Jeg vil, i likhet med de andre talerne, få takke interpellanten for å reise et spørsmål som Stortinget har vært sterkt opptatt av i de fem årene jeg har vært her, og som fortjenestefullt nå kommer opp i en egen interpellasjon. Jeg vil også få takke statsråden for svaret, som jeg synes var godt, og som på mange måter trakk opp en del av linjene fra den brede debatten vi hadde rundt bistandsmeldingen i fjor, om hvordan veien skal gå videre. Som flere har sagt: Skal en få noe til i disse landene, må kvinnenes stilling styrkes både i formell og uformell sektor. For å få satt kvinnespørsmål på dagsordenen i de aktuelle landene, og særlig for å komme frem til å bruke nok ressurser til å oppnå resultater og gjøre de riktige prioriteringene, må nok kvinnene i disse landene i større grad gis posisjoner og innflytelse. Og skal de få det, og også ha styrke til å hevde sine krav, trengs det en generell styrking av sosial stilling og trygghet i samfunnet. Da er det en rekke ting som skal til; jeg husker fra debatten i fjor hvor mye fokus det var på spørsmål som eiendomsrett, arverett. En ligger langt etter på disse områdene, og det gir en sosial utrygghet for kvinnene i de samfunnene hvor de ikke har disse rettighetene. Et eksempel her er utviklingen i et land som Rwanda, hvor man i etterkant av genocidet faktisk var så uttømt for menn – noen var døde, noen hadde flyktet og noen lå i gerilja – at man av rent praktiske årsaker ble nødt til å gå inn på lovendringer som medførte både arverett og eiendomsrett for kvinner. Og det har hatt en enorm betydning for det videre forløpet av kvinnenes egen mulighet for å influere på sin egen situasjon i f.eks. det landet. Ved behandlingen av bistandsmeldingen i fjor hadde vi en betydelig debatt om kvinnerelaterte spørsmål. Jeg tenker nå med en viss undring på at vi klarte å vikle oss inn i en såpass lang diskusjon om vi skulle gå inn for å definere det som eget tema eller «mainstreaming». Jeg er jo helt enig med statsråden i at ja takk, vi vil ha begge deler. Det ble nevnt her at vi kan imøtese en egen strategi og, skjønte jeg, en handlingsplan på området, og det vil bli mottatt med stor interesse. Vi vil gjerne bidra fra vår side i den videre behandlingen av det. Men for å si litt mer om «mainstreaming» – det gjelder jo både i vårt eget arbeid, det gjelder bilateralt, og det gjelder ikke minst i det multilaterale arbeidet. Det er en veldig utfordrende måte å jobbe med en målsetting på, fordi vi egentlig ikke har noen gode evalueringsmåter for å bringe tilbake hva vi oppnådde gjennom «mainstreaming». Jeg har lyst til å nevne at jeg ser helt spesielle utfordringer i det multilaterale arbeidet, særlig i FN, når en vil jobbe på den måten, men det er åpenbart muligheter for å fremme kvinnerelaterte spørsmål både i det nyorganiserte MR-arbeidet i FN og i Peacebuilding Commission-nyskapningen, fordi vi nettopp i krigssituasjoner har sett de største overgrepene mot kvinner. Og i forsoningsarbeidet, hvor kvinner ofte er helt sentrale, vil vi også ha bruk for deres deltakelse til i den fasen å legge opp hvordan samfunnet skal innrettes etter konflikten, på en måte som tar fullverdig hensyn til kvinnenes rettigheter. Så jeg tror det er et veldig viktig forum å fremme denne saken i. Ellers tror jeg at det er en mangel i vårt system når det gjelder å utvikle gode redskaper, metodikker, for hvordan en faktisk vil evaluere resultatene av et formål som er «mainstreamet». Her har vi et stykke arbeid å gjøre, og jeg imøteser at en faktisk kan komme frem til en slags nyskapning for også å rapportere resultater gjennom den arbeidsformen. Hvis ikke vi klarer det, er «mainstreaming» en måte å kvitte seg med et problem på og ha god samvittighet – uten at man egentlig gjør det.