Da de to redegjørelsene ble gitt i forrige uke, gjorde både forsvarsministeren og utenriksministeren et større poeng av at redegjørelsene ble gitt for å skape åpenhet om det som skjedde i forhold til våre bidrag i Afghanistan og Irak. Det ble gjort et forsøk på å gjøre dette til en kontrast til den tidligere regjeringen, som tross alt også i åpent storting gjentatte ganger redegjorde for sin aktivitet og sin politikk overfor Afghanistan og Irak. Dette leder meg til spørsmålet om denne regjeringen, som så ofte snakker om åpenhet, har tenkt igjennom hva åpenhet egentlig betyr i den politiske diskusjonen. Åpenhet betyr å være ærlig om sine valg, om sine endringer, for å skape en offentlig diskusjon om hva man gjør. Det som ble gjort i begge redegjørelsene, og som ble gjort av lederen for utenrikskomiteen, var en tilsløringsaktivitet, et forsøk på å tilsløre at Arbeiderpartiet har flyttet seg i sikkerhetspolitikken gjennom det samarbeidet som har skjedd innad i denne regjeringen. Det gis et inntrykk av at det er pragmatiske, praktiske styrkeoperasjonsløsninger og spørsmålet om hvordan vi fordeler dem, som er bakgrunnen for at vi nå trekker oss ut av Operation Enduring Freedom og Irak. Det er jo ikke 16 offiserer i Irak som er spørsmålet her. Det er ikke der grensen går. Det snakkes som om Soria Moria-forhandlingene ikke har skjedd. Det snakkes som om man ikke har gitt SV konsesjoner i sikkerhets- og utenrikspolitikken i det hele tatt, men at det har vært en pragmatisk fordeling av ressursene. Det er ikke åpenhet. Det er tilsløring. Så langt har Regjeringens bidrag til mer åpenhet vært tilsløring av egne valg, og tilsløring er en dårlig strategi for å skape tilslutning til det man gjør. Jeg registrerer at det meste i redegjørelsene har Høyres tilslutning. Mesteparten av det som det legges opp til i Afghanistan og i Irak av aktiviteter, fører videre den linjen som den forrige regjeringen hadde. Det er viktig å sørge for gjenoppbygging av både Irak og Afghanistan med betydelig større bidrag, også andre bidrag enn militære. Men de eneste to punktene som var nye i forhold til den forrige regjeringens utenrikspolitikk, var spørsmålet om uttrekning fra Operation Enduring Freedom og spørsmålet om å ha offiserer i Irak til trening og opplæring av politi og forsvar, slik at irakerne selv etter hvert kan få styrker til å overta kontrollen, også militært, over sitt eget land. Det er de eneste forskjellspunktene og de eneste endringspunktene. Men det er store endringspunkt, fordi begrunnelsen for endringene ikke finnes i spørsmålet om fordeling av styrker og prioriteter, den finnes i en forhandling som har endret tyngdepunktet i norsk utenrikspolitikk. Det er konsesjoner som er gitt til SV, og det er en avstandstaking fra våre viktigste allierte. Derfor er det ikke slik at man oppfyller det som Haakon Blankenborg sa i 2002, nemlig at det må være et mål for land og regjering, Stortinget inkludert, «å strekkje den utanrikspolitiske semja så langt som det er mogleg, for at det skal vere mogleg å føre ein konsistent, norsk utanrikspolitikk som gjer at Norge er ein føreseieleg og sikker samarbeidspartnar i det internasjonale samfunnet». Nå har man altså flyttet seg for å møte det som har vært ytterpunktet i norsk sikkerhets- og utenrikspolitisk debatt de siste årene. Derfor synes jeg at det hadde vært mer ærlig av Regjeringen faktisk å si hvilke valg man hadde gjort, og fortelle at man har gitt de konsesjoner man har gitt, og ikke forsøke seg på denne tilsløringsprosessen. Jeg synes også at det da er viktig å svare på noen spørsmål. For det første synes jeg det er viktig at denne regjeringen samlet avklarer om man støtter Operation Enduring Freedom eller ikke, selv om man ikke deltar. Er det slik at en enhetlig regjering støtter Operation Enduring Freedom, eller gjør den det ikke? Eller at man svarer på det spørsmålet som Jon Lilletun stilte til utenrikskomiteens leder i sted: Er det slik at disse to operasjonene som vi nå trekker oss ut av, har hatt FN-mandat, eller ikke? Jeg vet svaret. De har det. Operation Enduring Freedom har et av de mest solide FN-mandatene som er gitt. Det er altså ikke retningslinjene i utenrikspolitikken som utenriksministeren trakk opp, som er bakgrunnen for dette, det er flyttingen av norsk utenrikspolitikk, og det er et kraftig signal til våre allierte. Så kan vi alltid fokusere mest på at det har stått noen SV-ere utenfor her og demonstrert fordi man ikke har gått langt nok, men de får ta med seg at de har vunnet en stor seier når det gjelder hvilke signaler