La meg starte med å takke representanten Brende for å ta opp et særdeles viktig tema, som vi nok skal få rikelig anledning til å debattere også i de neste fire år. Det er ingen tvil om at et moderne samfunn er avhengig av at vi har en sikker tilgang på energi. Det gjelder både industri, det gjelder næringslivet for øvrig, det gjelder offentlig sektor, og det gjelder husholdningene. De fleste av oss tar det i dag som en selvfølge at vi har tilstrekkelig tilgang på energi når vi behøver den. Men kraftsituasjonen vinteren 2002/2003, som også representanten Brende var inne på, gav oss en viktig påminnelse om hvor avhengig vi er av den årlige vannkraftproduksjonen, og hvor sårbare vi er for situasjoner der tilgangen på elektrisitet svikter. Vi har svært gode forutsetninger for å produsere den energien som vi trenger, og jeg er enig med representanten Brende i at det ikke vil være bærekraftig på sikt dersom vi skal basere oss på å være nettoimportør av elektrisk energi. Det er derfor en målsetting for Regjeringen å sikre en effektiv, konkurransedyktig og sikker energiforsyning med tilstrekkelig tilgang på energi. Dette kan også bidra til at Norge får en sterk rolle i det nordiske og nordeuropeiske energimarkedet, slik representanten også var inne på. Et særtrekk ved den norske energiforsyningen er den dominerende rolle som elektrisitet har. Vi bruker elektrisitet i langt større grad til oppvarming enn det man gjør i andre land, og vi har en svært stor kraftintensiv industri i forhold til mange av landene rundt oss. Det er selvsagt også et særtrekk at vannkraft står for nesten all elektrisitetsproduksjon. Denne dominerende rollen til vannkraften gjør at elektrisitetsproduksjonen i Norge varierer vesentlig mer enn det produksjonen gjør i andre land. I et normalår er produksjonen vår anslått til om lag 119 TWh. Men den kan altså variere så mye som fra 90 og opp til 150 TWh i året. Det vil si at spennvidden i kraftproduksjonen er like stor som halvparten av en normalårsproduksjon. Både det høye elektrisitetsforbruket og den sterke vannkraftavhengigheten bidrar til at vi er sårbare for svikt i kraftbalansen. Det kan virke noe paradoksalt å diskutere den norske kraftbalansen akkurat i dag; magasinfyllingen i denne uken er den høyeste vi har hatt siden 1983. Hittil i 2005 har kraftproduksjonen vært på 117 TWh. Tilsigene til de norske kraftmagasinene har i år vært 22 TWh over normalt, og vi har eksportert 10 TWh. Dette viser de enorme variasjoner som vi har i norsk kraftforsyning. Men det er altså slik at det fortsatt vil komme til å oppstå tørrår for de norske kraftforsyningene i årene framover, og med en stram kraftbalanse er det risiko for at mangel på kraft kommer hyppigere enn det har gjort i en overskuddssituasjon. Som representanten Brende var inne på, har vi i et normalt nedbørsår en betydelig import. Den ligger på mellom 5–7 TWh, ikke 10 TWh, i dagens situasjon. Men situasjonen er også at i de foregående år har vi gjennomgående hatt en svak vekst i produksjonskapasiteten i forhold til veksten i forbruket. De siste årene har vi imidlertid kunne se en noe større interesse for investering i ny kapasitet, og det er søkt om konsesjon for utbygging av flere typer kraftproduksjon. Det er selvfølgelig for tidlig å si hvor mange av disse som kommer til å bli realisert. Vi må fortsatt regne med en vekst i forbruk av elektrisitet i årene framover. Dette har bl.a. sammenheng med at vi har en vekst i inntekter og forbruk, som vil bidra til økt vekst i forbruk av elektrisitet. Tilførselen av kraft fra nettet til landbasert virksomhet i petroleumssektoren kan komme til å øke betydelig, og vi må også regne med en overgang fra bruk av olje til andre energikilder. Det er positivt, men det kan delvis også slå ut i form av økt etterspørsel etter elektrisitet. Som det også er pekt på i budsjettproposisjonen for 2006, viser framskrivningen av forbruk av elektrisitet som Statistisk sentralbyrå nylig har utarbeidet for Olje- og energidepartementet, at vi kan regne med en vekst i nettoforbruket i alminnelig forsyning på mellom 20 og 40 TWh fram til 2030. Dette viser hvilke utfordringer vi står overfor i forhold til å dekke veksten i etterspørselen etter elektrisk energi. I så måte er det svært positivt det engasjementet som Børge Brende viser med å ta opp dette viktige temaet til debatt i dag. Men jeg må innrømme at jeg er overrasket over at Børge Brende i så stor grad gjør denne debatten til en diskusjon om hvem som skal plukke opp regningen for rensing av gasskraftverket på Kårstø. Jeg har oppfattet Børge Brende