Tross alt synes jeg det er grunn til å slå fast at vi har et godt helse- og omsorgsvesen i Norge. Det er trist at både media og andre ser seg tjent med å lage et skremmebilde av norsk helse- og omsorgsvesen. Vi har et land fullt av gode sykehus, med høyt kvalifisert helsepersonell, som har omsorg for sine pasienter. De aller fleste som blir alvorlig syke i dette landet, opplever at de får god behandling og pleie på våre sykehus. Faktisk har jeg møtt ganske mange pasienter med alvorlige diagnoser. De aller fleste er svært fornøyd med det tilbudet norsk helsevesen gir dem, og svært mange blir faktisk friske. Landet over er det lokalsykehus som gir trygghet, behandling, omsorg og pleie, slik flere representanter har vært inne på. Det er grunn til å glede seg over Soria Moria-erklæringen på dette området, for den slår fast at lokalsykehusene skal bestå. Uavhengig av partitilknytning og regjering har Stortinget sørget for store løft på mange områder innenfor helse- og omsorgssektoren. Så la oss være stolte av det, men ikke fornøyd på de områdene hvor det er uløste oppgaver. Psykiatrien er åpenbart et slikt område. I Arbeiderpartiet er vi veldig opptatt av kvinnehelse. Vi har tillit til at den nye rød-grønne regjeringen vil fokusere på nettopp det. Det skal også bli gjort fra vår side i Stortinget. Vi trenger mer forskning på kjønnsforskjeller i sykdomsrisiko, sykdomsutvikling, diagnostikk, forebygging og behandling. Vi trenger å vite mer om årsakene til f.eks. beinskjørhet, fibromyalgi osv., for vi vet at muskel- og skjelettlidelser er en av de hyppigste årsakene til kvinners sykdom og sykmelding. Kvinner med minoritetsbakgrunn trenger spesielt oppmerksomhet. Diabetes er utbredt. Som et eksempel utvikler 85 pst. av alle gravide med pakistansk og indisk opprinnelse diabetes. Kvinner og menn har likere livsstil nå enn før. Det gir oss nye utfordringer innen helse. Hjerteinfarkt rammet sjelden kvinner før. Nå er det en vanlig sykdom også blant kvinner, men det er ikke gitt at symptomene er like, ei heller den medisinske behandlingen. Kvinner røyker mer, jobber mer, stresser mer og – ikke minst – drikker mer enn før. Det setter meg på sporet av det neste temaet jeg vil ta opp, nemlig rus. Når det snakkes om rusmiddelmisbrukere, tenker de fleste på dem det er lettest å få øye på – de narkomane. I media er det en sykdom som får mye oppmerksomhet, og det er selvsagt bra, for vi er opptatt av en verdig og god rusomsorg for alle som trenger det. Likevel ønsker jeg å belyse det faktum at det desidert største rusproblemet i vårt samfunn faktisk er alkohol. De som går på fylla, er ikke lenger så synlige i det daglige gatebildet. Det er oftest fyll hjemme. Økende alkoholforbruk i Norge preger ikke førstesidene mest, sjøl om det skader aller flest. Da snakker vi om uopprettelige skader på kropp og sinn grunnet høyt alkoholforbruk, alle skader som følge av fyllekjøring, og de som utsettes for vold, både ute og i hjemmet. Da snakker vi om alle familietragediene og skadede barnesinn som følge av et høyt alkoholkonsum. Det norske alkoholforbruket øker. Vi beholder helgefylla, men i tillegg adopterer vi det vi kaller kontinentalt drikkemønster, med vin til hverdags. Det er en trend som påvirker mye. Det er betimelig å ta dette opp rett før jul. Jula skal være en gledens høytid, ikke minst for barna. Så vet vi at for altfor mange barn, og voksne med, er jula et sammenhengende mareritt bak lukkede dører på grunn av alkoholmisbruk. Poenget er ikke å drepe julas gleder for folk flest. Dette er ikke ment som et moralistisk innlegg for å forby det som er kos og moro. Men vi må tørre å snakke om at dette ikke er like moro for alle, og at det er en stor helseutfordring, som vi i denne komiteen har et ansvar for å sette i fokus. Antall helsekroner som brukes i norske sykehus for å behandle alkoholskader, er ikke småtteri. Tema rus er sentralt også i årets budsjett. Jeg er veldig fornøyd med den påplussinga som har skjedd på dette området, sjøl om det ikke er altfor mye fokus på alkohol. Jeg tror at det er på tide at vi setter dette store helseproblemet på dagsordenen – ikke med pekefinger, men med omtanke for alle dem som er skadelidende.