Takk for det. Jeg tror dette allerede er den lengste interpellasjonsdebatten Stortinget har hatt. Det synes jeg er helt som det skal være, fordi det viser at det er et bredt engasjement i forhold til de utfordringene vi står overfor, og det er lovende. Jeg skal ikke gå inn på enkeltinnlegg som har vært holdt i debatten, bare peke på et dilemma vi står overfor i oppfølgingen. Representanten Skjælaaen advarte mot gruppetenkning innenfor eldreomsorgen, og det er betimelig. Men det er også grunn til å advare mot at vi ved å bruke betegnelser som «eldreplan» o.l. faller for akkurat den misforståelsen at mennesker blir likere og likere jo eldre de blir. Det er faktisk nøyaktig omvendt: Vi blir mer og mer forskjellige jo eldre vi blir. Det betyr også at de individuelle behov blir mer og mer forskjellige. Og det er risikoen, selvfølgelig, ved alle planer og alle såkalte «løft» at de lages i et A4-format som er tilpasset en gjennomsnittseldre som ikke finnes noe sted. Derfor er det grunnleggende viktig at vi følger opp den rettighetstenkning som allerede er innarbeidet i lovgivningen, og som innebærer at den enkelte pleie- og omsorgstrengende har krav på å få en individuell plan som er tilpasset vedkommendes behov der og da. Dette er et helt fundamentalt hensyn, som vi må passe på å ta med oss i fortsettelsen. I parentes bemerket: Det eneste ørkesløse innslaget i denne interpellasjonsdebatten er reprisen på stoppeklokkedebatten fra valgkampen i Oslo, for det er et rent blindspor. Det er et helt fiktivt problem, men det skyldes selvfølgelig at når man skal tilrettelegge individuelle planer, og når det skal fattes individuelle vedtak om den enkelte brukers rettigheter, så forutsetter det at det også må dokumenteres hvilken tidsbruk man har krav på å få dekket fra det offentlige. Aller sist: Den eneste av deltakerne i debatten som streifet spørsmålet om 6-timers arbeidsdag, var, så vidt jeg hørte, representanten Egeland, og han gjorde for så vidt et hederlig forsøk på å forklare logikken bak det. Men jeg skulle ønske at statsråden ville kommentere det, for det er et brennaktuelt tema. Hvis man på kort sikt tar sikte på en allmenn arbeidstidsreform – det er jo det eksperimentene dreier seg om – vil det ha den effekt som jeg påpekte, at vi vil miste 21 000 årsverk over natten. Dette lærte jeg da jeg ledet den første prioriteringsutredningen på 1980-tallet, for da oppdaget vi at på 1970-tallet hadde vi i Norge en dramatisk økning av antall årsverk i helsesektoren i sin alminnelighet, uten at det gav noen som helst gevinst noe sted, fordi vi samtidig foretok arbeidstidsreformer som tok bort hele gevinsten. Det er det politikk dreier seg om: å prioritere. Man kan aldri få i både pose og sekk. Og hvis man vil prioritere de yrkesaktives behov for en mer behagelig arbeidssituasjon, kan man ikke samtidig gjøre noe for de eldre.