Representanten Høglund reiser et viktig spørsmål – og en viktig debatt – som jeg er glad for at jeg får anledning til å svare på i Stortinget i dag. Den 9. november, i den ordinære spørretimen, tok representantene Vallersnes og Skovholt Gitmark opp spørsmål relatert til situasjonen i Iran, og jeg vil for ordens skyld vise til de svarene jeg der gav. Regjeringen følger utviklingen i Iran nøye. Valget av den radikale Ahmadinejad som ny president i juni markerte et tilbakeslag for reformkreftene. Den ultrakonservative fløyen er i ferd med å tilkjempe seg økt makt og kontroll. Det gir grunn til bekymring. De håp om åpninger for mer demokrati, mer ytringsfrihet og mer menneskerettigheter som vi ante for noen år siden, synes å ha stilnet. Samtidig er den innenrikspolitiske situasjonen etter valget fortsatt uklar. Det skal ikke herske noen tvil om at Regjeringen følger denne situasjonen nøye og inntar en kritisk holdning. Flere trekk ved utviklingen er urovekkende, slik representanten Høglund påpeker. Ikke minst gjelder dette den alvorlige menneskerettighetssituasjonen. De grupper som ønsker en demokratisk utvikling i landet, motarbeides aktivt fra myndighetshold, og myndighetenes maktmuligheter er mange. I de siste månedene har vi også måttet konstatere at Iran viser manglende vilje til å samarbeide med Det internasjonale atomenergibyrået, IAEA, og med det internasjonale samfunn om økt innsyn i deres atomprogram. Det er avgjørende at Norge og nærstående land opptrer samlet og tydelig overfor iranske myndigheter. Det gjør Norge, og det skal denne regjeringen forsette å bidra til. Man har valget mellom to strategier i samarbeidet med land som fører en politikk langt fra de humanistiske og demokratiske verdier vi bygger vårt samfunn på, og de verdier verdenssamfunnet har sluttet seg til gjennom De forente nasjoner. På den ene siden kan vi, som en symbolhandling, kutte alle våre bilaterale forbindelser. På den annen side kan vi velge å opprettholde aktiv og kritisk dialog. Det finnes selvsagt også mellomløsninger, men som et bidrag til debatten kan vi si at dette er to ytterpunkter. I valget mellom dem er det Regjeringens vurdering at det er gjennom kritisk dialog og engasjement at vi best kan bidra til å påvirke politikk og utvikling. La meg bruke eksemplet som representanten Høglund nevnte, saken om den 19 år gamle psykisk utviklingshemmede kvinnen som fikk internasjonalt fokus. Hadde alle dører vært lukket, hadde hennes historie ikke kommet ut, og vi hadde ikke kunnet reagere. Norge og andre land protesterte mot straffen, vi hadde kanaler å bruke for å gjøre våre syn kjent. Dommen er nå omgjort – og som jeg redegjorde for i spørretimen 9. november, følger vi nå saken videre opp. Som et annet eksempel hadde vi i Utenriksdepartementet tirsdag i denne uken samtaler med den iranske viseutenriksminister Jalili om forholdene for menneskerettighetene og om det iranske atomprogrammet. Dette er en naturlig del av dialogen med iranske myndigheter. Der tok vi også opp situasjonen for den nevnte kvinnen og en rekke andre forhold. Dette er eksempler på at dialog er viktig. Ulike typer kontaktflater gir en plattform for innflytelse, mens isolasjon og boikott kan føre til det motsatte. Et Norge som ikke har andre kanaler enn resolusjonenes, blir ikke nødvendigvis hørt. Min målsetting er også å intensivere den politiske dialogen, en bred dialog, sammen med andre land, og med et kritisk fokus på de forhold som tilsier det. Jeg tror dette er et viktig spor som på sikt kan bidra til endringer, særlig når flere land velger den samme tilnærmingen. I tillegg kommer betydningen av å ha kontakter mot flere deler av det iranske samfunn, selv om dette kan være krevende. En del av denne tilnærmingen innebærer at vi holder norske selskaper som opererer i Iran, løpende orientert også om disse spørsmålene. Igjen ser vi det slik at norske selskapers nærvær kan bidra til et mindre lukket Iran framfor at selskapene holder seg utenfor. Men selskapene må selv vurdere risiko og utfordringer ved engasjement i landet. La meg komme noe nærmere inn på menneskerettighetssituasjonen i Iran. Respekten for rettsstatsprinsipper i Iran er mangelfull: Vilkårlige arrestasjoner, tilståelser under tvang, tortur og trakassering av politiske opposisjonelle er ikke uvanlig. Irans etniske og religiøse minoriteter blir utsatt for diskriminering, i noen tilfeller også for forfølgelse. Iran er videre et av de land som henretter flest mennesker i verden. Norges holdning til dødsstraff er klar, og vi tar alltid opp bruken av dødsstraff i vår kontakt med land der dette brukes. I Iran dømmes også mindreårige til døden. Dette skjer til tross for at Iran har ratifisert konvensjonen om sivile og politiske rettigheter, konvensjonen om økonomiske, sosiale og kulturelle rettigheter og konvensjonen om barns rettigheter. Grunnleggende menneskerettigheter er nedfelt i den iranske grunnloven. Imidlertid finnes det også grunnlovsfestede bestemmelser i Iran som sier at rettigheter