Jeg er født i 1943, så det mennesker her har opplevd, har jeg kun lest om. Jeg har vært ansatt i og er fortsatt ansatt med permisjon fra Kirkens Bymisjon. I den sammenheng traff jeg et sted i nærheten av Oslo på et hjem for krigsseilere, som jeg sloss for. Jeg må bare innrømme at det jeg da opplevde, og ikke minst opplevde om samfunnets måte å se mennesker på, gjorde meg litt nedstemt. Jeg var ikke nedstemt på grunn av menneskene, for de levde sine liv. Jeg var nedstemt på grunn av samfunnet. Jeg endte faktisk i den situasjonen omkring 1990 at jeg måtte slåss for at disse folkene skulle få lov til å leve sine liv uten å bli utsatt for en sosialkvern. Når jeg uttrykker det på den måten, er det en viss intensitet i det. Men det var nettopp å se folk for det de var. Her snakker jeg om folk som var tungt alkoholskadd. Det er ikke det som er temaet for gruppen i dag. Jeg kjenner ikke menneskene hver og en. Men vi nærmer oss den tiden da det nesten ikke lenger er igjen tidsvitner etter annen verdenskrig. Det blir færre og færre av dem. Vi har bit for bit, etter som vi har vært nødt til å se oss selv i speilet, som samfunn og som enkeltindivider, gjort ting uten å sammenlikne grupper. Vi tok jødebooppgjøret. Vi tok situasjonen for samer og kvener som tapte skolegang under krigen. Vi tok oppgjøret for tatere og sigøynere. Vi tok krigsbarna, altså barn av tyske soldater og norske kvinner. Barn skulle ikke lide. Tidligere stortingsrepresentant Finn Kristian Marthinsen tok opp situasjonen for de som satt i japansk fangenskap under krigen. Jeg må innrømme at i denne saken slo det meg som en knyttneve i mellomgulvet da jeg ble kjent med gruppen. Jeg tror jeg må si det så personlig. Jeg er klar over hva som kommer til å skje her i dag. Det er at flertallet stemmer ned et mindretallsforslag fra hele opposisjonen. Jeg er også klar over at vi nå har skaffet oss en billighetserstatningsordning som gjør at det er forferdelig vanskelig for Stortinget i mange sammenhenger å utøve et skjønn. Men det er antakelig den veien som gjenstår for dem det gjelder. Jeg er glad for at f.eks. representanten Ballo nå gav uttrykk for at han også så at mennesker her kan ha vært gjennom noe. Jeg synes det lå noe i det. Jeg skal ikke bruke denne talerstolen til drive polemikk mot noen. Jeg skal heller ikke bruke den til å si noe annet enn at jeg synes det ville ha vært en skvær sak for det norske samfunnet å erkjenne at krigen var en verdenskrig etter 1939. Vi vet at store deler av den norske flåten var helt avgjørende, spesielt med forsyninger til Storbritannia, for at vestmaktene seiret. Demokratiet vant mot nazismen og fascismen. Når det gjelder dem som satt i leirene til Vichy-regimet, som var en slags samarbeidsstat for Nazi-Tyskland, føler jeg, med den intensitet som ligger i det å være født som et resultat av slaget ved Stalingrad, og som en av dem som er i nærheten av de siste gjenlevende tidsvitnene, at jeg med meget god samvittighet fremmet dette forslaget. Jeg har litt følelser her, og er glad for at presidenten har latt meg få lov til å framføre det på en rolig måte. Forslaget ligger der. Det taler for det det er. La meg også i dyp ettertanke si at havet ikke er noen spøk. Uten at det skal være en sammenlikning, valgte altså Stortinget i forbindelse med «Utvik Senior» – som jeg synes var en ærlig sak – å finne en løsning, og både regjering og storting er villig til å gå gjennom «Western»-forliset. Vi har i Norge ofte hatt en dyp respekt for det som har skjedd i tilknytning til havet. Det har vært veldig viktig for landet vårt. På det grunnlaget synes jeg vel at man skulle bestrebe seg på å finne en løsning for de menneskene det er tale om her. Det er ikke mange igjen i live, og tidsvitnene blir færre og færre. Jeg er glad for at forslaget er fremmet av Fremskrittspartiet i komiteen. Jeg er glad for at Høyre subsidiært støtter forslaget, og at Kristelig Folkeparti har sagt at de vil støtte det i salen i dag.