Kommunene står nærmest innbyggerne og har derfor den beste forutsetningen for å gi innbyggerne de tilbud de har krav på. Derfor må kommunene ha frihet og økonomi til å utføre de oppgavene de er pålagt, og for å kunne gi de nødvendige velferdstilbudene. Derfor må både eldreomsorg, skole, barnehage, kultur osv. styres og dimensjoneres av dem som best kjenner de lokale forholdene, altså kommunene selv. Det er her Fremskrittspartiets politikk er i utakt med realitetene. Hvordan skulle det bli dersom f.eks. eldreomsorgen skulle være statlig og styres fra et sted langt unna brukeren? Hvilket byråkrati ville dette medføre, og hvordan ville resultatene bli? Det er dette det dreier seg om. Stykkprisfinansiering er heller ikke noe som passer i et land med så store geografiske forskjeller som i Norge. Mange forhold gjør at det er store forskjeller i landet vårt når det gjelder kostnader pr. innbygger. Jeg har sett at noen aviser har prissatt kostnadene pr. elevplass i den enkelte kommune, og gitt et inntrykk av et langt bedre elevtilbud i distriktskommuner med spredt bosetting i forhold til i små geografiske områder med store folketall. Så enkelt er det jo ikke. Store avstander medfører lang transport eller flere grendeskoler i hver kommune, eller en kombinasjon av begge deler. Dette koster selvfølgelig langt mer pr. elev enn om folk bodde tettere og kunne bruke samme skole. Dette handler ikke om lav effektivitet, men om geografiske forhold. Det er bare ett eksempel på hvor feil det blir å gjøre slike sammenlikninger, og hvor dårlig en ordning med stykkprisfinansiering passer for et langstrakt land som vårt. Jeg forutsetter da at vi alle ser den verdien det er for landet vårt å ha innbyggere i både by og distrikt.. Innbyggerne har merket godt det historiske økonomiske løftet som kommunene fikk etter siste valg. Jeg er glad for at Regjeringen så klart sier at den lokale velferden skal styrkes ytterligere, og at snuoperasjonen som ble varslet i tiltredelseserklæringen, skal videreføres. Dette gir innbyggerne trygghet og gjør at lokalpolitikerne kan jobbe med utvikling av lokalsamfunnene, og ikke bare må kutte og kutte og kutte i viktige velferdstilbud, slik situasjonen var i forrige stortingsperiode.