En trontaledebatt gir mulighet til å heve blikket litt og se på de store linjene i politikken. Jeg vil gjerne benytte anledningen til å peke på noen ideologiske poenger og noen av de viktigste utfordringene framover sett fra mitt og Venstres ståsted. Venstre er Stortingets sosialliberale parti. Det betyr at vi har sterk tro på menneskets frihet, kreativitet og ansvarsfølelse. Det betyr også at vi – som en dansk kronikkskribent gav uttrykk for siste uke – har den ideologi som sammentenker individ, marked og stat på en mer bæredyktig måte enn de øvrige ideologier. Det vi kan kalle frihetens infrastruktur, også kalt det liberale system, har fire grunnpilarer: demokratiet, rettsstaten, markedsøkonomien og det uavhengige, sivile samfunn. Det er ved å sikre selvstendigheten og integriteten til hver av disse pilarene, og dermed det beste samspillet mellom dem, at vi får et desentralisert, åpent, dynamisk og mangfoldig samfunn med stor grad av frihet og menneskelig vekst. Problemet med mye annen tenkning, ikke minst den sosialistiske, er at man ikke forstår og langt mindre respekterer dette systemet og dets krav – og det er det viktige – til balanse mellom disse pilarene. Derfor kan det sivile samfunns uavhengighet trues gjennom overdreven statliggjøring og styring. I fjorårets regjeringserklæring kalte statsministeren det sivile samfunn for et supplement til det offentlige. Denne balansen mangler altså. Derfor forskyves denne maktbalansen mellom det folkevalgte og det korporative system gjennom mangelen på prinsipiell forståelse av arbeidsdeling og avstand mellom parti, stat og fagbevegelse. Derfor trues dynamikken i markedsøkonomien av overivrig – og feilaktig – tro på statens evne til å styre næringsvirksomhetene. Derfor klarer heller ikke sosialistiske systemer å løse fattigdomsproblemene – i sin tro på at det bare dreier seg om mer penger over statsbudsjettet. Jeg tror noe av det grunnleggende ideologiske problemet for den sittende regjering ligger nettopp her. Regjeringen har ingen klar ideologi, men rives i ulike retninger, av alt fra hva jeg vil kalle moderne, langt på vei liberale, sosialdemokrater, av dypt konservative horn på arbeiderpartiveggen, av dogmatiske sosialister og av dønn konservative senterpartister. I sum er dette en foreldet ideologisk smørje som ikke vil føre Norge framover. Statsministeren og Regjeringen har spilt seg inn i et hjørne med en høystemt retorikk om «ny kurs» og en helt annen politikk, mens den i realiteten ikke gjør noe særlig nytt i det hele tatt. Og imens øker utålmodigheten blant den konservative ytre venstresiden, som faktisk ønsker et helt annet samfunn – kanskje helt tilbake til 1970-tallet. «Den tredje vei» var et godt forsøk fra europeiske sosialdemokrater på å tilpasse gamle ideer til en ny tid, jeg vil si i sosialliberal retning. Både statsministeren og utenriksministeren var blant dem som så både nødvendigheten av og fornuften i denne kursendringen. Men det kan de ikke lenger si, dessverre, for nå parkeres «den tredje vei» av avdankede partiledere – og jeg tenker ikke da på presidenten! Det moderne sosialdemokratiet har stoppet opp i sin progressive utvikling og har blitt et venstrekonservativt parti for offentlig ansatte – som den nylig avdøde og dypt respekterte Truls Frogner så treffende sa det om Arbeiderpartiet. Regjeringen gjentar til det kjedsommelige at dens viktigste oppgave er mer fellesskap, men det er bare offentlig sektor som gjelder som dette fellesskapet – og dette fremmes alltid på bekostning av frihet for den enkelte. Det gjelder innenfor utdanningspolitikken, det gjelder foreldrenes valgfrihet ved omsorg for egne barn, det gjelder mangelen på tillit til de ansatte i offentlig sektor og til lokaldemokratiet, og det gjelder ikke minst i næringspolitikken. Venstre er også for mer fellesskap. Det står ikke i motstrid til mer frihet. Men det betyr ikke at det offentlige byråkratiet skal bli større, eller at mest mulig må gjøres av noen som får sin lønn fra en offentlig etat. Fellesskap er i like stor grad frivillig sektor, det utvidede familiebegrep, venner og sosiale treffpunkt. Det handler selvsagt også om offentlig sektor, men det handler ikke om hvorvidt søppeltømmingen eller husvasken foretas av en kommunalt ansatt eller ikke. Det er Regjeringens ideologiske sprik som gjør at den blir handlingslammet i utformingen av ny politikk. Vi har vel aldri hatt et år med så få saker til Stortinget, så lite ny politikk, så få visjoner og så mange utsettelser. Norge er et lykkelig stilt land. Vi har muligheter de fleste andre land bare kan drømme om. Nå er det avgjørende viktig å bruke denne situasjonen til å ta noen viktige grep for framtiden. Det gjelder framfor alt i miljøpolitikken, og det gjelder noe så viktig som å sikre velferden for framtiden gjennom satsing på utdanning, forskning og