Det jeg reagerte på i Siv Jensens innlegg, var tendensen til å framstille Fremskrittspartiet som et slags bitte lite uskyldig offer i politikken istedenfor et parti som har standpunkter som vi nå alle har diskutert i denne debatten. Det er ingen her som ikke har forholdt seg helt saklig til Morten Høglunds meget gode innlegg, som jeg gav ham honnør for. Jeg vil gå så langt som til å si at hvis ikke Fremskrittspartiet hadde eksistert, måtte vi ha funnet det opp, for vi trenger noen som kommer med de kritiske innvendingene på bistandsområdet og framfører dem, for å få den helt nødvendige debatten som gjør at bistanden kan bli bedre, og at vi skjerper oss. Men da kan vi selvfølgelig ikke forholde oss til synspunkter som at noen her skulle ta til orde for å dytte planøkonomi på verden etter en redegjørelse hvor jeg uttrykkelig sa at vi trenger sterk statlig styring, men samtidig markedsbasert økonomi, fordi det er det som har vist seg å virke. Jeg har ikke hørt noen i debatten som har sagt noe annet. Når det gjelder norsk næringsliv, deler jeg fullt ut Siv Jensens syn, at det er veldig viktig å få norsk næringsliv mer engasjert i den tredje verden. Det er også en av grunnene til at jeg ønsker å satse noe mer på Latin-Amerika, fordi Latin-Amerika er et område hvor norsk næringsliv er inne i ganske betydelig skala, og hvor det å se på næringslivets sosiale ansvar kan være noe av det viktige vi gjør. Det er f.eks. en svær tosiders annonse i dagens Aftenposten som jeg ber folk ta en titt på, fra Banan-Mathisen, hvor de går inn på sitt sosiale ansvar i tilknytning til et TV-program som kommer i kveld. Hvis de gjør det de sier at de skal gjøre i den annonsen, er det et veldig viktig bidrag til utvikling i verden som jeg tror vi kan stå sammen om her i Stortinget. Det er heller ikke sånn at de landene som har hatt en formidabel økonomisk framgang i Øst-Asia, ikke har fått bistand. De fikk riktignok mye av denne bistanden som følge av den amerikanske innstillingen under den kalde krigen, hvor det gjaldt å støtte opp om antikommunistiske regimer. Sør-Korea er et eksempel på det. Bistandsstrømmen inn i Sør-Korea var gigantisk, av disse overordnede strategiske hensyn. Det samme gjaldt Thailand og mange andre østasiatiske land. Dette var en del av årsaken til at de hadde så stor økonomisk framgang. La meg så kort kommentere enkelte andre forhold. Vaksdal pekte på et helt reelt problem, at vår kompetanse når det gjelder vannkraft er i ferd med å forsvinne. Det er ikke sikkert at vi har nok, men vi ser hva vi kan mobilisere. Når det gjelder olje- og energi, er den begrensende faktoren for vårt olje- og utviklingsprogram om vi har nok kunnskap og eksperter å stille til rådighet, men vi jobber med det. Gitmark trakk fram et par diktaturer i Afrika, Zimbabwe og Eritrea, og vi deler helt ut hans bekymring over utviklingen der. La meg til slutt si, med Tørresdals ord, eller Nordahl Griegs ord: Hvis vi ikke løser disse store, gigantiske fattigdomsproblemene i verden, «skyldes det svik». Det skyldes at vi ikke vil det nok, at vi velger å gjøre alt annet i stedet. Vi er den generasjonen som kan gjøre det, og det bør vi gjøre.