Flere regjeringer har satt fornyelse av offentlig sektor på dagsordenen. Bedre ressursutnyttelse og effektivitet, økt handlingsrom og bedre tjenestetilbud til brukerne har vært mål for denne satsingen. I den sammenheng har omorganisering av virksomheter vært et hyppig benyttet virkemiddel. Det er derfor verdifullt at Stortinget nå har fått seg forelagt en undersøkelse som viser virkningene av omorganiseringene, og hvilke hensyn som må ivaretas for å sikre de mål som settes. Riksrevisjonen har foretatt en gjennomgang av tolv omorganiseringer og vurdert både hvorledes disse er planlagt, og hvordan de er gjennomført. Videre er det utført dybdeundersøkelser av tre virksomheter, nemlig Fiskeridirektoratets ytre etat, Statens landbruksforvaltning og Sosial- og helsedirektoratet. Kostnader og ressursutnyttelse som følge av omorganiseringene har stått i fokus. Konklusjonene Riksrevisjonen har kommet fram til, er neppe overraskende. Ulike omorganiseringer har i varierende grad bidratt til å realisere de forvaltningspolitiske målene om en mer effektiv ressursutnyttelse, bedre styring og samordning og sterkere brukerorientering. En enstemmig kontroll- og konstitusjonskomite peker i sine merknader på det bekymringsfulle i at halvparten av omorganiseringene i undersøkelsen er gjennomført uten at målene med omorganiseringene er klart definert. Klare mål og godt forarbeid er en absolutt betingelse for å lykkes. Likeledes krever omstillinger nært samarbeid og inkludering av ansatte for å kunne gi ønsket resultat. På bakgrunn av den sterke fokuseringen som har vært på kostnader i offentlig sektor, må jeg si at jeg er noe overrasket over Riksrevisjonens påpeking av at det bare i fem av de undersøkte virksomheter er foretatt og lagt fram beregninger av utgiftene ved omorganiseringene, som ledd i beslutningsgrunnlaget før vedtak. At ytterligere åtte virksomheter ventet med å vurdere hva omorganiseringene ville koste, til etter at vedtak ble fattet, gir grunn til å stille spørsmål ved de prosedyrer som følges i slike saker. En enstemmig kontroll- og konstitusjonskomite finner derfor grunn til å peke på det kritikkverdige i at store omorganiseringer er satt ut i livet uten at viktige spørsmål som kostnader ved endringer og alternative modeller for organisering har vært en del av beslutningsgrunnlaget. Når man forvalter fellesskapets ressurser, har man et særlig ansvar for å sikre at bruk av midler fører til ønsket resultat. Et viktig mål for omstilling i offentlig sektor har vært overføring av ansatte fra administrasjon til tjenesteyting. Heller ikke på dette punkt er resultatet av Riksrevisjonens undersøkelse entydig. I sju tilfeller ble antall administrativt ansatte redusert, mens antallet økte i fire. I ett tilfelle foreligger det ikke opplysninger. Når det gjelder disse tallene, bør det imidlertid tas ett forbehold: Undersøkelsen sier ikke noe om hvorvidt det ble foretatt endringer i arbeidsoppgaver som kan ha påvirket bemanningsbehovet ved den enkelte virksomhet. Behovet for administrasjonskostnader varierer. Når Riksrevisjonen slår fast at organiseringer med høy administrasjonsdel før omorganiseringen bruker mer eller like mye ressurser på dette etter omorganiseringen, kan type virksomhet være noe av forklaringen. Et annet viktig mål for offentlig omorganisering har vært økt brukerorientering. Også her er antall iverksatte tiltak og resultater varierende. I en merknad kommenterer komiteen det tidligere Arbeids- og administrasjonsdepartementets – nå Fornyingsdepartementet – rolle i forbindelse med å sikre erfaringsutveksling og kunnskapsformidling mellom departementene. Komiteen setter et lite spørsmålstegn ved om denne rollen har vært så klart definert i departementssystemet som det kan synes å gå fram av Riksrevisjonens rapport. Det er tross alt opp til den enkelte regjering å velge hvorledes den ønsker å organisere forvaltningens virksomhet. Jeg har en viss forståelse for Helse- og omsorgsdepartementets påpeking av at Riksrevisjonens brukerundersøkelse, som var rettet mot fylkesmennene og fylkeslegene, med fordel kunne ha vært utvidet til andre grupper, dette fordi overføringen av fylkeslegene til fylkesmennene var såpass omstridt som det var, både i departementene og blant fylkeslegene. Med et såpass snevert utgangspunkt kan man derfor vanskelig trekke noen bastant konklusjon. La meg avslutningsvis si at undersøkelsen av omorganiseringer som forvaltningspolitisk virkemiddel er nyttig, fordi den viser at omorganiseringer kan være et egnet tiltak for å oppnå bedre styring, samordning og ressursutnyttelse, men at dette forutsetter god planlegging, inkludert avklaring av kostnader, samarbeid mellom ansatte og ledelse og et bevisst fokus på målene under hele gjennomføringsprosessen. For øvrig viser jeg til den enstemmige innstillingen fra komiteen.