Som det fremgikk av den foregående debatt og i en rekke i andre saker vi har behandlet i denne salen, har Fremskrittspartiet et helt annet syn på likestillingspolitikken enn de andre partiene. Vi er grunnleggende motstandere av at det offentlige skal lage særtiltak, spesielle lover, kvoteringsordninger, ombud osv. for å særbehandle grupper av friske og arbeidsføre mennesker. Dette var jeg grundig inne på i innlegget mitt i foregående sak. Jeg har ikke tenkt å gjenta hele det innlegget. Jeg regner med at de fleste fikk med seg vårt syn i den saken. Så til det man skal behandle i denne saken. Når det gjelder inkorporeringen av rådsdirektivet og FN-konvensjonen, vil vi konkret bemerke at man har lagt seg på et greit nivå med hensyn til forbud mot gjengjeldelse og forbud mot trakassering på grunn av kjønn, selv om vi tolker det dit hen at det allerede er delvis dekket inn på en grei måte i arbeidsmiljøloven og andre lover. Med hensyn til erstatningsansvar mener vi imidlertid at man er på ville veier. Lovendringen åpner for at arbeidsgiveren kan få ansvar helt uten å ha noen faktisk skyld i det som skjer. Vi mener også at man er på ville veier når det gjelder bevisbyrde. Dette ble også omtalt under behandlingen av Ot.prp. nr. 33 for 2004–2005 i forrige uke. Det er i realiteten et helt nytt rettsprinsipp at man må bevise at man er uskyldig. Implikasjonene ved dette er rimelig oppsiktsvekkende. En arbeidsgiver kommer i en håpløs situasjon, for så fort noen roper diskriminering, må arbeidsgiveren bevise at han ikke har gjort noe galt, ellers vil han bli dømt. Når det gjelder FN-konvensjonen, mener Fremskrittspartiet at Norge har en folkerettslig forpliktelse til å følge konvensjonen, og at ytterligere presiseringer gjennom innlemming i lovverket derfor er unødvendig. Med dette vil jeg ta opp Fremskrittspartiets forslag, som er å finne i innstillingen.