Først vil jeg si til interpellanten at det er prisverdig at hun faktisk fremmer dette vanskelige temaet. Det er unektelig det. Selvsagt skal ikke barn oppleve vold eller overgrep i hjemmet, verken om de bor hos den ene og oppholder seg hos den andre, eller omvendt. Men jeg må advare interpellanten når det gjelder den stigmatiseringen hun gjør av barn som vokser opp i voldelige hjem. Hun karakteriserer dem. Det synes jeg på en måte er svært uheldig. Ikke bare stigmatiserer hun barna, men hun stigmatiserer også kvinnene og mennene. I tillegg synes jeg også at interpellanten underkjenner behandlingsapparatet når hun sier at de ikke forstår hvor skadelig det er å vokse opp med vold. Selvsagt gjør de det. Dette er folk som er svært kompetente på området. Det er klart at de vet det. Kanskje føler de seg maktesløse i forhold til at voldsmenn ikke blir dømt strengt nok. Strengere straffer er noe som Fremskrittspartiet har foreslått flere ganger. Hun berømmer Bydel Sagene Barneverntjeneste og deres tverretatlige samarbeid. Nå er det slik at det over alt i de store kommunene rundt omkring i landet er ukentlige eller månedlige tverretatlige møter mellom både helsestasjon, politi, skole og de ulike instanser. Det er vel mer informasjonsflyten og angsten for å gripe inn i den private sfære som kanskje gjenspeiler seg lite grann. Men som sagt, det er et veldig viktig tema interpellanten tar opp. Jeg ønsker faktisk interpellanten velkommen til å delta i interpellasjonen om kvinnevold, som skal være på fredag. Da har vi en europeisk markering om kvinnevold. Vi har også hørt at interpellanten har vært opptatt av at det er far som er voldsmann. Gjennom hele 10-minuttersinnlegget er det far som er voldsmann. Jeg vil advare sterkt mot det. Det er faktisk slik at også kvinner er voldelige i hjemmet. Vi må være forsiktig med å stigmatisere alle. Interpellanten henviste til FNs barnekonvensjon. Det må nødvendigvis jeg også gjøre for å få litt balanse i denne debatten. Barn har rett til begge foreldrene sine, selv om det er et høyt konfliktnivå mellom partene. Selvsagt skal det være et tverretatlig samarbeid, og selvsagt skal man ta affære når barn lider. Men jeg tror det viktigste vi kan gjøre, er å hjelpe foreldrene. Det står i interpellasjonen at interpellanten ønsker at barnevernet skal få gripe inn i samværssaker. Jeg tror at hvis barnevernet griper inn i samværssaker, vil ikke det gjøre annet enn å forsterke konflikten. Som sagt: Jeg tror det viktigste vi kan gjøre, er å hjelpe foreldrene og bygge opp kompetansen i familierådgivningskontorene – og i barnevernet, gjerne det. Men det handler til syvende og sist om å få partene til å forstå hvilken skade de gjør barna sine. Jeg vil nok påstå at foreldre som har skilt lag, er et langt mindre problem for et barn enn det er for et barn å leve i forhold hvor det er vold i hjemmet daglig, og der undertrykking og mishandling er en del av hverdagen. Vi har gitt krisesentrene opplysningsplikt når kvinner og barn flytter tilbake til en voldelig mann. Det er ett virkemiddel. Om det virker, er litt for tidlig å si ennå, for det er ikke så veldig lenge siden vi gjorde dette. Jeg vil advare på det sterkeste mot at barnevernet går inn i samværssaker. Staten må gjennom veiledning og kompetansehevning legge forholdene til rette for å dempe konfliktene.