Klimautfordringen er den største miljøpolitiske utfordringen vi som menneskehet står overfor, og utfordringen er global. Neste år vil FNs klimapanel legge fram sin tredje rapport. Lekkasjene fra denne rapporten har allerede begynt å nå nyhetsmediene. Det kommer til å stå der at man er mer enig enn noensinne om at det vi opplever nå, er menneskeskapte endringer. Det vil også stå sterke advarsler i rapporten om at man må handle raskere enn det man har gjort tidligere. Rapporten vil også vise at konsekvensene av de klimaendringene som vi ser, er større enn tidligere antatt. Det vil også være en oppjustering av at de skjer raskere enn det FNs klimapanel tidligere har trodd. Det er ikke småtteri av advarsler vi har hørt det siste året. Etter ACIA-rapporten har det kommet nye rapporter som har bekreftet det som ble sagt der, om hvor raskt endringene kommer til å skje. Noe av det mest utfordrende vi står overfor, er at innlandsis smelter over hele jordkloden. Hvis en bare ser på Grønland, er det slik at dersom grønlandsisen forsvinner, vil havnivået i verden stige med sju meter. Det har man tidligere trodd ville komme til å ta flere tusen år. FNs klimapanel justerer ned den tidshorisonten alvorlig. Kanskje vil vi oppleve så mye som over én meters havøkning bare i dette århundret. Det høres kanskje ikke mye ut, men for Bangladesh vil det bety halvparten av landet. Én meters havøkning vil endre geografien fra slik som vi kjenner den fra før. Det er denne utfordringen som vi er helt nødt til å ta på alvor, og de som ikke klarer å ta med seg det globale perspektivet inn i den nasjonale og den lokale debatten, har sviktet både sitt internasjonale og sitt nasjonale ansvar. Neste år vil vi feire 20-årsjubileet for Brundtland-rapporten, som lanserte det slagordet vi trenger mer enn noensinne da, nemlig at vi skulle tenke globalt og handle lokalt. Klimaavtalen fra 1997 gir oss flere handlingsmuligheter, og vi kan gå sammen med andre land om å redusere klimatrusselen. Det gjør vi. Og vi vil gjøre det på en ordentlig måte gjennom den rene utviklingsmekanismen, men vi vil ikke opptre klimapolitisk internasjonalt på den måten som gjør at det skal handle om å karre til seg kvoter fortest mulig og ikke sette i verk tiltak hjemme. Når det gjelder kvotemarkedet, har vi i vinter lært at det er meget uberegnelig. Vi aner ikke hva kvoteprisen vil komme til å være. Derfor er det slik at alle som vil forurense – et ordinært forurensende gasskraftverk vil slippe ut like mye CO2 som 600 000 norske privatbiler – vet at de får en ekstraregning i form av kvoter. Og den er ikke ubetydelig. Valget man da står overfor, er om man vil betale denne ekstraregningen, f.eks. ved å kjøpe kvoter fra Russland, eller om man vil investere de midlene i å få til teknologiutvikling og industriutvikling i Norge ved å utvikle CO2-frie gasskraftverk. Det vil i så fall være et strategisk utrolig viktig bidrag for å være med og møte klimatrusselen globalt. For meg er det et grunnleggende viktig valg, og det er et valg som den rød-grønne regjeringen har tatt. Den har sagt at vi ikke skal kjøpe alt ute der det er billigst. Vi skal bruke noen av de milliardene hjemme for å være med på å utvikle teknologi, slik at vi kan bli ledende og gi et stort bidrag til å få ned utslippene globalt. Saksordføreren refererte helt utmerket til at vi, som har tjent vår rikdom på et stort bruk av fossilt brensel, har et særskilt moralsk ansvar for å være med på å bidra til å løse de problemene vi har tjent oss rike på å være med på å skape. Det er også et perspektiv som gjør at det er viktig for oss å satse i den retningen. Jeg vil igjen si at når jeg hører denne debatten, skulle man tro at vi som har jobbet i miljøbevegelsen, vi som har jobbet mot forurensende gasskraftverk, har vunnet alle politiske slag i denne sal. Det er ikke sant – selv om jeg mange ganger skulle ha ønsket det. Det som har hindret at det står og går forurensende gasskraftverk i Norge, er at det ikke har vært lønnsomt. Nå har vi heldigvis kommet til en politisk enighet om at vi skal satse på det som er miljøvennlig og riktig for framtida, nemlig de CO2-frie kraftverkene. Konsentrerer vi alle kreftene om å få til det, er jeg glad for at det er et så bredt flertall i Stortinget i dag som står bak det.