Odelstinget behandler i dag forslag til lov om etablering av Statens pensjonsfond. Som saksordfører vil jeg først presentere lovforslaget og flertallets innstilling. Jeg vil deretter benytte den siste delen av mitt innlegg til å presentere Fremskrittspartiets merknader og alternative forslag. Dagens lovforslag bygger på et vedtak fattet i Stortinget 26. mai 2005, hvor Regjeringen ble bedt om å iverksette arbeidet med en pensjonsreform i tråd med avtale inngått mellom Kristelig Folkeparti, Venstre, Høyre, Senterpartiet og Arbeiderpartiet. I Innst. S. nr. 195 for 2004–2005 fra finanskomiteen om pensjonsreform heter det bl.a.: «(…) Statens petroleumsfond og Folketrygdfondet omgjøres til et Statens pensjonsfond.» (…) Regjeringen og samtlige partier, bortsett fra Fremskrittspartiet, legger til grunn at Statens pensjonsfond skal etableres på en slik måte at statens finansielle sparing opprettholdes. I lovutkastet heter det også at Statens pensjonsfond kan ses på som en videreføring av formålet med henholdsvis Statens petroleumsfond og Folketrygdfondet. I lovene som ledsager disse fondene, og som foreslås videreført i Statens pensjonsfond, heter det at Folketrygdfondet skal bli til «størst mulig nytte for folketrygden», og at Petroleumsfondet skal være «knyttet til finansiering av framtidige pensjonsutbetalinger i folketrygden». Hvordan slike bånd skal opprettes, refereres ikke i vedlagte utkast til lov. Lovforslaget vi i dag behandler, innebærer at Folketrygdfondet og Statens petroleumsfond endrer navn til henholdsvis Statens pensjonsfond – Norge og Statens pensjonsfond – Utland. Sparingen i fondet vil ikke være knyttet til utviklingen i statens pensjonsforpliktelser i folketrygden, og overføringene fra fondet vil ikke være øremerket til pensjonsformål. Folketrygden videreføres dermed som et «pay-as-you-go» pensjonssystem. Navneendringen på statens fondsstruktur medfører heller ingen endringer i organiseringsform. Dette betyr at både organiseringen, forvaltningen og investeringsprofilen i henholdsvis Petroleumsfondet og Folketrygdfondet foreslås opprettholdt. Den ene delen av fondet vil utelukkende investere i utenlandske verdipapirer og i våre konkurrentlands bedrifter, mens den andre delen i hovedsak vil investere i Norge. Regjeringen foreslår videre at Finansdepartementet får hjemmel til å fastsette nærmere regler for forvaltningen av både innenlands- og utenlandsdelen av Statens pensjonsfond i egne forskrifter. Dette er en tilstramming i forhold til dagens praksis, hvor Stortinget fastsetter reglement for Folketrygdfondet. Komiteens flertall bemerker til dette at Stortinget også i framtiden skal få anledning til å uttrykke sitt syn, og at retningslinjene for pensjonsfondet skal ha forankring i Stortinget. Flertallet ber også om at Regjeringen legger fram en vurdering av plasseringsadgangen til Statens pensjonsfond – Norge. I tråd med pensjonsmeldingen legger Regjeringen opp til at budsjettpolitikken skal videreføres som i dag, og at handlingsregelen skal legges til grunn for bruk av de pengene som med dette lovforslaget omdøpes til pensjonspenger. Jeg vil i resten av mitt innlegg fokusere på Fremskrittspartiets merknader og vårt alternative forslag. Fremskrittspartiet mener det er klokt å avsette betydelige finansielle midler i ekstraordinært gode tider, slik at disse kan bidra til å finansiere framtidige bevilgningsbehov til fornuftige og nødvendige formål, herunder også alders- og uførepensjoner. Fremskrittspartiet støtter derfor ideen om å opprette et Statens pensjonsfond, noe vi allerede i år 2000 foreslo, men vi ble nedstemt i Stortinget. Fremskrittspartiet forutsetter imidlertid at finansielle midler i et pensjonsfond faktisk går til å finansiere pensjoner, og vi ønsker derfor å øremerke pengene til dette formålet. Det fremlagte lovforslaget har imidlertid ingen kobling til løpende eller framtidige pensjonsutbetalinger, og Fremskrittspartiet vil derfor ikke støtte forslaget. Slik vi ser forslaget, er dette egnet til å kaste blår i øyene på folk. En videreføring av dagens fondsstruktur under et annet navn vil ikke bidra til å trygge fremtidige pensjoner, og forslaget er derfor å forstå som et retorisk grep uten reelt innhold. Et forslag om å etablere et pensjonsfond som ikke har noen som helst kobling til pensjoner, for så å forsvare dette gjennom avansert bruk av økonomiske termer