Etter å ha hørt siste talers innlegg kan vi nærmest skrinlegge all kreftforskning, for her har vi fått alle svarene på hva som fører til kreft. Det var et av de mest absolutte innleggene jeg har hørt fra denne talerstol på lang, lang tid. Det er helt sikkert mye riktig i representanten Bøhlers innlegg, men jeg tror vi skal være litt mer åpne for både forskning og andre sammenhenger enn det som framkom fra denne talerstol akkurat nå. Enkelte ting gleder meg også fra Bøhlers innlegg, og det er selvfølgelig at bruk av fisk helt åpenbart har positiv effekt. Det gleder jo selvfølgelig en sunnmøring, som da skal få solgt disse produktene. Det ser vi fram til. Interpellanten reiser en veldig viktig problemstilling. Jeg vil også gi ros til statsråden for bl.a. den nasjonale strategien som nå kommer, og som er framlagt i dag. Jeg håper dette også mer eller mindre er en oppfølging av mange av de tiltakene som man ønsker å iverksette i forbindelse med kreftplanen, slik at vi nå går et steg videre på dette. Vi har snakket veldig mye om behandling, men noe av det viktigste, kanskje det desidert viktigste, som det ikke har vært snakk om her, er hvor tidlig i fasen vi får avdekket kreftsykdommen, for det er svært viktig for det behandlingsresultatet vi får. Så jeg håper det er lagt veldig stor vekt på akkurat dette. Jeg tror også vi er nødt til å se på selve systemet. For det som representanten Dåvøy viser til, er jo bl.a. de store geografiske forskjellene som vi har i Norge. Faktisk er det på mange måter bostedsadressen som er avgjørende for hvorvidt man får den ene eller den andre medisinen. Og slik kan vi ikke ha det. Vi er borgere i ett og samme land, og da må det også være mulig å ha den samme helsepolitikken – uansett om man bor i Midt-Norge, Vest-Norge, Nord-Norge eller Sør-Norge. Det går særlig på medisiner, for vi har fått en rekke faretruende signal fra enkelte foretak om at man ikke har råd til å bruke de dyreste medisinene. Det er et faktum at økonomien i foretakene på mange måter i dag er blitt så presset at man må vurdere hvorvidt man har råd eller ikke. Én ting er kreftmedisin. Man kan også ta TNF-hemmere, hvor situasjonen er akkurat den samme. Det er forskjellige priser, det er forskjellige grupper som har nytte av disse medisinene, men ikke minst får man det vurdert ut fra hva foretakene har råd til å bruke av penger til medisiner. I den forbindelse er det viktig å ta innover seg at vi kanskje må se på selve systemet. Kanskje det er på tide at vi opphever grensene til de fem helserepublikkene som vi nå har fått, for igjen i hvert fall å prøve å samle Norge til ett helserike. Kanskje er det viktig å se på selve finansieringen av legemidler, om det bør dekkes av Rikstrygdeverket, og finne et nytt system for dette, for når det gjelder måten det i dag finansieres på, er det nettopp bevilgninger til foretaket som kan være utslagsgivende for hva man får av tjenester og medisiner. Jeg håper også dette vil bli tatt med når man skal se på selve ISF-systemet og måten vi skal gjøre dette på. Men det kanskje aller viktigste er å se på selve prisingen, at vi har en korrekt prising. Det ser vi ved mange operasjoner i dag. Ta bl.a. forskjellen mellom helseforetakene når det gjelder cochlea-implantat. Prisingen er så feil at man tapper av basisbevilgningene hver gang man foretar en operasjon. Det er selve systemet vi er nødt til å se litt på. Når det gjelder den strategien som kommer, er jeg enig med statsråden i at alle sykehus ikke kan gjøre alt, for det går ut over pasienten. Men det vi der må ha for øye, er pasientfokuset. Det vil si at hvis det er til pasientens beste å få behandling nærmest mulig bostedet, må vi sørge for å ivareta det. Men hvis det er til pasientens beste å få en mer sentralisert behandling, fordi øvelse gjør mester-prinsippet ligger til grunn, er dette også viktig å få på plass. Vi har sett en positiv utvikling bl.a. når det gjelder satellitter knyttet til strålemaskiner, som er veldig viktig. Vi har også sett det knyttet til andre sykdomsformer, f.eks. på dialysesiden. Så her er det en rekke ting vi er nødt til å ta innover oss. Kanskje bør vi også se på selve systemet som vi har opparbeidet, og som vi holder på. Jeg ønsker statsråden lykke til med det arbeidet som nå skal gjøres, og vil også åpent invitere statsråden til et samarbeid for å få på plass noe til nytte for alle pasientene i Norge, slik at man kan få en likest mulig behandling, uavhengig av hvilken bostedsadresse man har.