Åndsverkloven er vår viktigste kulturlov. Det er den som beskytter kunstnernes rett til selv å kunne bestemme over åndsverk de har skapt – enten det gjelder en bok, en film, et maleri, et fotografi eller en lydfil. Kunstnere ønsker å kunne leve av jobben sin akkurat som alle andre. For å kunne produsere kunst må de ha en rimelig avkastning av det de produserer. Det er kun et fåtall som nyter godt av stipendieordninger. De fleste har behov for å selge kunsten sin i et marked. Åndsverkloven er laget for å beskytte kunstnernes produkter i markedet. Åndsverkloven sørger for at opphavsmennene kan ha kontroll over bruken av sine åndsverk. Det betyr at opphavsmannen har enerett på å gjøre sine verker tilgjengelige for allmennheten og å kopiere dem. Dette er ufravikelige prinsipper som har vært åndsverklovens fundament hele veien, og som bygger på en mer enn hundre år lang tradisjon. Fra Kristelig Folkepartis side vil jeg understreke at vi ønsker at disse prinsippene skal gjelde også i møte med nye teknologiske utfordringer. Regjeringen har med det forslag til lovendringer som er lagt fram, ønsket å stimulere til økt elektronisk distribusjon ved å legge til rette for lovlig nedlasting fra Internett. Men det forutsetter at de som skaper og framfører åndsverk, får et rettslig vern som sikrer dem inntekt av dette også på dette området. Jeg synes forslaget opprettholder balansen mellom rettighetshavernes interesser og forbrukerhensyn på en utmerket måte og viderefører hovedprinsippene i åndsverkloven. Proposisjonen om endringer i åndsverkloven er i hovedsak en oppfølging av EUs opphavsrettsdirektiv. Opphavsrettsdirektivet ble innlemmet i EØS-avtalen sommeren 2004. I merknadene til St.prp. nr. 6 for 2004-2005 om innlemmelse av EUs opphavsrettsdirektiv sier en samlet komite at hovedmålsettingen med direktivet «er å harmonisere beskyttelsesnivået for digital utnyttelse av vernede åndsverk og arbeider». Dessverre er jeg imidlertid sterkt redd for at flertallet i komiteen, representert ved opposisjonspartiene, i flere av sine merknader til åndsverkloven bidrar til å innføre en helt annen rettstilstand i Norge enn det våre naboland og Europa for øvrig har. Selv om det ikke foreslås mange endringer i lovteksten, kan dette likevel komme til å bringe Norge i konflikt med internasjonale avtaleforpliktelser. Tilgang til informasjon er et av de viktigste prinsippene i et demokrati, og dette må det derfor legges godt til rette for. Dette er viktig for å unngå kunnskapskløfter i samfunnet og for å verne om menings- og ytringsfriheten. Men for å sikre folk tilgang til nødvendig og ønsket kunnskap, informasjon, kulturuttrykk og kulturimpulser må vi ikke komme i skade for å overse dem som har skapt dette, opphavsmennene. Vi må ikke gjøre det vanskeligere enn det allerede er, å leve av åndsverksproduksjon, kreativitet og hjernekraft i dette landet. Hvem ellers skulle forsvare forfatteres, musikeres, arkitekters og andre kunstneres rettigheter og sørge for rettslig beskyttelse av deres verker, enn kulturpolitikerne? Ønsker vi ikke et mangfold i kulturlivet, en bredde i utgivelsen av norsk litteratur, musikk, bildende kunst osv.? Hva er vi til for, vi som er kulturpolitikere, om det ikke var dette som var vår viktigste oppgave? Selvsagt er det også fundamentalt at det som skapes, skrives, komponeres eller framføres, skal bli gjort tilgjengelig for alle. Jeg tror ingen av oss ønsker noen begrensninger i tilgjengeligheten, tvert imot. Men da må vi sørge for tjenlige ordninger som sikrer at noen blir betalt for det. Fortsatt vil det være fritt fram for å kopiere og ta utskrift fra åndsverk til privat bruk. Men staten, ved Kulturdepartementet, har bare for inneværende år cashet ut et sjablongbeløp på til sammen 52 mill. kr til rettighetshaverne for å betale for dette. Når bibliotekene skal framstille eksemplarer for bestemte formål, vil det etter den nye loven ikke være noe ulovlig ved det. Svært mye framstilles med hjemmel i unntaksreglene i §§ 12 og 16. I proposisjonen er det sågar åpnet for større utskriftsadgang enn i dagens regelverk. Det vi mener vil være i strid med opphavsretten slik det er nedfelt i EU-direktivet, er fri adgang til å ta utskrift av bibliotekenes egne digitaliserte samlinger. Det er for å løse dette at departementet har foreslått en ordning med avtalelisens også her. Nå blir det altså kanskje ikke flertall for dette. En liknende ordning foreslås også for utdanningsinstitusjonene. Fortsatt skal gratisprinsippet gjelde både i bibliotekene og innen høyere utdanning. Jeg er glad for at en samlet komite presiserer dette i innstillingen. Når Odelstinget nå skal vedta endringer i åndsverkloven, er det viktig å sørge for en videre balanse mellom hensynet til opphavsmennenes interesser på den ene side og allmennhetens interesse i at flest mulig gis tilgang til deres