og begreper, bidrar videre til å fremmedgjøre finanspolitikken for folk flest og på mange måter umyndiggjøre den jevne velger. Gjennom en spørsmåls- og svarrunde med ansvarlig departement og statsråd fikk Fremskrittspartiet bekreftet at eventyret «Keiserens nye klær» ikke kun er hyggelig lektyre for barn, men at eventyret også leses flittig i Finansdepartementet. Og statsråd Halvorsen gjør en strålende innsats som kongen i eventyret, selvfølgelig i overført betydning. Ved relativt enkle og presise skriftlige spørsmål til statsråden knyttet til lovforslaget har vi fått bekreftet at den økonomiske tenkningen i Finansdepartementet er upåvirket av landets økonomiske situasjon, og helt uavhengig av hvilken statsråd som til enhver tid sitter med ansvaret. I Finansdepartementet råder de økonomiske modellene, beregningene og analysene, og da spiller det åpenbart mindre rolle i hvilken grad disse går på tvers av sunn fornuft og folkevett. Eksempelvis er ikke statsråden i stand til å besvare spørsmål som knyttes til konsekvensene av alternative investeringsprofiler. Hvorfor er det eksempelvis slik at Norge nesten utelukkende skal benytte sine finansielle ressurser for å styrke bedriftene i våre konkurrentland? Dersom en slik tenkning mot formodning skulle være klok, hvorfor er det da ingen andre land som har valgt en slik investeringsprofil på sine pensjonsfond? Hvorfor er det akkurat det beløpet som til enhver tid utgjør den budsjetterte avkastningen på Petroleumsfondet, altså handlingsregelen, som er den mest ansvarlige finanspolitikken? Ifølge dagens prognoser vil en slik tenkning innebære at det i 2006 vil være ansvarlig å benytte 70 milliarder kr over statsbudsjettet, mens det eksempelvis i 2009 vil være økonomisk ansvarlig å bruke over 100 milliarder kr. Med andre ord, hvordan har det seg at bruk utover tolkningen av handlingsregelen i dag har negative ringvirkninger for inflasjon, rente og kronekurs, mens det samme beløpet på et gitt tidspunkt i framtiden ikke vil ha de samme negative ringvirkningene? Antallet økonomer som stiller seg skeptisk til klokskapen i å ha en allmenngyldig regel for bruk av statens overskudd, vokser stadig, og det er å håpe at enkelte av disse i framtiden også får innpass i embetsverket i Finansdepartementet. Handlingsregelen er og blir ingenting annet enn et unyttig og ufleksibelt verktøy som verken tar hensyn til investeringsbehov i realkapital eller økonomiske konjunkturer. Det er derfor å håpe at handlingsregelen ender opp på politikkens retoriske skraphaug sammen med andre kjente begreper og politiske verktøy. Jeg nevner i fleng: Brustad-bua, nei til farge-TV, forbud mot bordbønn, nedleggelse av børsen, forbud mot ferske brød på søndag, kun varme og ikke kalde pølser etter kl. 17.00, gratis salg av brus, men nei til salg av melk – kort sagt politiske utspill og standpunkter som setter politikken i vanry. Så kan vi spørre videre: Hvorfor foreslås det etablert et statens pensjonsfond som overhodet ikke har noe med pensjoner å gjøre? Hvorfor øremerkes ikke pengene i det foreslåtte fondet til nettopp pensjoner, siden dette er det uttalte formålet med lovforslaget? Siden det ikke er en sammenheng, kunne like godt fondet få et navn knyttet opp mot andre utgiftsposter i statsbudsjettet. Vi kunne eksempelvis etablere et justisfond som ikke knyttes opp mot utgifter innenfor politiet og rettsapparatet. Vi kunne etablere et utdannelsesfond som ikke finansierer utdannelsessektoren osv., for det er vel ingen i denne sal som tror at framtidige utgifter til eksempelvis justisvesenet, helsevesenet eller utdannelsessektoren er mindre forpliktende for regjering og storting enn pensjoner. I svar fra statsråden får vi opplyst at petroleumsinntektene må behandles helt særegent, fordi de kommer fra ikke-fornybare ressurser. Ja vel, men hvorfor behandles ikke inntekter fra relaterte næringer på samme måte? Hvorfor skal ikke inntekter fra leverandørindustrien, riggnæringen eller ytelser i tjenestesektoren behandles likedan? Mange av disse virksomhetene er jo opprettet og vil ikke kunne overleve uten petroleumsindustrien. At alt henger sammen med alt, slik en tidligere statsminister uttrykte det, har åpenbart lite gjennomslag i Finansdepartementet, ja helt uavhengig av politisk ledelse. Dette er noen av spørsmålene som Fremskrittspartiet har stilt finansministeren, men ikke fått