Temaet for interpellasjonen er styring av prosessen mot de nye slagkraftige regionene. Vi står overfor en stor og spennende reform, og det kreves politisk mot og handlekraft! Diskusjonen om to eller tre forvaltningsnivåer er avgjort. Det kommer en reform. Vi har en flertallsregjering. I Soria Moria-erklæringen sies det at dagens fylkeskommuner skal erstattes av geografisk større regioner, fortsatt med et direkte valgt regionting. Og det er slått fast at det skal bli færre regioner enn dagens antall fylkeskommuner. Større regioner vil åpne for at flere oppgaver kan løses regionalt. Overføring av makt fra Stortinget og fra departement og direktorater til regionene er en forutsetning for reformen. Reformen handler om at den regionale statsforvaltningen skal ha ansvar for kontroll- og tilsynsoppgaver og rettledning, mens utøvende styring og politisk skjønnsmessige vurderinger skal ligge til det folkevalgte regionale nivået. Forvaltningsreformen er først og fremst en demokratireform, ikke en geografisk reform. Det innebærer at offentlige oppgaver skal løses på lavest mulig effektive forvaltningsnivå, og at lokale og regionale folkevalgte organer skal ha ansvaret for oppgaver som krever lokalpolitisk og regionalpolitisk skjønn. Alt dette er Kristelig Folkeparti enig i! Videre er Kristelig Folkeparti enig med Regjeringen i at mål, oppgaver og innhold må drøftes først, deretter regiongrenser og navn. Men: Det betyr ikke at vi kan se oppgaver og innhold isolert fra størrelse og grenser. Skal vi få en vellykket reform, må vi ha både oppgaver og innhold, og størrelse og grenser i hodet samtidig. Det er en krevende prosess som krever politisk styring. Jeg vil ikke gå nærmere inn på å drøfte oppgaver og innhold i dette innlegget, men bare vise til de oppgaver som er foreslått i rapporten Sterke regioner fra fylkesordfører og rådslederkollegiet når det gjelder helhet, næringsutvikling og innovasjon, landbruk og bygdeutvikling, fiskerier og havbruk, samferdsel, opplæring og høyere utdanning, kultur, miljø- og naturressursforvaltning og helsetjenester. Debatten om oppgaver og innhold har fått mange konstruktive innspill. Det er også positivt at Regjeringen har arrangert en rekke høringsmøter i hele landet. Så til den regionaliserte stat: Det regionale nivået er preget av regionaliserte statlige tjeneste- og utviklingsforetak og selskaper med ansvar for både oppgaver og myndighetsutøvelse. Overfor disse har lokaldemokratiet minimal innflytelse, da de ulike styrer ikke er ansvarlig overfor verken fylkesting eller kommunestyrer. Her må en se på oppgavene som kan overføres til regionalt nivå. Jeg vil oppfordre statsråden til å slå fast at grensene for statens regioninndeling må samordnes. Utviklingen av den fragmenterte staten med ulike inndelinger har foregått uten stor politisk debatt. Ifølge Nationen den 25. januar er det hele 29 forskjellige regioninndelinger. Det gjelder Innovasjon Norge, Aetat, Statens Vegvesen, NSB, helseforetakene, kommunale selskaper og mange andre. Statens Vegvesens regioninndeling er på fem regioner. De har gjennomgått en større reform fra 18 til 5 regioner. Vi har også fem helseregioner. Det er viktig å strømlinjeforme denne inndelingen. Distriktskommisjonen har kommet til samme slutning. Det bør være like grenser på de statlige regionene som på de folkevalgte regionene. Dette må slås fast fra Regjeringen! Her kan det ikke være snakk om frivillighet, her kreves politisk gjennomslag. Slik må det bli! Så til størrelse og antall regioner. Kristelig Folkeparti har ikke konkludert når det gjelder antall, størrelse og grenser. Jeg vil derfor invitere Stortinget med på en høyttenking. Som jeg sa innledningsvis, er det helt nødvendig å komme med klare føringer for antall og størrelse parallelt med at en arbeider med oppgaver og innhold. Hva kan så være en hensiktsmessig størrelse? Flere har åpnet for regioninndeling på syv–ni regioner. La oss tenke oss syv regioner, dvs. Nord-Norge, Midt-Norge, Vestlandet, Sørlandet, Østviken, Vestviken og Innlandet. Når statsråden og Regjeringen har bestemt seg for antall og størrelse, bør det tegnes en kartskisse. Det kan være en god idé å løsrive seg fra de tradisjonelle fylkeskommunegrensene. Disse grensene ble tegnet i en annen tid, med andre transportforbindelser og annen samfunnsstruktur. Dagens fylkesinndeling binder opp mer enn det som er naturlig. Kartskissen fra Regjeringen bør være et forslag som går ut på høring til alle landets kommuner, slik at de kan plassere seg i forhold til skissen. Da kan Egersund i Rogaland bestemme om kommunen vil være i Sørlandsregionen eller i Vestlandet. Så kan Kristiansund bestemme om kommunen vil være i Vestlandet eller i Midt-Norge. Innbyggernes tilhørighet og identitet må tillegges stor vekt ved vurderingen av inndelingen. Det er min påstand at folk har sterkere tilhørighet til kommunen sin enn til fylket. Innbyggerne må på banen når de endelige grenser skal settes. Det skjer sannsynligvis best med et lokalt engasjement. Regionreformen skal angå alle innbyggerne i kommunene. Oppsummert: Beslutninger må tas på lavest mulig hensiktsmessig nivå. Det må skje en omfattende overføring av oppgaver, ansvar, makt og ressurser fra staten til regionene og kommunene. Det er hele hensikten med reformen. Det er kommet mange gode innspill til Regjeringen om innhold og oppgaver, og det er en god prosess.Regionene skal styres av direkte folkevalgte forsamlinger, slik at skjønnsutøvelsen ligger hos politikerne. Sagt i en parentes: Det reduserer byråkratiets makt.Forvaltningsreformen må inneholde en samordning av grensene for regional stat og de nye regionene, slik at ulike etater har sammenfallende regiongrenser. Det betyr i klartekst at dersom Norge skal deles i syv regioner, må det være samme antall og samme grenser for helseregioner, for veiregioner og for Innovasjon Norge. Og, som det viktigste temaet i dag: Antallet og størrelsen henger sammen med oppgavene. Kristelig Folkeparti mener det er viktig å se begge deler i sammenheng. Regjeringen må ta stilling og legge klare føringer for denne prosessen. Prinsippmeldingen om forvaltningsreformen kommer til Stortinget til høsten. Den må oppklare hvilke oppgaver regionen skal ha ansvar for, men den må også fortelle hvor mange og hvor store regioner en ønsker, uten at Regjeringen i denne omgangen setter de endelige grensene. Statsråden sa i Stortinget den 15. mars at når det gjelder regiongrenser, skal frivillighet legges til grunn. Regjeringen bør først tegne en geografisk skisse som definerer størrelse og antall. Videre bør kommunene få uttale seg, som jeg sa, om sin plassering i skissen. Det er viktig at denne prosessen starter før en har avsluttet arbeidet med oppgaver og innhold. De endelige grensene skal settes av Stortinget. Hva synes statsråden om en slik prosess?