Jeg kommer stort sett bare til å berøre den saken jeg er saksordfører for, som det er bred enighet bak, og som har vært en veldig spennende sak. Jeg har lyst til å begynne med Guédelon i Frankrike, i 1997. Der startet man bygginga av en svær middelalderborg. Jeg var middelalderhistoriefan, så det er derfor jeg velger dette eksempelet. Der begynner man å bygge opp en borg som skal vise hvordan middelalderlivet var. Det holder man fortsatt på med, fordi alt skal gjøres håndverksmessig akkurat slik som det ble gjort da man bygde borger i middelalderen. De har ikke kommet så veldig langt, men i 2005 var det 245 000 mennesker som besøkte borgen for å se på håndverksarbeidet som var gjort. Da er vi ved sakens kjerne, nemlig det å ta vare på håndverkstradisjoner, det å ta vare på minner og det å ta vare på opplevelser og alt det som ligger ikke bare i ting, men også rundt ting. Jeg tror nok at de aller fleste i denne salen må innrømme at når ABM-meldinga gjorde mange viktige grep på dette området, var dette meldingas store svakhet – den immaterielle kulturarven. Å arbeide med ratifikasjonen syns jeg har vært spennende. Den har løftet mange områder. Det har vært snakket om å være bevisst ikke bare på håndverkstradisjonene våre, som er så viktige å ta vare på, og som gjør at vi skjønner at det å ta vare på utdannelse innen håndverk ikke bare er å sørge for arbeidsplasser eller å ta vare på noen arbeidere i dag, men også på å ta vare på en kulturarv vi er forpliktet internasjonalt til å ta vare på. Det er på samme måte med dansen. Det er lett å tenke hvis det ikke er noen som syns det er interessant å holde på med folkedans, at det går bare an å kutte i overføringene. Jeg vet i hvert fall om en i forrige debatt som hadde vært villig til å gjøre det. Men når man gjør det, kutter man også båndene til den tradisjonen, den historien, den kunnskapen og all den formidlinga som ligger i forståelsen av dansen og folkedansen vår – alle fortellingene. Det som det kanskje har vært lettest å ha forståelse for, er det å ta vare på folkemusikken vår og alle de lydopplevelsene som ligger i det. Som kvinne må jeg si at jeg syns at dette er spesielt spennende jobbing, fordi det er så veldig mye av kvinnekulturen som er immateriell kulturarv. Det er så mye av historien som er tatt vare på, som også er kvinnenes historie. Så dette er en viktig kvinnepolitisk sak å løfte også. Når det gjelder folkemusikken, er det ikke bare snakk om å holde musikken i hevd og det å ta vare på lyden, ta vare på notene og det som ligger der, men det er også å bringe det videre i dag som en levende kultur. Sånn sett vil riksscenen for folkemusikken være et viktig grep for å ivareta det som ligger i konvensjonen. Det er viktig at dette bevares gjennom bruk. I konvensjonen ligger den klare forventninga om registrering, om oppgradering av arkiver, digitalisering og det at man satser på disse områdene. Komiteen har sagt at vi forventer at statsråden og Regjeringa kommer tilbake til hvordan det skal gjøres. Det er klart at jeg, som har reist rundt til mange av disse arkivene, f.eks. for folkemusikk, ser at de er i en forfatning som gjør at det gir noen skumle perspektiver for hvor lenge dette kan vare, og hvor mye ressurser man faktisk trenger for å ta vare på den. Venstre har plusset på dette i statsbudsjettet, men det trengs en større satsing på folkemusikkarkivene våre for å klare å ta vare på dem. Det er bred enighet om tilslutninga. Fremskrittspartiet mener at det ikke skal koste noen penger, men det får vi bare ta. Flertallet i komiteen ønsker å slutte seg til og ratifisere konvensjonen. Jeg syns det er et spennende tiltak, og jeg er spent på hvordan Regjeringa vil komme tilbake til Stortinget, hvordan vi skal oppgradere, digitalisere våre arkiv, hvordan vi skal lage registre på dette, og hvordan vi skal komme med andre tiltak for å ivareta konvensjonens intensjoner.