La meg, etter inspirasjon fra forrige interpellasjonsdebatt, si at dette spørsmålet er reist fordi det er politikk. Men det er egentlig ikke reist for å skape en partipolitisk uenighet, og jeg håper heller ikke at det vil gjøre det. Denne problemstillingen er veldig konkret. Den går på en bit av seniorpolitikken som gjelder staten som arbeidsgiver i departementene. Jeg vil allikevel starte med en litt videre vinkel og si at behovet for en aktiv seniorpolitikk og bevissthet om det er økende, fordi vi nå går inn i en lang periode med mangel på arbeidskraft. Demografien er uavvendelig, iallfall et stykke på vei. Vi vet at det vil bli behov for at folk står lenger i jobb, at man kommer tidligere ut i jobb, og at færre kastes ut av arbeidslivet. Det håper jeg det er bred enighet om. Virkemidlene kan det nok være nyanser i synet på. Når jeg tenker på seniorpolitikk, tenker jeg ikke på spesialtiltak knyttet til personer som når en viss alder, men jeg tenker på holdningene man møter eldre mennesker med. I dag har vi en gjennomsnittlig pensjoneringsalder, eller kanskje rettere kalt utkastelsesalder, i arbeidslivet på rundt 58 år. Det er altfor lavt! Vi kan ikke på sikt leve med å kaste folk ut av arbeidslivet så tidlig. Bak tallene ligger selvfølgelig også det faktum at mange knapt nok kommer ut i arbeidslivet før de går ut av det, så det må legges til. Men altfor mange som fyller 58–60 år og vel det, møtes med en holdning som tilsier at det forventes at man slutter. Og det er der, etter min oppfatning, hovedproblemet ligger. Fleksibilitet når man har stått i arbeidet en stund, kan være viktig. Jeg ser at det har vært tatt til orde for f.eks. redusert daglig arbeidstid for seniorer. Jeg tror det er en litt gal måte å møte problemet på. Det viktige er at seniorer møtes med den holdning at de er like god arbeidskraft som de har vært før, men at det ligger en valgmulighet der, f.eks. hvis man ønsker å gå over i en annen type arbeid, øke ferietiden, redusere arbeidstiden eller få en annen form for fleksibilitet. Jeg tror det er viktig at disse fleksiordningene ikke gir annen effekt enn at man kanskje eventuelt går litt ned i lønn, for lønnen er ofte ikke det store problemet når man har nådd et punkt i livet etter å ha tjent penger i mange år. Da er ikke nødvendigvis det økonomiske det avgjørende, men at man får trappet ned, kanskje blir kvitt noe ansvar, og ser behovet for å åpne for andre. Nå er vi i en situasjon som bedrer seg. Jeg ser tall som tyder på det. Ikke minst statens eget eldreråd og de frivillige organisasjoner som arbeider med seniorpolitikk, peker på at det er tendenser til at folk nå står lenger i jobb og møtes med litt andre holdninger. Men jeg vil understreke at dette ikke må være konjunkturavhengig, for nå gjør både bedrifter og statlige arbeidsgivere det sikkert fordi de ser at søkerlistene ikke er milelange lenger. Ja, det er knapt nok søkere til enkelte stillinger. Man får altså ikke rekruttert unge mennesker. Man har lenge trodd at det er bedre å sette inn unge mennesker i en jobb og drive lang opplæring framfor å holde på dem man har, og som har en kunnskapsbase etablert. Undersøkelser viser at tre av fire arbeidstakere som har gått ut av jobb, faktisk ikke har en svekket evne til å jobbe. Så det er myter vi må slå tilbake. Derfor er det viktig at seniorpolitikk blir en konstant del av et offentlig arbeidsgiveransvar, og at vi ikke slår oss til ro med at akkurat nå er vi i bevegelse i riktig retning, fordi konjunkturene er slik på arbeidsmarkedet. Det kan fort svinge, og da er det viktig at seniorpolitikken fortsatt er en del av det hele. I statlig sektor er det etter min oppfatning i dag for få incentiver til å få arbeidstakere til å velge jobb fremfor pensjonsordninger, fordi kostnadene for virksomheten ved å plassere mennesker på f.eks. AFP ikke synliggjøres i virksomhetsbudsjettene. Det er det det konkrete spørsmålet går på. Det er meget enkelt å legge om. Og jeg forventer faktisk at statsråden sier at det har hun tenkt å gjøre, for jeg tror at tiden er overmoden for å gjøre det. Så det vil være en del av den offensive seniorpolitikken. Jeg håper den meldingen som etter det jeg skjønner, senere skal fremmes om temaet, også vil inneholde noe om dette – i tillegg til synspunkter på AFP, som er helt nødvendig, og tiden er overmoden også for det. Det ligger noe dobbelttydig i at det offentlige skal møte eldre med å si: Stå gjerne lenger i jobb, men hvis du har tenkt å slutte, spiller det ingen rolle økonomisk. Det er jo det signalet det politiske flertallet gir i dag. Det er mildt sagt motstridende og gir ikke et entydig signal om å verdsette opparbeidet kunnskap og alders innsikt. Det er også grunn til å se på de ordninger som gjelder for dem som har lyst til å stå utover 67 år. Innenfor mange yrker er det å opparbeide kompetanse og innsikt faktisk helt avgjørende, også for at nyrekruttering skal kunne ta videre den samme kunnskapen som er opparbeidet. Ikke minst gjelder dette innenfor forskningsbaserte offentlige virksomheter, hvor det å kunne holde på folk noe lenger er helt avgjørende. Men da er det et paradoks at når man fyller 67 år, har man rett til pensjon, og får det. Hvis man i tillegg vil tjene det offentlige ved å stå i full jobb, blir man jo trukket i pensjonen. Det oppfattes heller ikke som et signal om ønskeligheten av å verdsette arbeid, heller ikke at man da blir behandlet skattemessig dårligere enn en som bare har pensjon i alderen fra 67 til 70 år. Jeg håper at Regjeringen også er villig til å se på disse. Min store og positive forventning til fornyingsministeren er at hun vil bidra til at seniorpolitikk også inneholder disse elementer – utover statsforvaltningen, men også i statsforvaltningen – når andre statsråder skal fremme en helhetlig seniorpolitikk.