Jeg legger merke til at utenrikskomiteens leder har behov for å understreke at Arbeiderpartiet støtter Regjeringens beslutning. Det kan være greit, for gjennom hele forrige stortingsperiode utgjorde Arbeiderpartiet, sammen med Fremskrittspartiet og Bondevik-regjeringen, det brede flertall når det gjaldt vår holdning til løsninger i Afghanistan. Det gjaldt bl.a. militære oppdrag og bidrag, enten det var til «Enduring Freedom» eller til ISAF-styrkene. Nå er Arbeiderpartiet – etter at de kom i regjering – blitt drevet fra skanse til skanse. Kan vi nå vente oss flere overraskelser fra Arbeiderpartiets side? Er det noen grense for hvor langt man er villig til å gå for å strekke seg for å møte anti-NATO-partiet SV? Oppfatter Arbeiderpartiet det slik at gevinsten ved å sitte i regjering er så stor at uansett hvilke konflikter man får i forhold til sine allierte, er det verdt det?