Det er grunn til å takke representanten Skjælaaen for hans sterke engasjement i en veldig krevende sak. Han understreker at vi må ha dyp respekt for alle de barn, alle de unge, alle de familier og alle de voksne som sliter med psykiske problemer, og prøve å forstå den fortvilelsen det er for dem som ikke har fått en diagnose, for dem som seint i livet har fått en diagnose, og for dem som føler lettelse over at nettopp deres barn får medisin for sin atferd, angst og uro. Vi skal ta oss vel i vare for å være skråsikre i noen retning på dette alvorlige feltet. I Arbeiderpartiet er vi fornøyd med at den urovekkende utviklingen rundt ADHD nå er satt på den politiske dagsordenen og trukket inn i stortingssalen. Statsrådens svar til interpellanten understreker alvoret rundt temaet, samtidig som jeg opplever at statsråden inviterer til en fordomsfri debatt, og at det er sterk vilje fra Regjeringens side til å følge opp utviklingen og bruke ressurser for å finne ut mer om dette krevende feltet. Statsråden understreker også med rette det fokus som allerede er rettet inn mot feltet, og tar ansvar for at de som trenger hjelp, skal få det. All mediefokusering i seinere tid på ADHD-problematikken understreker også at her finnes ikke ett svar, men en rekke. Med det vi allerede vet, må det etter Arbeiderpartiets oppfatning være grunn til å rette et kritisk blikk på diagnostisering og medisinering av atferdsproblemer. Vi vet at barn får god hjelp av medisin, og at det for noen er eneste hjelp. Men vi må på alle mulige måter forsikre oss om at det er rett behandling til rett person. At det til alle tider har funnes urolige og ukonsentrerte både barn og voksne, er et faktum. Uro og konsentrasjonssvikt kan være tegn på mange underliggende årsaker som ikke har noe med genfeil å gjøre. Jeg velger å tro på dem innenfor fagfeltet som hevder at barns oppvekstmiljø i mange tilfeller kan være forklaringen på atferdsproblemene. Det må ikke tas til inntekt for at det eksisterer en diagnose. Vi må prøve alle metoder framfor å gi barn medisin, dersom det ikke er siste utvei, og det er en debatt vi må ha mot til å ta. I denne dialogen håper vi hele fagfeltet stiller opp sammen med oss, slik statsråden sa. Jeg ble både beroliget og urolig over å lese en kronikk av en annen psykologspesialist enn den Skjælaaen refererte til, nemlig Espen Idås. Urolig ble jeg fordi han på en glimrende måte satte ord på den usikkerhet jeg som politiker føler rundt ADHD-problematikken, og rolig ble jeg fordi han setter søkelyset på problemet og viser andre veier enn bare medisinering av barn og unge spesielt. Han understreker i sin innledning på kronikken at det ikke er en kronikk for eller mot medisin i behandling, ei heller for eller mot ulike yrkesgrupper, men at han ønsker å sette søkelyset på en tendens han opplever som urovekkende innenfor sitt fagfelt. Jeg siterer fra kronikken til Espen Idås: «Jeg kan ikke tro at en hjerneorganisk funksjonsforstyrrelse skal øke i et slikt omfang i befolkningen, som ADHD-tallene tilsier. Dersom en tilsvarende økning over samme tidsrom hadde skjedd med en krefttype hos barn ville alle ressurser blitt satt inn for å finne ut hva som førte til den dramatiske økningen av antall tilfeller.» Dette er signaler som det er grunn til å ta meget alvorlig. Vi har startet arbeidet med et svært krevende felt. Det vi trenger, er mer kunnskap, mer erfaring, mer forskning og mer dialog. Det handler om framtida til våre barn, og vi kan ikke slippe saken før vi har funnet flere svar.