produksjoner, på den annen. Disse to aspektene er i realiteten nært knyttet sammen. Begge sider er avhengige av hverandre. Skaperne av åndsverk er avhengige av inntekter for å kunne skape. Allmennheten trenger åndsverkskaperne for å få del i det som skapes. Da må vi ikke bidra til å forrykke balansen i favør av den ene part, slik jeg opplever at opposisjonen nå gjør i sine merknader. Opphavsmennenes interesser vil ikke bli tilstrekkelig ivaretatt dersom offentlig sektor skal slippe å betale for sin bruk av ulike typer åndsverk, slik flertallet i komiteen går inn for. I merknadene heter det at «når verk er lovlig lagt ut på Internett, er det gitt et stilltiende samtykke fra rettighetshaverne om andres ikke-kommersielle bruk». Dette vil gjøre Norge til et fristed for bruk av verk på Internett. Selv om bruken er ikke-kommersiell, ville den føre til at f.eks. en forfatter ville få solgt færre bøker, fordi den såkalte ikke-kommersielle bruker nå kan få det gratis over Internett. Det samme ville gjelde for musikk og andre kunstuttrykk. Jusprofessor Hans Petter Graver mener til og med at det flertallet her uttrykker, er ulovlig: «Etter mitt syn tar de også feil. Offentlig sektor har ikke fri adgang.» En slik frihet er i åpenbar strid med EU-direktivet, fordi den skader opphavsmennenes økonomiske interesser, jf. trinn tre i den omtalte tretrinnstesten. Dersom hensikten er å spare det offentlige for utgifter ved å skulle betale vederlag til opphavsmennene, må jeg si at dette står i grell kontrast til det engasjementet flere av de samme partier utviser f.eks. i forbindelse med Det store kulturløftet, der de er villige til å la offentlige milliarder rulle inn på kulturbudsjettet. Men når Regjeringen legger fram en lov som i sin konsekvens vil utløse betydelige uttellinger fra det offentlige til skaperne av kunst og kultur, da går de imot. I fjor mottok utgivere av bøker og leverandører av stoff til aviser og tidsskrifter 195 mill. kr i inntekter via Kopinor. Kopivederlag fra offentlig sektor, i første rekke fra skoleverket og offentlig forvaltning, stod for mesteparten av disse inntektene. Dette betyr at offentlig sektor utgjør en avgjørende del av kultur- og kunnskapsleverandørenes inntektsgrunnlag. Dette er jo penger til kultur. Ser ikke representantene Giske, Lund Bergo og Sollied Øveraas dette? At det ikke har samme klang i ørene hos representanten Knudsen fra Fremskrittspartiet, har jeg faktisk forståelse for. Vi må ikke stelle det til slik at vi tar dette inntektsgrunnlaget fra dem. Jeg konstaterer at representanten Giske, og dels også representanten Lund Bergo, har kommet med en del innrømmelser i sine innlegg. Jeg tror det var klokt at de ønsket å presisere noen av merknadene sine. Likeledes er det omdelt et forslag i salen nå i dag som vel understreker behovet for det samme, selv om jeg egentlig ikke tror at det endrer noe som helst. Når det gjelder spørsmålet om tekniske beskyttelsessystemer, har Regjeringen i utgangspunktet strukket direktivet langt når det gjelder å ivareta hensynet til forbrukerne. Det som først skapte strid, ikke minst i mediene, er spørsmålet om kopiering fra kopisperret CD over til MP3-avspillere. I dette spørsmålet har det for mange også vært vanskelig å forstå hvorfor man fortsatt må holde på en streng praksis. På den annen side er det helt urimelig å åpne døren på vidt gap, som opposisjonspartiene har bidratt til med sine merknader. Med dette som utgangspunkt forsøkte Høyre og Kristelig Folkeparti å finne en mellomløsning for å tilgodese brukerne ytterligere i forhold til Regjeringens forslag. Denne løsningen ville ha begrenset overføringen til kun å gjelde fra kopisperret CD til MP3. Mellomløsningen var basert på rettighetshavernes egne utsagn fra den åpne høringen i komiteen om at slik overføring bør være mulig. Det ville kunne forsvares innenfor direktivets rammer. Det er det vanskelig å se at flertallets forslag gjør, der det legges opp til en helt uhåndterlig bestemmelse som i realiteten kan innebære at sperrer kan brytes for kopiering av alle slags innhold, i hvilket som helst medium. Det blir kort og godt helt feil. Vi er inne i en rivende teknologisk utvikling. Det betyr at samfunnet må gå inn med mekanismer for å regulere, slik at balansen mellom opphavsmenn og forbrukere ikke forrykkes av denne utviklingen. Regjeringens forslag til revisjon av åndsverkloven bidrar til å gjenopprette balansen. Frank Lloyd Wright har uttalt: «Når fremtidige generasjoner om tusen år graver ut restene av vår kultur, hva vil de finne? Badekar og oppvaskmaskiner.» Jeg er mer optimistisk på norsk kulturlivs vegne. Men for å bevare et levende kulturliv som produserer nye åndsverk, må Stortinget gjøre alt som er i dets makt for å demme opp for en teknologisk utvikling som setter opphavsmenn under press. Det er faktisk vår oppgave som kulturpolitikere.