få til interkommunale løsninger. Det er jeg glad for. Det tror jeg kan bli nødvendig i møtet med virkeligheten.