Først til statsråd Halvorsen: Statsråden gjentok sitt budskap om at det har vært såkalt skjevhet i veksten mellom privat og offentlig sektor. Dette skulle hun rette opp. Det betyr at vekst i privat sektor ikke avlaster vekst i offentlig sektor, men derimot forsterker behovet for offentlig vekst. Dette er relativt oppsiktsvekkende informasjon og gjenspeiles, så vidt jeg vet, ikke i noen økonomiske teorier, ei heller i Finansdepartementet. Statsråden gjentok også i sitt budskap at formuer er skjevt fordelt i befolkningen. Dette er et fullstendig meningsløst budskap. Ja, selvfølgelig er de det, og slik må det nødvendigvis være! Formuer er finansielle verdier og realkapital forvaltet og spart i privat regi. Formuer er ikke noe man fordeler! Formuer er beskattede midler som enkeltpersoner har valgt ikke å forbruke. Formuer er selve grunnlaget for videre næringsutvikling, for innovasjon, for risikokapital. Det er ikke noe politikerne skal fordele fordi noen har og andre ikke har. Så til mitt innlegg: De siste dagers debatt vedrørende skatteopplegget har vært en underlig seanse. Mens det i andre land er bred politisk enighet om at politikernes fremste oppgave er å legge til rette for økt økonomisk vekst gjennom reduserte skatter på investeringskapital, arbeid og næringsliv, opplever vi her en høylytt debatt om hvilket regjeringsalternativ som har gitt de største skatteøkningene – jeg gjentar: skatteøkningene! I en slags gladiatorkamp om hvem som er best til å flå de rike, løper representanter fra den avgåtte regjeringen og den påtroppede regjeringen opp på denne talerstolen og påstår at med akkurat deres skatteopplegg ville det ikke være lett å være rik i Norge. For de få utlendinger som følger norsk økonomidebatt, må disse opptrinnene fortone seg ganske forunderlige. Er det virkelig slik at offentlig sektor i Norge ikke har tilstrekkelig med inntekter, ville de kanskje spørre. Eller er det slik at privat sektor flyter over av kapital, slik at pengene ikke tilflyter områder som gir best avkastning? Er det slik at norske kapitalister skiller seg fra alle andre lands kapitalister, og at de uansett skattenivå vil investere i Norge? Nei, merkelig nok er det ikke slik det forholder seg. Den norske stat har aldri vært rikere, aldri før har presset mot norske arbeidsplasser vært større, og aldri tidligere har norsk økonomi vært mer avhengig av den globale utviklingen. Til tross for dette mener både den forrige regjering og dagens regjering at norsk økonomi er best tjent med å skattlegge «de rike» mest mulig. I et populistisk kappløp om velgernes gunst springer de begge til avisredaksjonene og TV-studioene for å overbevise dem om at med deres skatteopplegg skal de rike få svi. Fremskrittspartiet har ikke noe tro på denne klappjakten på dem som besitter kapital. Tvert imot mener vi at mest mulig kapital må få bli værende igjen i markedet, slik at denne kan bidra til økt verdiskaping, høyere økonomisk vekst og derigjennom større inntekter til staten. Vi slutter oss ikke til den populistiske kortslutningen som finner sted i det øyeblikk man forsøker å innbille velgerne at én krone i skatt fra dem som har mest fra før, betyr én krone mer å fordele på dem som har minst. Slike utsagn er imidlertid god valgkampretorikk, men røper i realiteten mangel på grunnleggende innsikt i markedsøkonomiske mekanismer. De aller fleste økonomer aksepterer at det er en sammenheng mellom redusert skatt og villighet til å arbeide og investere. I den sammenheng er det interessant å se nærmere på hva de forskjellige skattene betyr i et inntektsperspektiv for landet. Den virkelig store debatten vedrørende skattene for neste år, har vært diskusjonen rundt formuesskatten. Dersom en ser bort fra Regjeringens grunnleggende holdning om at de rike skal flås, er det interessant å se nærmere på hva formuesskatten betyr i inntekt til den norske stat. Fremskrittspartiet foreslår i sitt alternative budsjett å fjerne den særnorske formuesskatten, og på den måten øke tilgangen til risikokapital i norsk næringsliv. Provenyet av denne skatten er totalt 6,7 milliarder kr. I Regjeringens forslag til budsjett for 2006 er det foreslått at det skal overføres 316 milliarder kr til Petroleumsfondet. Dette er overskuddet etter at overføringene til statsbudsjettet og utgiftene til utvinning er trukket fra. Det tilsvarer ca. 866 mill. kr hver dag i samtlige av årets 365 dager. Kostnadene for den norske stat ved å fjerne hele formuesskatten tilsvarer dermed i overkant av syv dagers overføringer til Petroleumsfondet, altså én ukes overføringer av netto overskudd fra petroleumsvirksomheten. Når man samtidig vet at fjerning av formuesskatten vil føre til at flere beholder sine formuer i Norge og vil benytte disse til investeringsaktiviteter i Norge, sier det litt om småligheten som råder i norsk skattedebatt. Mens nasjonen Norge har gått fra å være et relativt fattig land i Europa til å bli det rikeste, har skattedebatten vært identisk og like forutsigbar fra år til år, som om våre nye inntekter ikke fantes. I tillegg til at formuesskatten gir positive effekter for norsk næringsliv, mener Fremskrittspartiet også at Norges nye enorme inntekter gir oss helt unike muligheter, og at vi ikke kan fortsette den samme skattepolitiske tenkningen som vi gjorde den gangen statens inntekter knapt var nok til å dekke landets nødvendige utgifter. Vi er derfor villige til å bruke noe mer – og jeg understreker: noe mer – av det enorme overskuddet. Vi ønsker 16 milliarder kr mindre i overføring – vi ønsker altså å overføre 300 milliarder kr, mens Regjeringen ønsker å overføre 316 milliarder kr. Vi ønsker å investere i framtiden. Som en kuriositet kan jeg avslutte med å nevne at i de snaue 10 minuttene jeg har stått på denne talerstolen, har Petroleumsfondet økt med 6 mill. kr – helt sikkert til stor glede for ansatte og eiere i våre konkurrentlands bedrifter.