Det går mot slutten av denne debatten, og jeg bad om ordet for å peke på noen problemstillinger som jeg synes har utkrystallisert seg, og som politisk sett er viktige. Vi har hatt en lang tradisjon i Norge – faktisk i hele tiden etter den annen verdenskrig – for en meget bred tverrpolitisk enighet i Stortinget om hovedlinjene i norsk utenriks- og sikkerhetspolitikk. Det er slik sett gledelig å kunne konstatere at det fremdeles er tilfellet. Men samtidig er vi jo i en splitter ny situasjon fordi vi er på vei inn i en valgkamp hvor det for første gang er lansert et alternativ hvor man vil bygge inn i den norske regjering en helt fundamental splittelse når det gjelder nettopp utenriks- og sikkerhetspolitikken. Vi har hatt mange koalisjoner i nyere norsk historie hvor de partiene som samarbeider i regjering, har ulike oppfatninger om mange deler av norsk innenrikspolitikk, men vi har til dags dato aldri hatt noen regjeringskoalisjon hvor de deltakende parter er helt, helt uenige om sentrale, langsiktige spørsmål i norsk utenriks- og sikkerhetspolitikk. Det vil være en helt ny situasjon, som vi ingen historisk erfaring har for. Derfor er det viktig at norske velgere blir gjort oppmerksom på dette. Utenrikspolitikk har nesten aldri spilt noen rolle i norske valgkamper, nettopp fordi vi har hatt den brede konsensus, og fordi velgerne har visst at enten det var Høyre eller Arbeiderpartiet som satt i regjering, respektive i opposisjon, har de to partiene på en måte vært bærebjelken under denne langsiktige enighet. Jeg har med tilfredshet registrert at Thorbjørn Jagland har slått fast at det ikke kommer på tale med omkamp ved et eventuelt regjeringsskifte. Jeg har med tilsvarende interesse registrert at de to potensielle partnerne har erklært det stikk motsatte. Både Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet er av den oppfatning at dette er et sentralt område nettopp for omkamp i regjering. Det viktige ved dette er at en regjering ikke bare skal trekke opp hovedlinjer som den er avhengig av tilslutning til fra Stortinget, men den skal også fra dag til dag administrere det norske NATO-medlemskap og den norske deltakelsen i samarbeidet med EU-landene. Der vil det nok være fare for at det kan bli daglige omkamper. Hva som blir utfallet av dem, er det ingen gitt å forutsi. Dette er et eksperiment som det er grunn til å være meget urolig over. Så må jeg til slutt få lov til å komme tilbake til de forgjeves forsøk jeg har gjort under denne debatt på å få et klart svar fra Senterpartiets side om hva partiet var med på sist de satt i regjering, i 1999, om de var bevisstløse i gjerningsøyeblikket da de sluttet seg til den daværende regjerings ønske om full norsk integrasjon i EUs sikkerhets- og utenrikspolitiske samarbeid. Det har jeg ikke fått noe som likner et svar på. Jeg er enda mer interessert i å få et svar på det som Senterpartiets leder har skrevet i Norges største avis, nemlig at det stortingsflertallet i dag går inn for, er grunnlovsstridig. Marit Arnstad begynte i sitt svar å snakke om EU-grunnloven. Den er det snart bare Senterpartiet i Norge som er opptatt av. Det er det prisverdig at de er, men jeg mente faktisk den norske grunnloven. Jeg trodde det var den norske grunnloven Åslaug Haga siktet til da hun sa at det var grunnlovsstridig. Jeg vil gjerne vite om dette virkelig er alvorlig ment fra Senterpartiets side, og hvis det er alvorlig ment, om det innebærer at partiet er fullt villig til, i regjeringsposisjon, å ta ansvaret for å administrere en politikk som partiet selv mener er grunnlovsstridig. Hvorledes ser i så fall det ansvar ut som statsråder har etter den norske konstitusjon?