Stortinget har vedtatt at vi innen to år skal ha dobbelt så mange kvinner i Forsvaret som i dag. Til tross for at vi har hatt flere kvinnelige forsvarsministere i de siste årene og nå også har ny kvinnelig gardesjef, er det fortsatt langt igjen til vi har et likestilt forsvar. Målet om 15 pst. skal altså nås innen 2008. Det er et flertall enig om. Men når vi vet at det er i underkant av 7 pst. jenter i Forsvaret i dag, er det all grunn til å stille spørsmål ved om vi klarer å nå dette målet om to år. Derfor er det viktig med debatt om nettopp kvinneandelen i Forsvaret. Ser vi på historien, vedtok Stortinget allerede i 1976 å gi kvinner adgang til befalsutdanning, og i 1983 fikk kvinner samme adgang til å avtjene verneplikt som menn. På 1980-tallet vedtok Stortinget full yrkesmessig likestilling mellom menn og kvinner i Forsvaret. Lovverket var på plass. Men det har altså ikke vært nok. Vi fikk riktignok vår første kvinnelige jagerflyver og Norges – og faktisk verdens – første kvinnelige ubåtkaptein på 1990-tallet, men ellers har det skjedd veldig lite. Kvinneandelen er fortsatt svært lav. Det er langt igjen til et likestilt forsvar her i landet. Jeg mener at Forsvaret skal være en organisasjon i pakt med tiden, en organisasjon som i større grad avspeiler det norske samfunnet, som vi vet består av omtrent halvparten jenter og halvparten gutter. Derfor er målet om 15 pst. kvinner i Forsvaret egentlig altfor lite ambisiøst. Flere kvinner i Forsvaret vil også være med på å opprettholde den legitimiteten som verneplikten har i folket, og vil være med på å styrke båndene mellom kvinnene og Forsvaret. På mange andre områder der det tidligere har vært mannsdominerte jobber, har andelen jenter økt betraktelig de siste 20–30 årene. For eksempel har man i politiet klart å øke kvinneandelen til 25 pst. Det er bra. Vi har fått flere kvinnelige ingeniører, flere jenter som jobber i oljebransjen osv. I Forsvaret har vi ikke lyktes like godt, og det kan vi ikke slå oss til ro med. Organisasjonskulturen i Forsvaret har i stor grad blitt utviklet av menn med bakgrunn i menns behov, holdninger og verdier. Dette har skjedd over lang tid. Derfor har det vist seg at å endre denne «mannskulturen» ikke har vært like enkelt. Man kan spørre seg om Forsvaret i dag, vel 20 år etter at vi innførte full likestilling i organisasjonen, virkelig ønsker en radikal endring. For fakta er at Norge på mange områder har kommet mye lenger enn mange andre land når det gjelder likestilling og representasjon i både offentlig og privat sektor, mens vi har kommet veldig kort innenfor Forsvaret. Jeg mener at det er mange gode grunner til at kvinneandelen i Forsvaret bør og skal økes. Spørsmålet blir: Hvorfor klarer vi ikke å rekruttere og beholde flere kvinner i Forsvaret? Det må vi finne svar på! Jeg tror utfordringen er sammensatt, og det finnes nok ikke noe enkelt svar. Skal vi lykkes, må vi ha et sett av tiltak både internt i Forsvaret og i samfunnet utenfor. Men vil vi dette, må vi også våge å legge til rette for at vi skal få det til. Det er snakk om vilje og virkemidler. Jeg mener at økt kvinneandel blant vernepliktige og befal utvilsomt vil berike organisasjonen, fordi kvinner vil kunne påvirke Forsvarets strukturer, metoder, opplæring og ikke minst holdninger på en god og normal samfunnsmessig måte. Det skjer noe. I år, etter at Stortinget har endret vernepliktsloven, får alle jenter som er født i 1989, tilbud om frivillig sesjon. Det er et viktig skritt i riktig retning. Stortinget har gitt Vernepliktsverket adgang til å bruke de samme kilder for å nå aktuelle kvinner som for å nå menn, og dette vil være et egnet virkemiddel for rekruttering av kvinner til Forsvaret. Spørreundersøkelser som Forsvaret har gjort, viser at nær halvparten av disse jentene har tenkt å stille. Da er det viktig at vi nå følger opp, slik at jentene kommer til å trives, og at flere velger å bli etter endt verneplikt. Derfor må vi jobbe for å beholde og videreutvikle disse jentene. Vi må sette krav til ledere med rekrutteringsansvar om at kvinner skal prioriteres, og gi karrieremuligheter der kvinner ser at det er mulig å søke toppstillinger i Forsvaret, på samme måte som i næringslivet. Kvinneandelen i den norske ISAF-styrken i Afghanistan er for tiden på 12 pst. At kvinneandelen i ISAF-styrken er nesten dobbelt så høy som kvinneandelen i Forsvaret hjemme, kan tolkes som et klart signal om at kvinner både er ønsket og selv ønsker å delta i internasjonale fredsoperasjoner. Det viser at kvinner både kan og vil – selv i operasjoner som betegnes som farefulle. Det viser bare at jenter klarer seg like godt som gutta i felten, i konfliktsituasjoner, i krig eller i fred. At jenter har egenskaper og evner som vårt forsvar har manglet og trenger i framtiden, er det på høy tid å erkjenne. Å inkludere mange kvinner i utenlandsoppdrag gjør også Forsvaret bedre stilt når man skal ta hensyn til lokalbefolkningen i mange land. I fredsbevarende operasjoner er det mange oppdrag som skal ivaretas – fra patrulje og vakthold til helsearbeid og sosialt arbeid overfor lokalbefolkningen. Skal man lykkes i slike operasjoner, må man lykkes på alle områder. Det ser vi nå spesielt i Afghanistan. Jeg mener at skal vi nå målet om flere kvinner i Forsvaret, må vi ta i bruk sterkere virkemidler enn vi har i dag. I Arbeiderpartiet har kvotering av kvinner løftet kvinnene opp og fram i mange sammenhenger. Dette har vært positivt. Derfor kan det heller ikke være noen umulighet å begynne å tenke i de baner også i Forsvaret. Jeg mener derfor at en mild form for kvotering for å få flere kvinner til å tjenestegjøre i Forsvaret bør innføres. Nå er jeg spent på hva statsråden mener om dette. Jeg tror nok at statsråden er enig med meg på mange områder. Men hvorfor klarer vi ikke å rekruttere og beholde flere kvinner i Forsvaret, og hvilke tiltak mener statsråden det er nødvendig å iverksette for å få økt kvinneandelen?