Jeg blir alltid litt forbløffet når jeg hører representanten Christian Tybring-Gjeddes innlegg. Men jeg tenkte jeg i hvert fall fra min side skulle forklare avstanden fra begrepet «selger» og hans innfallsvinkel, at politikere er selgere. Jeg opplever meg som tillitsvalgt. Det kan godt hende at Christian Tybring-Gjedde opplever seg som selger, men det får i så fall stå for hans regning. Det andre jeg finner grunn til å kommentere, er den markedsfundamentalismen som jeg tidligere i dag har hevdet at Fremskrittspartiet står for. Det ligger en del forutsetninger til grunn for et velfungerende marked, og av dem er fri flyt og likeverdig kjennskap til informasjon. Mitt poeng – og det som jeg opplever som interpellantens poeng og finansministerens poeng – er at det alltid vil finnes en asymmetri mellom den informasjonen som en rådgiver eller en selger sitter på knyttet opp mot det produktet som vedkommende selger, og den posisjonen man er i som menneske som ønsker at noen skal forvalte ens penger på en best mulig måte. Det er den asymmetrien vi på en eller annen måte er nødt til å veie opp for gjennom krav og klare betingelser til informasjon og offentliggjøring og alle disse andre tingene og en særskilt varsomhet. Så er det én ting til med dette markedet og denne troen på, som også Flåtten hadde, at markedet på en måte skal løse alle problemer: Bare vi får et velfungerende nok marked, vil også transaksjonskostnadene gå ned. Men det har slått meg – og jeg er overbevist om det – at det ikke kan være sånn, rett og slett fordi vi nå har sett det ved aksjehandel og handel med andre verdipapirer. Jeg slutter aldri å bli forbløffet over hvor store honorarer det er mulig å ta i kurtasje og andre ting fra enkelte meglere av denne type produkter. At vi skulle ha et velfungerende marked der transaksjonskostnadene presses ned mot null, viser det markedet vi lever i, at så faktisk ikke er tilfellet. Men så til noen av de punktene som jeg føler ligger i selve interpellasjonen, som jeg synes er viktige. Det handler noe om den redeligheten som er. For dette gjelder ikke bare disse strukturerte produktene, dette handler om hele tillitsforholdet mellom den enkelte bank og den enkelte kunde, som gjerne er basert på en langvarig relasjon. Jeg tenkte jeg bare skulle avslutte med et lite eksempel fra virkeligheten her fra Stortinget. Det var en stortingskollega som fikk en oppringing fra banken sin – det var da renten lå på det absolutt laveste. Hun hadde bundet renten sin, og hadde en fastrente på tre år, som ville gå ut etter to år. Vedkommende anbefalte henne: Her taper du en del penger hver måned på å ha fastrente istedenfor flytende rente. Du burde kanskje melde overgang til flytende rente, og så skal vi ordne det for deg. Det var altså en oppringing fra banken. Hun sa at ja, dette høres jo forlystende ut. Så satte vi oss ned og regnet på dette, og da fant vi ut at selv den månedlige sparingen hun hadde, ikke ville komme til å veie opp for tapet hun hadde ved å betale inn den overkursen som hun måtte betale for å innfri lånet. Dette var altså aktiv markedsføring for å selge en type rådgivningstjeneste som i sum endte opp med at hun ville tapt penger. Vi informerte vedkommende om dette, og spurte: Har du faktisk regnet på dette? Da vedkommende gjorde det, sa hun: Nei, dette var jo ikke bra, da skjønner jeg jo at du ikke vil ha det. Dette sier noe om at det er faktisk ikke sånn når meglere selger et standardisert produkt, og gjerne byr dette ut i brei front overfor forskjellige kunder, at dette nødvendigvis kommer den enkelte kunde og bankkunde til gode. Derfor er det særskilt viktig å være på vakt i forhold til kompliserte produkter som det i mange tilfeller her er snakk om. Dette er godt jobbet av interpellanten, og jeg ønsker finansministeren lykke til i det videre arbeidet med dette.