svar på. Man blir fristet til å tro at bakgrunnen for dette er at de opplagte svarene ikke passer inn i departementets økonomiske modeller. I navneendringsforslaget vi i dag behandler, beskrives bl.a. Folketrygdfondets forvaltningsstruktur, en struktur samtlige øvrige partier ønsker å videreføre. Dette innebærer at Folketrygdfondet, eller det framtidige Statens pensjonsfond – Norge, ikke får anledning til å opptre på markedets premisser. I dag er det slik at Folketrygdfondets styre blir tilsidesatt i spørsmål om ansettelser av fondets ledelse, og at finansministeren kan bli fristet til å foreta politiske utnevnelser. Når vi samtidig vet at finansministeren representerer et parti hvor nestlederen ønsker å nedlegge hele børsen, kan jo vi andre bare håpe på at det politiske markeringsbehovet uteblir. Fremskrittspartiet ønsker imidlertid ikke å utsette statsråden for slike fristelser og mener at Folketrygdfondets styre bør overta dette ansvaret, på lik linje med alle andre forvaltningsfond. At partiet SV ønsker politisk styring og kontroll over de fæle markedskreftene, er ikke overraskende, men at også det selverklærte næringslivspartiet Høyre deler dette synet, er imidlertid noe mer oppsiktsvekkende. I lovutkastet foreslås det heller ingen endringer med hensyn til Folketrygdfondets investeringsmuligheter. Fondet skal fremdeles være bundet av strenge restriksjoner for hvor fondet kan investere, og for hva fondet kan investere i. Dette er selvfølgelig lammende for fondets navigasjonsmuligheter i et raskt svingende og globalt marked og bryter samtidig med Regjeringens uttalte målsetting om best mulig avkastning på fondets midler. At Regjeringen samtidig foreslår at fondets verdier i framtiden skal regnskapsføres til markedsverdi, vil i praksis bety at fondet vil måtte selge aksjer for å tilfredsstille de pålagte restriksjonene for fondets investeringsprofil. Videre er det et stort paradoks at dagens folketrygdfond pålegges å investere 110 av fondets 190 milliarder kr til å øke likviditeten i den norske stat. Dette skjer gjennom etablering av kontolån i Norges Bank. På denne måten bruker altså fondet 60 pst. av investeringskapitalen til å finansiere en stat som overhodet ikke har behov for penger – en grei måte for Finansdepartementet å kontrollere Folketrygdfondets virksomhet, men svært dyrt og urasjonelt for norske skattebetalere. Også Petroleumsfondet foreslås videreført, men endrer navn til Statens pensjonsfond – Utland. Denne delen av fondet skal fortsette å styrke våre konkurrentlands bedrifter, og muligens vil vi oppleve at våre egne penger bidrar til oppkjøp av norske bedrifter på Oslo Børs – hvis den får overleve, da – bedrifter som i neste omgang kan bli flyttet ut av landet. Til tross for at Regjeringen har forsikret oss om at Soria Moria-erklæringen – av vittige tunger omdøpt til Hakkespettboken – inneholder side opp og side ned med verktøy til bruk i næringspolitikken, finnes ingen verktøy som kan benyttes innenfor kapitalforvaltning. Fremskrittspartiets spørsmål til statsråden er derfor følgende: Hvorfor ikke bruke Norges nye næring, nemlig kapitalforvaltning, som et middel i å skape verdens beste kapitalforvaltermiljø i Norge? Hvorfor er det først og fremst de store utenlandske kapitalforvalterne som får nyte godt av den norske stats investeringsiver? Jeg tar på bakgrunn av ovennevnte opp Fremskrittspartiets alternative forslag, slik de framkommer i innstillingen fra finanskomiteen. I høst har vi opplevd at representanter for de øvrige partiene har brukt mye av sin tid på å snakke om Fremskrittspartiets politikk, eller – mer presist – brukt tid på å karikere Fremskrittspartiets politikk. Nå som jeg i 10 minutter i detalj har redegjort for hva Fremskrittspartiet ønsker i denne saken, håper jeg at mine politiske motstandere i dag vil bruke sin taletid på å forsvare sine partiers standpunkter. Jeg har imidlertid forståelse for at det kan fortone seg som en vanskelig oppgave, ikke minst fordi det å etablere et pensjonsfond uten koblinger til pensjoner både intuitivt og ved ettertanke for de aller fleste ikke virker særlig fornuftig. Helt avslutningsvis ønsker jeg å informere om at i løpet av de 10 minuttene jeg har stått på denne talerstolen, har Petroleumsfondet økt med over 6 mill. kr, sikkert til stor glede for utenlandske kapitalforvaltere og bedrifter i våre konkurrentland.