Da får jeg være tydeligere. Jeg har seks og et halvt års statsrådserfaring, og jeg har mange års erfaring med hvordan ting fungerer, og hvordan de skal skje i riktig rekkefølge. Den erfaringen har lært meg at skal man få til noe, så må man tidlig ta tak i kontrollen med den eiendomsmakt som er til stede, og som er på statens hånd, for gjør man ikke det, risikerer man at man plutselig står overfor mulige gap mellom de idealene og de ønskene man har, og virkeligheten. Jeg er ikke i tvil om at de utviklingsområdene som miljøvernministeren pekte på, og som går på viktige lokale enkelttiltak – enten det er nærmiljøtiltak eller kulturbyggende tiltak – kommer i gang. Selvfølgelig er jeg ikke i tvil om det. Jeg er heller ikke i tvil om at man alt i alt til slutt skal klare å løse Oslopakke 3 på en fornuftig måte. Det jeg faktisk er usikker på – det var derfor jeg fremmet interpellasjonen – er om de betydelige eiendomsinteresser som delvis eies av ROM, delvis av Jernbaneverket, osv., blir vurdert skikkelig. Nå foregår det jo faktisk en åpen debatt i Oslo – ikke om en skal en flytte transport til bane, ikke om en skal ha en fornuftig logistikkutnyttelse, men det foregår en debatt, spesifikt, som Arbeiderpartiet har sagt helt åpent at de fører, om hva som er den beste løsningen på det. I den sammenhengen har to av bystyrets partier, Venstre og SV, sagt at de mener at man kan få til denne positive utviklingen som statsråden tok til orde for – å flytte mer gods til bane – ved å effektivisere arealene på Alnabru. Mitt poeng er at uavhengig av hva man måtte mene om det, og som det er en redelig sak å diskutere, så er eiendomsmassen stor. Når det gjelder min erfaring med ulike eiendomsbesittere, ønsker jeg ikke å si noe negativt om det, annet enn at man ofte kan ha en tendens til å drive det man på organisasjonsspråket kaller suboptimalisering, altså at man ser sin egen tue for seg selv. Den risikoen er så tydelig at jeg inntil det foreligger forpliktende overbygninger, forpliktende praktiske instrument, som gjør at statlige eiendomsinteresser eksisterer koordinert, fortsatt – med all tiltro til hennes oppriktighet og vilje til å stå på – vil være en meget kritisk pådriver overfor miljøvernministeren, på samme måte som jeg i sin tid var det, på en godlynt måte, i samarbeid med gode krefter for å få til Hovedstadsaksjonen, på samme måte som jeg har vært med representanter som sitter i denne salen, for å få til Bjørvika-uviklingen. Jeg tror det er helt nødvendig, jeg tror det er svært nødvendig. Så jeg vil oppfordre statsråden til å skaffe seg et tilleggsprogram på sin liste. Tilleggsprogrammet heter: Hvordan kan statlige eiendomsinteresser i Groruddalen samordnes i samsvar med de helhetlige grep som Regjeringen nå på en positiv måte drøfter med Oslo kommune? Hva slags overbygninger skal man gjøre i en slik sammenheng? Jeg vil sterkt oppfordre til at det utredningsarbeidet starter omgående, slik at man ikke risikerer at det glipper i gjennomføringen av de positive tiltakene som statsråden har skissert, og som hun skal ha ros for at hun har skissert.