som nå gis i forhold til hvem vi samarbeider med, og hvordan vi samarbeider. For meg er det viktig å understreke at NATO spiller en avgjørende rolle som underliggende garanti for norsk sikkerhet i en omskiftelig verden. Derfor har vi gitt vår helhjertede støtte til norske tiltak som understøtter NATOs fortsatte rolle og relevans. Uttrekningen av Operation Enduring Freedom og uttrekningen av norsk personell fra Irak sender etter min mening et alvorlig signal til NATO og våre allierte, særlig til amerikanerne. Og det er et brudd med den lange linjen vi har hatt. SV har altså vunnet frem med sin anti-USA- og anti-NATO-politikk, mens utenriksministeren forsøker å forklare det bort. Vi har et brudd på det som har vært vår lange tradisjon når det gjelder alliert støtte. Det kan ha en uheldig konsekvens for vår anseelse hos våre nære allierte, men ikke minst kan det rett og slett bli mindre interesse for å støtte opp om Norge der hvor vi har store oppdrag og utfordringer i årene fremover. Nordområdene er ett av de områdene hvor vi har en uklar internasjonal rettssituasjon, hvor vi hadde trengt andre personer, andre land som hadde bidratt til støtte på vår side, sånn at vi bl.a. hadde sikret støtte for vår håndheving av f.eks. fiskeriressursene i det området. Vi mener at vi vet hvor vi står, men vi mener også at vi må ha flere venner som støtter oss i den saken. Det lages et kunstig skille mellom ISAF og Operation Enduring Freedom. Det er helt riktig som utenriksministeren sa i sin redegjørelse: Sikkerhet er en forutsetning for å skape utvikling. Derfor er Operation Enduring Freedom en forutsetning for at man kan klare å bygge opp igjen Afghanistan. Det er også et viktig ledd i det internasjonale arbeidet for å bekjempe terrorisme. Al Qaida og Taliban er fortsatt aktive – og aktiviteten øker, som også utenriksministeren beskrev. Da er det feil å trekke oss ut der hvor vi kan bidra. Det er viktig at vi bidrar i treningsmisjonen i Irak, bl.a. fordi FN har oppfordret oss til å gjøre det, og det blir et kunstig skille mellom å trene de samme soldatene i Irak og å gjøre det i Norge. Men det er flere signaler på at vi er på vei til å flytte oss fra vårt NATO-samarbeid. Soria Moria-erklæringen sier ikke bare at vi skal trekke oss ut av Operation Enduring Freedom og at vi skal trekke oss ut av Irak, men de tar også til orde for revurdering av NATOs atomstrategi. Vi har vært opptatt av, ikke minst under tidligere utenriksminister Jan Petersens ledelse, å sørge for en global innsats mot masseødeleggelsesvåpen, men vi mener at det er en uklok start at demokratiske NATO-stater skal signalisere en ny atomstrategi samtidig som flere udemokratiske stater og terroristnettverk arbeider for å skaffe seg masseødeleggelsesvåpen. Dette vil signalisere vesentlig svakhet overfor regimer og nettverk som truer vår sikkerhet. Like feilplassert NATO-politikk vil det være om Regjeringen gjør alvor av sitt meget klare og skadelige budskap fra Soria Moria. Regjeringen vil at Norge skal arbeide for å skrinlegge dagens planer for rakettforsvar. Da programmet ble lansert under Praha-toppmøtet i 2002, stilte Arbeiderpartiet seg bak Norges tilslutning til programmet. Nå har partiet snudd, og det bryter NATO-solidariteten. Denne sikkerhetspolitiske kuvendingen blir ikke mindre alvorlig av at rakettforsvarsprogrammet er et viktig samarbeidstiltak mellom NATO og Russland. Det er viktig å ta med seg dette, for det ligger et utenrikspolitisk skifte, ikke minst i forhold til våre allierte, i det Regjeringen sier. Så til spørsmålet om et FN-mandat. Vi vil alltid mene at det er best at enhver internasjonal operasjon har et FN-mandat. Det er best, og det vil være vårt ønske, at vi skal bidra til at FN har den styrken. Men noen ganger er FN en organisasjon som ikke er i stand til å fatte vedtakene tidsnok, eller de kan ikke gjøre det fordi det er sterke internasjonale krefter som kanskje ikke er enig i det. Ett eksempel på det er situasjonen i forbindelse med Kosovo-krisen. Der hadde man ikke et klart FN-mandat, slik som Regjeringen nå foreskriver. Den gangen stemte til og med SVs flertall for. På én måte kan man retorisk si: Denne regjeringen har flyttet seg til venstre for Kristin Halvorsen i sikkerhetspolitikken – iallfall det standpunktet hun hadde i 1999. Min største bekymring er at disse operasjonene som man nå forsøker å tilsløre, disse endringene, kommer til å gjøre oss mer venneløse i den internasjonale verden. Det hadde vi som lite land ikke trengt, som lite land hadde vi trengt flere venner, ikke færre venner.