En av de store utfordringene i klimapolitikken er avveiningen mellom miljø og næring, og ikke minst virkningen av tiltak i forhold til norsk industri. NOx-saken anskueliggjør i tillegg en viktig problemstilling: Skal miljøavgifter først og fremst være innrettet mot å redusere utslipp, eller skal de også ha en effekt som en fiskalavgift? Og hva er akseptabel virkning for næringslivet? Generelt er det slik at for mange norske økonomer og i mange økonomiske miljøer oppfattes ikke Kyoto-forpliktelsene som noen byrde for staten. Tvert imot vurderes disse forpliktelsene som formue på statens hånd som bør selges til næringslivet/industrien til høystbydende. Kvoteformuen for CO2 tilsvarer f.eks. 51 millioner tonn CO2 ganger fem års kvotepris, og hvis vi setter prisen til 150 kr, blir det til sammen 40 milliarder kr. Denne formen for økonomisk vurdering eller denne typen økonomisk politikk finner vi ikke antydning til i Europa ellers, eller knapt i noe annet land i verden. En rekke EU-land har over flere år vært aktive i å kjøpe kvoter for å dekke opp det nasjonale underskuddet. Norsk industri må altså slite med noen problemer som industrien i våre konkurrentland slipper. Et stadig tilbakevendende problem er således at det i enkelte økonomiske miljøer og blant enkelte økonomiske miljøer i det norske embetsverket er lagt til grunn økonomiske styringsmodeller som i denne sammenhengen nærmest har en fundamentalistisk holdning til økonomisk teori. Resonnementet om lik prissetting av en ressurs i alle sektorer vil antakelig være sunn politikk i en lukket økonomi, hvor prisovervelting til sluttforbrukeren kan gjennomføres. Det man ikke tar inn over seg, er det faktum at når samme prinsipp uten motforestillinger anvendes i en global og åpen økonomi, får vi dessverre et meningsløst resultat i form av nasjonalt produksjonsbortfall, som erstattes av industri og industrivirksomhet i andre land som ikke er pålagt de samme klimakostnadene. Miljøgevinsten blir i beste fall null. Alle andre OECD-land som også styres etter sunne markedsøkonomiske prinsipper, har innsett denne sammenhengen og gjør ikke forsøk på å ramme egen industri ut fra en slik omdiskutert bruk av økonomisk teori. Også bruken av begrepet om at forurenser skal betale, som blir brukt som et tilleggsargument for at konkurranseutsatt industri skal betale fulle klimakostnader, skaper mye forvirring. Hensikten med avgifter eller kvotehandel er å korrigere for såkalt eksterne effekter i økonomien, i dette tilfellet redusere klimaproblemet, slik at prissignalene vrir forbruket i mer miljøvennlig retning. Når produsenten av et produkt ikke har muligheten til å overvelte klimakostnadene i salgsprisen, får heller ikke sluttforbrukeren noen prissignaler om å redusere forbruket av varen, og miljøgevinsten uteblir. Nettoresultatet er at vi rammer norsk konkurranseutsatt industri alene. I EUs kvotehandel er det ikke slik at forurenseren betaler. Tvert imot er det slik at de største forurenserne, kraftverkene, tjener grovt på kvotehandelen og delvis fungerer som skatteoppkrevere for staten. Kvoteprisen innarbeides og øker prisen på elektrisk kraft. Sluttforbrukeren av elektrisk kraft må betale full kvotepris og får dermed incitament til å redusere energibruken. Derimot er det uheldig at konkurranseutsatt industri som benytter energi som innsatsvare, belastes med de fulle kvotekostnader fra kraftverket. Det gir ingen miljøeffekt, fordi sluttforbrukeren ikke konfronteres med klimakostnadene på grunn av den globale konkurransen. Den eneste måten å sikre reell effekt av klimapolitikken på og samtidig unngå svært negative effekter for norsk næringsliv og industri er således ved et nærmere samarbeid mellom næringsliv og myndigheter gjennom etablering av forpliktende miljøavtaler der både miljøhensyn og industrihensyn vektlegges. Alternativet til NOx-avgiften kan være en modell til etterfølgelse også når det gjelder bekjemping av klimautslipp som CO2. NOx-avgiften ble varslet i revidert nasjonalbudsjett i vår. I framlegget til statsbudsjett for 2007 ble det foreslått en avgift på 15 kr pr. kg fra årsskiftet for utslippskilder som representerer 55 pst. av de samlede norske NOx-utslipp. Myndighetene hadde nok ikke den hele og fulle oversikt over hvilke konsekvenser dette ville kunne ha for de berørte næringene. Jeg vil rose næringslivet for grundig og konstruktivt arbeid i prosessen som fulgte. Dialogen mellom representanter for departement, storting og næringsliv har vært god. Løsningen som nå ligger på bordet, gir sammen med den foreslåtte avgiften en målrettet og balansert tilnærming til Norges NOx-forpliktelser. For Senterpartiet er det grunnleggende at miljøavgifter skal innrettes slik at de gir størst mulig måloppnåelse, med minst mulige negative bivirkninger for et allsidig næringsliv og andre viktige samfunnsmål. Miljøavtalen som skal utarbeides fram mot revidert, er et stjerneeksempel i så måte: De berørte næringene har i samarbeid med Det Norske Veritas påbegynt en kartlegging av utslippskildene og kost–nytte-effekten ved å installere katalysatorer på ulike typer av utslippskilder. Når investeringsbehovet er identifisert, vil dette være grunnlaget for fastsettelsen av innbetalinger til et fond. Hver krone går til miljøtiltak. Ingenting forsvinner i det store sluket. Det er en bra løsning for miljøet og for næringslivet.