Budsjettet som i dag vil bli vedtatt, har fått en behandling i Stortinget som er et statsbudsjett verdig. Inntrykket de fleste har sittet igjen med etter tidligere behandlinger, er at norsk politikk preges av kaos, krise, uro og kranglete politikere. Det har svekket politikkens anseelse generelt og gjort det vanskelig for den enkelte velger å sette seg inn i og vurdere de ulike partienes politikk. I dag vil vi få vedtatt et budsjett hvor tre partier som utgjør et flertall, står sammen bak Regjeringens forslag. Alle tar ansvar for helheten, og alle tar ansvar for budsjettets enkeltelementer. Det er oversiktlig og gjør det mulig for vanlige velgere å ta stilling til den politikken Regjeringen fører. Stoltenberg-regjeringens budsjett har en annen profil enn det budsjettet Bondevik-regjeringen la fram. På vesentlige punkter er det klare endringer fra det opprinnelige budsjettet til den forrige regjeringen. Denne endringen kan man lese om i lokalaviser landet rundt. Kommunene har fått mer penger, de slipper å kutte. Dette er en klar satsing for å bøte på den offentlige fattigdommen som er blitt større år for år. Kommunene gjøres nå i stand til å gjennomføre de oppgavene de er satt til, nemlig å gi de eldre nødvendig omsorg, bygge og drifte barnehager for alle og gjøre skolen bedre, bl.a. I min hjemkommune, Asker, har mange en meget god privatøkonomi. Likevel har også mange vært frustrerte over kutt i velferdstjenestene som stadig kommer, og mer var i vente. Frivillighetssentralen skulle legges ned. Eldresenteret skulle legges ned. Dagtilbud til psykisk syke skulle legges ned. Det skulle kuttes i skolen, eldreomsorg, idrett og frivillige organisasjoner – inntil budsjettet som i dag skal vedtas, ble lagt på bordet. Alt dette reverseres nå. I tillegg skal det satses på skolen. Dermed slipper kanskje ungene på Billingstad skole å oppleve å dele én lærer med opp til 38 andre elever. Dermed blir begrepet «tilpasset opplæring» noe mer enn bare tomme ord, det blir noe den enkelte elev opplever som reelt. I tillegg til økt satsing på kommunene gir dette budsjettet billigere barnehager, tredobling av tiltakene mot fattigdom og økt innsats mot arbeidsledigheten. Alt dette får vi til fordi vi omfordeler. De rikeste må betale mer skatt enn under borgerlig styre. Men vi får det også til fordi vi lever i et eventyrlig rikt land. Særlig olje- og gassinntektene er store. Hver tolvte krone i dette budsjettet stammer fra aktiviteter i Nordsjøen. Men også resten av næringslivet i Norge går godt og sikrer inntekter til landet. Uten et velfungerende næringsliv som skaper verdier, har vi ikke noe å fordele. Men uten en god fordelingspolitikk og en sterk offentlig sektor klarer vi ikke å sikre tilgang på den viktigste ressursen næringslivet har, nemlig kompetente, velfungerende og produktive mennesker. Flertallet i Stortinget har en politikk som innebærer en kombinasjon av bedre fordeling og fortsatt gode rammevilkår for verdiskaping. Vi er verdens suverent rikeste land i forhold til bruttonasjonalprodukt. Tidsskriftet The Economist forventer ca. 480 000 kr i nasjonalinntekt pr. innbygger neste år i Norge. Samme tall for Sveits er «bare» 360 000 norske kroner. Resten av verdens land ligger etter Sveits på listen. En slik rikdom forplikter. Derfor er jeg spesielt glad for at vi øker bevilgningene til internasjonal bistand med 1,9 milliarder kr, og at vi med dette bruker 0,96 pst. av vårt store nasjonalprodukt til å hjelpe verdens fattige. Med så store summer i bistand er det særdeles viktig med konkrete resultater. Derfor er det gledelig at helse og utdanning prioriteres. Ytterligere 200 mill. kr til vaksinering av verdens barn er ett eksempel på en slik riktig satsing. Vaksinen virker. Hjelpen når fram, og det redder liv. I tillegg fører det beviselig til bedre helse i befolkningen, som igjen er med på å sikre økonomisk vekst i framtiden. Eneste skår i gleden er at et så stort parti som Fremskrittspartiet, som attpåtil tar lett på det å føre en ansvarlig økonomisk politikk, vil kutte bistand med 9,2 milliarder kr. Resten av Stortinget står sammen i kampen mot fattigdom i verden. Det er en styrke for norsk politikk at enigheten på dette området er så bred. Bare så synd at landets nest største parti ikke ser den moralske forpliktelsen som ligger i det å være verdens rikeste land.