entreprenørskap. For det er det nye, kunnskapsbaserte næringslivet som er basisen for framtidens frihet og velferd. Derfor trenger vi en aktiv næringspolitikk som forstår dynamikken i den globaliserte økonomien, og som vet hva som kreves av oss av fleksibilitet, nyskaping og gründerkultur – en politikk som vet hvordan en sterk stat må legge rammer for en velfungerende markedsøkonomi, som vet hva som kreves av ny giv i hele utdanningssystemet og i forskningen, og som ser de enorme mulighetene som ligger i en framtidsrettet miljøpolitikk. I går la det såkalte Lavutslippsutvalget fram sine anbefalinger for Regjeringen. Utvalgets helhetsløsning består av i alt 15 ulike tiltak, bl.a. knyttet til utvikling av klimavennlig teknologi, satsing på miljøvennlige biler og drivstoff, bruk av alternative oppvarmingskilder og utbygging av ny fornybar energi, for å nevne noe. Utvalgets anbefalinger er som å lese en avskrift av Venstres program. Dersom Regjeringen følger opp utvalgets anbefalinger, kan jeg love Venstres helhjertede støtte, men erfaringene så langt er heller at Regjeringen i beste fall er unnfallende i miljøpolitikken. Det så vi i saken om grønne sertifikater, og vi har sett det gjennom en rekke utspill denne sommeren knyttet til manglende vilje til CO2-rensing. I den innstillingen som ble overlevert i går, slås det fast at det er mulig å redusere klimautslippene med to tredjedeler innen 2050, og uten at det blir altfor dyrt. Hva om vi snur litt på utvalgets konklusjon? Å innfri et ambisiøst klimamål i 2050 kan bli lukrativt for norske bedrifter og det norske samfunn hele veien, fra nå og fram til målet. Muligheten er der, om vi våger og vil. Vil Regjeringen? Regjeringens trontale var så godt som blottet for gode nyheter for forskningen, for næringslivet og for dem som sysler med tanken om å investere i norsk næringsliv og norske arbeidsplasser. Lekkasjene fra budsjettet, som legges fram i morgen, er vel heller ikke spesielt godt nytt for næringsliv og arbeidsplasser. Statsministeren har i dagens innlegg bekreftet at den mest avgjørende oppgaven for en regjering og for en finansminister, nemlig å saldere budsjettet, er «outsourcet» til partene i arbeidslivet inntil videre. La meg gi uttrykk for at for Venstre er det avgjørende viktig at vi må få en forpliktende satsing på forskning. Jeg kunne brukt mye tid i løpet av disse korte minuttene på å snakke om vår politikk og vår vilje til å satse på småbedrifter og et forskningsbasert nytt næringsliv, som vi trenger i stort omfang til erstatning for tradisjonell industri og verdiskaping i dette landet. Det skal vi komme tilbake til ved senere anledninger fra denne talerstol. Jeg har lyst til å si at stortingspresident Thorbjørn Jagland var inne på noe svært viktig da han for to dager siden oppfordret Stortinget til å bli et «talerør» for dem som ikke er godt organisert og tilhører grupper som kan «fakturere sine krav over statsbudsjettet», slik presidenten på en gnistrende måte formulerte det. La meg få gi uttrykk for at vi gjerne tar den utfordringen, med den tradisjon vi har for å være et parti uavhengig av særinteresser. Vi har lang sosial tradisjon for å bruke våre folkevalgte plasser til fordel for dem som trenger det mest, de som liten eller ingen stemme har. Det å ta ombudsrollen i politikken er noe av politikernes viktigste rolle. Dette skal vi bli enda tydeligere på framover. Tanken om borgerlønn, eller garantert minsteinntekt, har så langt sitt eneste talerør i Venstre, men vi skal vise at dette er en tanke som har framtiden for seg. Så får vi se, da, når morgendagens statsbudsjett legges fram, om vi ser noe av dette, at de som ingen stemme har, de som ikke er vel organisert, har sluppet godt til i Regjeringens kontorer. Jeg frykter at det er de veletablerte partnerne i fagbevegelse og bondelag som har sittet på venteværelset og tatt hele plassen der. Vi får se hva slags skattelette bl.a. som gis i et budsjett som skal øke skattene. Det er et snaut år til lokalvalget, og jeg synes det er betimelig å reise litt av kommunalministerens viktige saker siden hun er til stede i Stortinget – for jeg deler disse synspunktene med kommunalministeren. Et vitalt lokaldemokrati er viktig, og det har for Venstre alltid vært en hjertesak. Vi vil ha et mangfold av ulike løsninger i ulike kommuner og distrikter, ikke en forvaltningsreform som gjør at kommunene blir statsfilialer, eller at kommunale oppgaver flyttes til regioner av ukjent størrelse. Venstre ble stiftet i kampen mot embetsmannsstaten. Mye tyder på at denne kampen må gis fornyet kraft. I kommuner, fylker, helseregioner og statlige etater har vi hatt en utvikling i retning av ekspertstyre og administrative fullmakter som har brakt folkestyret farlig nær en illusjon. Dette må det politiske ordskiftet handle om i et år hvor vi skal møtes til lokaldemokratisk valg.