Statsråden sa i sin redegjørelse at vi har muligheten til å nå FNs tusenårsmål om å avskaffe fattigdom, eller i hvert fall redusere den til halvparten allerede i 2015. Hvis vi ikke gjør det, er det på grunn av manglende vilje, ikke på grunn av manglende muligheter. Verdenssamfunnet har selvsagt satt mål om fattigdomsbekjempelse tidligere, og i kjølvannet av gode intensjoner sitter mange fattige land igjen med en rekke brutte løfter. Det har representanten Høglund helt rett i. Men det kan ikke bety at fordi de før oss har feilet, så skal vi gi opp å prøve på nytt. De utviklingsmålene som det internasjonale samfunnet gjennom FN forpliktet seg på i 2000, representerte noe nytt fordi de var konkrete, de var målbare og ikke minst ble det satt en tidsfrist for måloppnåelse, og instrumentene for gjennomføring er sterke. Tusenårsmålene sier mye om hva fattigdom består av, hvordan fattigdom kan bekjempes og ikke minst om når vi kan oppnå resultater – da hvis vi vil. Tusenårsmålene er rett og slett en prioriteringsliste for både FN, nasjonale myndigheter og organisasjoner som jobber for å redusere verdens fattigdom, og tusenårsmålene forplikter. I dag, ni år før tidspunktet man ble enige om at disse målene kunne nås, ser vi at statusen for måloppnåelse varierer sterkt fra land til land og fra region til region. Land i Asia og Nord-Afrika vil f.eks. realistisk sett kunne nå målet om å halvere fattigdommen i 2015. Vi oppnår framskritt i kampen mot fattigdom i enkelte regioner, men samtidig er utviklingen dyster andre steder. De fleste av disse stedene er land i Afrika sør for Sahara. Landene i Afrika sør for Sahara og enkelte av de fattigste landene i andre regioner henger svært langt etter når det gjelder mange av tusenårsmålene. Her ser vi bl.a. at med dagens tempo vil målet om utdanning for alle først oppnås hundre år etter fristen i 2015. På andre områder som fattigdom og sult går utviklingen noen steder ikke engang i riktig retning. Det går altså ikke framover, og det står heller ikke stille – det går faktisk i gal retning enkelte steder. Hvis den nåværende trenden holder seg, kan faktisk Afrika komme til å være den eneste regionen i verden der andelen folk som lever på mindre enn én dollar om dagen noen steder, kommer til å være større i 2015 enn den var i 1990. En viktig årsak til det er aidsepidemien som holder Afrika i et jerngrep. 25 millioner afrikanere er hivsmittet. 11 millioner barn har til nå mistet foreldrene sine på grunn av hiv/aids. Smitten skaper fattigdom og hindrer utvikling, og klarer vi ikke å bekjempe hiv/aids og snu smittetrenden, klarer vi heller ikke å skape framgang. Det er veldig viktig at Afrika settes høyest på den globale politiske agendaen når det gjelder fattigdomsbekjempelse, og det er riktig og det er viktig av Regjeringen å fokusere så sterkt på Afrika. Representanten Nybakk har vært inne på mye av det, og det har også statsråden, så jeg skal ikke gjenta for mye av det. Til tross for lite oppløftende tall fra enkelte deler av verden konkluderer FN med at det er mulig å nå tusenårsmålene, selv i de aller fattigste landene. Det forutsetter en mye sterkere innsats. Det står på verdenssamfunnets vilje. Vi har kunnskapen, og vi har også kreftene som trengs for å få det til. Rapporten om måloppnåelsen av tusenårsmålene tar bl.a. til orde for en kraftig økning i bistanden. Den tar til orde for at høyinntektsland nå må åpne sine markeder for eksport fra utviklingslandene, og den tar også til orde for en bedre koordinering av selve FN-systemet. Dette skal vi selvfølgelig støtte opp om. FN er det viktigste verktøyet vi har, men det kan alltid bli bedre. Likevel gir ikke mangler og forbedringspotensial noen grunn til å melde seg ut og la være å bidra til fattigdomsbekjempelse gjennom FN-systemet, slik som Fremskrittspartiet som politisk parti her hjemme tar til orde for, og slik som USA som medlemsland gjør i praksis ved å prøve å undergrave legitimiteten til målene, ved å kutte i økonomiske bidrag for å oppnå målene og ved direkte å motarbeide enkelte av målene med praktisk politikk overfor utviklingsland. Norge har vært og er en sterk forsvarer av tusenårsmålene i motsetning til USA. Det er fordi rettferdig global utvikling og fattigdomsbekjempelse er et viktig mål i norsk utenrikspolitikk, og fordi FN er hjørnesteinsorganisasjonen i norsk utenrikspolitikk. I Regjeringens plattform uttrykker vi sterkt vår fulle støtte til ambisjonene i tusenårsmålene og til en styrking av FN-systemet. Vi viser det gjennom konkret handling på budsjettnivå og via statsministerens deltakelse i den viktige reformprosessen som nå er i gang. Skal vi se at tusenårsmålene blir en reell virkelighet og faktisk skaper en velstandsheving i den fattigste delen av verden, trengs det brede strategier og stor oppslutning i den vestlige delen av verden, men ikke minst i u-landene selv. Mislykkes FN i sin kamp mot fattigdom i oppnåelsen av tusenårsmålene, er det kun fordi medlemslandene ikke vil. Og mislykkes FN med egen reform og svekkes som global aktør, er det definitivt også de fattigste landene det kommer til å gå ut over.