Som flere talere har vært inne på og kommentert, er FN inne i en viktig reformprosess, og jeg vil kommentere én viktig del av det som jeg synes fortjener sin plass. Men først vil jeg si at utfordringene er store i forhold til å skape en organisasjon for framtida, en organisasjon som har tyngde og slagkraft til å gripe fatt i de store oppgavene som FN har, og som FN får. Det er gitt klare signaler om at det er behov for en klarere struktur på alle fond, organisasjoner, særorganisasjoner og komiteer som FNs medlemsland etter hvert har bedt om, og som er blitt utviklet. Samtidig er det slik at FNs reform og dens prosess må inkludere et kjønns- og likestillingsperspektiv. Det er et klart behov for å etablere en tydeligere og muligens ny struktur innenfor FN som kan ivareta kvinner og likestilling. Slik dette arbeidet drives i dag, er det for svakt, preget av fragmentert oppbygning, som både er underbemannet og underbudsjettert. I mange tilfeller mangler de som jobber med kvinner og likestilling, makt til å ta avgjørelser, og det er langt til dit avgjørelsene reelt tas. I interpellasjonsdebatten som vi hadde om kvinner og utviklingsspørsmål i Stortinget i mai i år, ble det fra alle tydeliggjort at vi trenger både «mainstreaming» og spesialtiltak i utviklingsarbeidet. Det samme kravet må vi stille til FNs arbeid med kvinner og likestillingsspørsmål. Ja takk, begge deler, må også formidles inn i debatten som pågår i Høypanelet, og jeg har stor tiltro til at statsminister Stoltenberg som en av lederne av panelet gjør akkurat det. Nye evalueringer av bl.a. UNDPs «mainstreaming»-arbeid viser at i de faktiske implementeringsprosessene har kvinner og likestilling en tendens til å bli usynliggjort. Det er langt igjen til at sluttdokumentet fra FNs kvinnekonferanse i Beijing i 1995 og de to påfølgende oppfølgingsmøtene i New York er blitt fulgt opp. Kvinner over hele verden følger faktisk veldig godt med på det reformprosessarbeidet som er blitt satt i gang. Det har til nå vært stor skuffelse over at arbeidet for å styrke FNs kvinne- og likestillingsmekanisme tilsynelatende ikke har fått noen framhevet plass, til tross for at verdens ledere i sluttdokumentet fra FNs World Summit høsten 2005 sa at FNs dyktighet når det gjelder kvinner og likestilling, må styrkes. Også når det gjelder FN, ønsker jeg å snakke om atomopprustningen og behovet for nedrustning, for mer enn noen gang trengs de kreftene som kjemper mot spredning av atomvåpen og for nedrustning. Derfor må reformarbeidet munne ut i en forsterket kamp mot ikke-spredning og for nedrustning. Norges engasjement på dette området har vært klart lenge, også under den forrige regjeringa. Norge har vært og skal være en pådriver for et bredest mulig og mest mulig forpliktende ikke-sprednings- og nedrustningsarbeid. Spredning av kjernefysiske våpen er en alvorlig trussel mot internasjonal fred og sikkerhet. Det er derfor viktig at Norge fortsetter samarbeidet i sjulandsgruppa for å komme videre i oppfølginga av tilsynskonferansen i 2000, og det er enda viktigere sett på bakgrunn av at man verken på tilsynskonferansen i 2005 eller i FN-toppmøtet i september i fjor klarte å bli enige om nye tiltak for å møte trusselen fra spredning av kjernefysiske våpen.