I dag har vi til behandling lov om arbeids- og velferdsforvaltningen. Stortinget har gjennom flere år ønsket en reform av hele det området. Nå tas de nødvendige grep for å få den organisatoriske delen av reformen på plass. Hovedgrepet som tas, er at det statlige ansvaret som i dag er delt på to etater, Aetat og trygdeetaten, nå samles i en ny etat. Sammen med kommunene skal denne etaten opprette kontorer i hele landet og gjennom det sørge for at både kommunale og statlige virkemidler samles for å oppfylle formålet med loven. Og formålet med hele denne reformen, og loven, er å få flere i arbeid og aktivitet, og færre på stønad. I dag har vi rundt 800 000 mennesker i arbeidsfør alder som står utenfor arbeidslivet. Mange av disse både ønsker og har mulighet til å være aktive og med i arbeidslivet, og da må vi legge til rette for at det faktisk kan skje. Det handler om å sikre folk like muligheter og sikre alle økonomisk og sosial trygghet, det handler om å møte folk med respekt, og det handler om å satse på arbeidslinjen. Jeg vil i den sammenheng presisere at det er helt klart at det ikke er alle som faktisk kan være i arbeid, og derfor er det viktig at de som ikke kan være det, også sikres et verdig og godt liv. Derfor er det nødvendig at en sentral del av reformen blir å få en inntektssikring for dem som faktisk ikke kan være i arbeid. Jeg vil da minne om at selve virkemidlene, som skal bli en viktig del av NAV-reformen, kommer i en egen stortingsmelding til høsten – i den varslede meldingen om arbeid, velferd og inkludering. Å samle virkemidler og dagens etater skal føre til at brukerne får et godt og likeverdig tilbud i hele landet. Nå lovhjemles det at det skal etableres felles kontorer, det vi omtaler som NAV-kontorer, for alle kommuner – med en helhetlig førstelinje. Disse kontorene skal ivareta oppgavene for den nye statsetaten og, som et minimum, kommunenes oppgaver i forhold til den økonomiske sosialhjelpen. For mange kommuner vil det være naturlig og helt opplagt at også andre tjenester legges til kontorene, og her legger loven opp til at det skal avtales mellom stat og kommune. Jeg vil presisere at en minimumsløsning ikke må ses på som en begrensing eller noen norm, men som et absolutt minimum. Et mindretall, bestående av Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre, fremmer forslag om at introduksjonsordningen for nyankomne flyktninger og innvandrere skal legges inn i minimumsløsningen. Det er helt åpenbart at mange steder vil det være en selvfølge å legge det inn, og det er også et godt eksempel på hva som faktisk bør legges inn. Men flertallet mener at det bør være lokal frihet til å velge det, og ikke et pålegg. Det har vært et stort engasjement fra mange ansatte i de berørte etater og i flere organisasjoner med hensyn til hvordan disse kontorene skal ledes. I lovforslaget legges det opp til stor valgfrihet også på dette området, at stat og kommune avtaler hva slags ledelse det skal være. Det som da er viktig å poengtere, er at det i loven åpnes for å ha enhetlig ledelse. Det vil ikke være en plikt å ha det, men veldig mange steder vil det være en fornuftig løsning. I den sammenhengen er det viktig å si at hvis det skal være delegering til én leder, må vedkommende sikres de faglige og administrative fullmakter som trengs for faktisk å kunne klare å ha den enhetlige ledelsen. Da Stortinget behandlet ny arbeids- og velferdsforvaltning sist, ble det presisert at større kommuner kunne bli gitt ansvar for arbeidsmarkedstiltak for personer som har sosialhjelp som viktigste kilde til livsopphold. Jeg mener at det er viktig å få erfaringer gjennom den muligheten, og at det er behov for å bruke de erfaringene i den videre utviklingen av NAV-kontorene. Det er også naturlig å se på kommunestørrelser i den sammenhengen og vurdere det i tiden framover. Utgangspunktet mitt er at det er kompetanse som bør være det avgjørende, ikke nødvendigvis hvor stor en kommune er. Samarbeidet mellom stat og kommune skal, som sagt, reguleres gjennom lokale avtaler. Disse avtalene vil ha bestemmelser om organisering og drift, hvilke kommunale oppgaver som legges til kontorene, og hvordan kontorene skal jobbe i forhold til det øvrige tjenestetilbudet i kommunen. Det åpnes også for at man kan ha en bestemmelse om å utføre oppgaver for hverandre som også sier hvordan lokalisering og utforming skal være. Altså: De lokale avtalene vil ha stor betydning for hvordan tilbudet til innbyggerne vil være. Det er da viktig at stat og kommune er likeverdige partnere i utformingen av de lokale avtalene, og at man i fellesskap kommer fram til de beste lokale løsningene. Fremskrittspartiet fremmer i dag forslag om at ansvarsområdet de kommunale sosialkontorene har, overføres fra kommunen til staten og legges inn under NAV-kontorene. Jeg mener at en løsning med et nært samarbeid mellom stat og kommune er bedre enn å begynne å flytte over ansvarsområder fra kommune til stat. Kommunene sitter på en unik kompetanse i forhold til lokale forhold og i forhold til sine innbyggere, som de følger gjennom et helt liv. Kommunene vil være en viktig samarbeidspartner for staten også på de områdene som ikke reguleres gjennom denne loven og ikke nødvendigvis er en del av reformen. Nettopp det at vi ikke ser staten på en side og kommunene på en annen, gjør at vi kan lykkes med å se hele mennesket. Vi kan benytte oss av all den kompetansen som finnes lokalt, for å sikre innbyggerne et godt liv. Komiteen har i forbindelse med arbeidet med odelstingsproposisjonen fått mange tilbakemeldinger, bl.a. gjennom høringene, om viktigheten av at de nye NAV-kontorene sikrer en tilgjengelighet for alle, og at de kontorene må være utformet etter prinsippet om universell utforming. Det er jeg helt enig i. Det er også presisert i innstillingen. Det er helt åpenbart at det skal skje, og jeg forventer at stat og kommune i fellesskap oppretter kontorer som er tilgjengelige for alle, både for de ansatte og for brukerne. Til slutt vil jeg si at jeg er klar over at det er mange, både ansatte og brukere, som er litt bekymret med tanke på gjennomføringen av denne reformen. Da er det viktig å si at jobbtrygghet, kompetanseheving og innflytelse fra både ansatte og brukere er viktige forutsetninger for å lykkes med reformen. Jeg ser fram til at den loven vi behandler i dag, skal settes ut i livet, og at vi får en god reform av arbeids- og velferdsforvaltingen til beste for alle landets innbyggere.