som en av de mest miljøengasjerte politikere vi har i denne salen, og definitivt en av de mest miljøengasjerte politikere i partiet Høyre. Det prosjektet som Regjeringen nå har satt seg fore å realisere i forhold til rensing av gasskraftverket på Kårstø, er etter min oppfatning et av de viktigste miljøpolitiske tiltak vi som nasjon kan gjøre i årene som kommer. Innenfor oljeindustrien har vi gjort svært mye i forhold til å redusere utslipp, både til luft og til vann. Men klimagassutslipp kommer til å representere den store utfordringen i årene framover, og jeg hadde på mange måter forventet at vi kunne ha et samlet engasjement i denne sal i forhold til den betydning det har å realisere nettopp den utfordringen som ligger i rensing av CO2, ikke minst fra gasskraftverk. Gasskraft vil kunne være et viktig supplement når det gjelder den økning i energietterspørselen som vi nå ser. Men det må skje på en miljømessig bærekraftig måte, der realisering av rensing vil være et viktig element i så måte. Så vil det selvfølgelig være en diskusjon om hvem som skal bære kostnadene med de ulike elementene her. Regjeringens ambisjon er altså å etablere en verdikjede, der vi ved hjelp av bruk av CO2 kan øke produksjonen fra norsk sokkel, som igjen vil gi staten den største delen av de inntektene som vi kan få i form av en slik økt utvinning. Det er et stort prosjekt, det er et krevende prosjekt, og det er et prosjekt som jeg har store forventninger til, og som vi også skal få rikelig anledning til å komme tilbake til i årene som kommer. Regjeringen har ambisjoner om å bidra både til at vi skal få økt tilførsel av energi, og til at vi skal kunne redusere energiforbruket. For det siste punktet er viktig; vi må ikke glemme at vi ikke må stirre oss blinde på den økning vi ser i behovet for energi i årene framover. Vi må også se på og ta i bruk de muligheter som ligger i å spare energi, og i å bruke energi så effektivt som mulig. Et av de områdene som Regjeringen vil gå inn i, og som det blir viktig å fokusere på, er overgang fra elektrisk oppvarming til i langt større grad å ta i bruk vannbåren oppvarming. Her vil ikke minst bioenergi kunne spille en viktig rolle. Hvis vi ser til våre naboland, f.eks. til Sverige, har man der en langt større produksjon av bioenergi enn det vi har i Norge. Det viser at det er mulig å gjøre det kommersielt fornuftig, og det er mulig å få dette til i form av både å skape arbeidsplasser og å få en diversifisering av energiforbruket som gjør oss mindre avhengig av vannkraft enn det vi er i dag, og dermed også mindre sårbar i forhold til nedbørsfattige år. Overgangen til vannbåren varme vil også åpne for bruk av gass på en annen måte i energiforsyningen enn kun å konvertere den til elektrisk energi. Det tredje punktet, som også er skissert i Soria Moria-erklæringen, er en evaluering av energiloven, som har flere formål. Ett av formålene er å se på muligheter for å finne incentiver som sikrer at vi skal ha tilstrekkelig tilførsel av elektrisk energi. Energiloven har fungert godt i en situasjon med overskudd av elektrisk kraft. Den har ikke vist seg like vellykket i forhold til å håndtere en underskuddssituasjon. Der vil prisnivået være en drivkraft i forhold til tilførsel av ny kapasitet. Det ligger få andre incentiver i energiloven. Det er for tidlig å si hvilken retning dette vil ta, men det er et arbeid som allerede er igangsatt i forhold til å se på hvilke tema som bør være gjenstand for evaluering av energiloven. Jeg vil avslutningsvis si at det er et stort arbeid og et stort ansvar som ligger i å skulle sørge for at vi skal ha tilstrekkelig energiforsyning i forhold til at vi skal være selvforsynt i en normal nedbørssituasjon. Det ligger betydelige planer innenfor vind, som viser at det er økt interesse for å bygge ut vindkraft. Det er økende interesse i forhold til bioenergi og vannbåren varme. Det er økende interesse for småkraft og for å ruste opp eksisterende kraftverk. Det er stor interesse for å bygge mini- og mikrokraftverk. Regjeringen har satt i gang et arbeid med grønne sertifikater, som vil bli presentert for Stortinget en gang i løpet av første halvår 2006. Da skal vi få anledning til å diskutere innretningen på dette, for det skal på plass før 1. januar 2007. Vi har altså et sett av virkemidler som tilsier at vi skal bli selvforsynt med elektrisk kraft, og det er langt mer offensive grep som blir tatt av denne regjeringen enn det som har blitt tatt av tidligere regjeringer. For den situasjonen vi er i i dag, er et resultat av unnlatelsessynder over veldig mange år.