Vi har lenge sett og ser stadig nye eksempler på at lokalpolitikere i alle partier er svært frustrert over Fylkesmannens inngripen i kommunale vedtak om arealdisponering i strandsonen. Mange lokalpolitikere føler at de er fratatt nesten all selvråderett i saker som har med forvaltning av strandsonen å gjøre. Man må kunne si at dagens rådende strandsonepolitikk er et meget sterkt anstøt mot det lokale selvstyret. Fremskrittspartiet er, i motsetning til bl.a. regjeringspartiene, av den oppfatning at kommunene selv er de best egnede til å forvalte egen strandsone. Det bør derfor etter vårt syn være opp til den enkelte kommune å fatte endelig vedtak i plan- og reguleringssaker, uten at overordnede myndigheter skal kunne stoppe et kommunalt vedtak som er i tråd med gjeldende lover og forskrifter. Kommunal selvråderett og kommunalt selvstyre er sentrale begrep i norsk forvaltning. Rent retorisk er det i alle partier stor forståelse for å styrke det kommunale selvstyret. Men når det kommer til stykket, er det ofte stor avstand mellom ord og handling. Et godt eksempel på manglende respekt for det kommunale selvstyret i praksis er nettopp arealforvaltning i strandsonen. Sentrale myndigheters iver er ofte stor etter å blande seg i kommunens saksbehandling vedrørende reguleringer og tiltak i 100-metersbeltet Jeg har selv snakket med mang en frustrert kommunepolitiker som er opprørt over at Fylkesmannen stadig griper inn i kommunale avgjørelser og tillatelser til tiltak i 100-metersbeltet. Dette er et statlig overformynderi overfor kommunene som etter Fremskrittspartiets syn slett ikke er i tråd med det tverrpolitisk uttalte ønsket om økt og styrket kommunal selvråderett. Fremskrittspartiet har tillit til at den enkelte kystkommune selv har tilstrekkelig kompetanse og skjønn til å avgjøre hva som kan tillates og hva som ikke kan tillates av tiltak i 100-metersbeltet i strandsonen innenfor egne kommunegrenser. Det er egentlig merkelig at det ikke er større gehør for et slikt syn i denne sal når det gjelder lokaldemokratiet. Den stadig mer restriktive strandsonepolitikken som føres i Norge, er etter mitt skjønn for lite nyansert, og den er for ensporet. For det er selvsagt fullt mulig å finne en fornuftig balanse mellom en fortsatt utbygging i 100-metersbeltet og hensynet til allmennhetens frie ferdsel. Hensynet til allmennhetens frie ferdsel og hensynet til den private eiendomsretten må selvsagt veies ekstra nøye opp mot hverandre i saker som gjelder tiltak i strandsonen. Nettopp i denne balansegangen mellom det private og det offentlige tror iallfall jeg at lokalkunnskap og lokal skjønnsutøvelse er av stor betydning og bør respekteres av overordnede myndighetsorganer. Jeg bor selv på Sørlandet. Jeg har mye flott skjærgård, og jeg bruker skjærgården mye selv til både båtliv, hytteliv og rekreasjon. Men la det være sagt: Det finnes fortsatt en del områder også langs sørlandskysten hvor det er meningsløst ikke å tillate noen som helst utbygging framover, for det er en del områder som allmennheten aldri benytter, og som overhodet ikke er egnet for rekreasjon eller allmenn ferdsel. I mange slike områder langs kysten bør derfor et lokalt skjønn være avgjørende for hvordan arealene i strandsonen disponeres, og slett ikke rigide nasjonale bestemmelser. Fremskrittspartiet har stor tillit til at lokal skjønnsutøvelse vedrørende strandsonepolitikken er det beste. Vi mener også at det er helt feil å si at det føres en liberal praksis med dispensasjoner i strandsonen, selv om tre av fire søknader om dispensasjon blir innvilget. Disse dispensasjonene gjelder i overveiende grad mindre tiltak i tilknytning til allerede eksisterende bygningsmasse i 100-metersbeltet. Det ville jo være helt meningsløst å føre en mer restriktiv dispensasjonspolitikk, som altså ville bety at man nektet å gi tillatelse til enhver nødvendig utbedring eller oppgradering av bygninger og anlegg i strandsonen, som dermed kanskje ble stående og forfalle. Svært få dispensasjoner som jeg kjenner til, gjelder nye bygg i strandsonen. Her synes det å være en misforståelse ute og går. Dispensasjoner som kommunene gir fra det generelle byggeforbudet i § 17-2 i plan- og bygningsloven, misforstås ofte dit hen at det gjelder nybygg. Men det gjør det altså svært sjelden. Fremskrittspartiet mener uansett at kommunene selv bør ha råderett over forvaltningen av strandsonen. Vi har full tillit til at kommunene selv vil være de beste forvaltere av sin egen kystlinje, til beste både for allmennhetens frie ferdsel og for turisme, private grunneiere og samfunnet som helhet. Siden tiden er ute, tar jeg hermed opp Fremskrittspartiets forslag og de forslag der Fremskrittspartiet står sammen med Høyre.