kan begrenses dersom de er i konflikt med religionen. I Barnekonvensjonen har iranske myndigheter reservert seg mot artikler de mener strider mot islamsk lov. Det er ikke akseptabelt at Iran reserverer seg mot menneskerettighetsforpliktelsene på denne måten. Likeledes er det uakseptabelt at det tas reservasjoner mot de deler av konvensjonene som strider mot konvensjonenes formål. Vi vil aldri akseptere at menneskerettigheter ikke har forrang. Menneskerettighetene er universelle, de gjelder for alle mennesker uavhengig av kjønn, religion og kulturbakgrunn. Kvinner har mangelfull lovfestet beskyttelse i det iranske samfunn. I det tidligere reformvennlige parlamentet som virket fram til 2004, fantes det en kvinnefraksjon som forsøkte å fremme lovforslag for å bedre kvinners rettigheter. Med det nye parlamentet er denne muligheten borte. Iran har heller ikke ratifisert FNs kvinnekonvensjon. Det er igjen urovekkende fordi det bærer bud om en holdning som nedfelt i politikk er meget alvorlig. Fra norsk side arbeider vi på flere måter for å påvirke iranske myndigheter til å bedre menneskerettighetssituasjonen, og jeg tror det kan være av nytte for debatten at jeg kort nevner noen av disse. Som jeg allerede har vært inne på: Menneskerettigheter blir regelmessig tatt opp i våre bilaterale politiske samtaler med iranske myndigheter. Det skjer også når den iranske ambassadøren i Oslo kalles inn til Utenriksdepartementet, som i august nå i år, og som ganske nylig etter uttalelsene om Israel. Norge har ved flere anledninger gitt tilslutninger til erklæringer og kritiske framstillinger, såkalte démarcher, fremmet av EU. Disse har tatt opp både enkeltsaker og mer generelle utviklingstrekk når det gjelder forholdene for menneskerettighetene i Iran. I mange tilfeller har det hatt betydning for enkeltpersoners sak. Det er viktig å videreføre dette samarbeidet med andre nærstående land for å styrke mulighetene for påvirkning og press. Vi har ved flere anledninger uttrykt bekymring for menneskerettighetsforholdene i Iran under FNs generalforsamling og i FNs menneskerettighetskommisjon i Genève. Norge har også vært medforslagsstiller til resolusjonen om menneskerettighetssituasjonen i Iran, siden denne ble framlagt for første gang under FNs generalforsamling i 2003. Resolusjonen ble senest vedtatt 18. november nå i år. Det er innledet et samarbeid mellom norske og iranske domstolsmyndigheter. Dette er positivt. Dommere fra Iran er invitert for å få et innblikk i det norske domstolsvesenets arbeid. Målsettingen er å overføre kunnskap om sentrale rettsstatsprinsipper. Vi følger også de internasjonale menneskerettighetsorganisasjonenes arbeid i og overfor Iran. La meg få påpeke viktigheten av det arbeidet disse organisasjonene gjør. Og la meg nevne den dialogen vi her har med vinner av Nobels fredspris for 2003, Shirin Ebadi, som nylig er invitert til Norge av Regjeringen. La meg også kort kommentere enkelte trekk ved den innenrikspolitiske situasjonen for å utfylle bildet. Valget av ny president har bidratt til å styrke revolusjonære islamske målsettinger. Samtidig har retorikken overfor den vestlige verden hardnet til. Et eksempel her er uttalelsen om at «Israel må utraderes» fra kartet, som representanten Høglund viste til. Vi tok sterk avstand fra denne uttalelsen. Den iranske ambassadøren ble innkalt til departementet for å motta vår protest. Det er helt uakseptabelt at en statsleder framsetter trusler mot en annen stat. Uttalelsen er uheldig for fredsprosessen i Midtøsten og for utviklingen i regionen for øvrig. Etter valget av Ahmadinejad har pragmatiske og reformistiske grupper tatt til orde for at presidenten må være mer varsom med antivestlig retorikk, nettopp for å unngå ytterligere isolering av Iran internasjonalt. Irans øverste ledelse har forsøkt å gjenopprette et mer balansert forhold mellom den revolusjonære kretsen rundt presidenten og den mer pragmatiske leiren rundt tidligere president Rafsanjani. Dette viser at den innenrikspolitiske situasjonen ikke er entydig. Et annet forhold er Irans manglende vilje til samarbeid med IAEA om landets atomprogram. Norge støtter EU-landenes initiativ for å få til en diplomatisk løsning innenfor rammen av IAEA, og som medlem av IAEAs styre har Norge nå et særlig ansvar for å bidra til å opprettholde det internasjonale presset på Iran for å sikre at landet ikke gjenopptar produksjon av høyanriket uran, som kan brukes i framstilling av kjernevåpen. Utfallet av styremøtet i IAEA i går er jeg tilfreds med. Det viser at det er politisk vilje til stede for å oppnå en forhandlingsløsning. Langs dette sporet vil vi nå arbeide, som representanten Høglund understreker, sammen med landene som står oss nær. Det er nødvendig at iranske myndigheter viser full åpenhet og etterkommer de krav det internasjonale samfunnet har stilt. Avslutningsvis vil jeg understreke betydningen av at Norge nå styrker sitt arbeid sammen med nærstående land overfor Iran. Vi må bruke alle tilgjengelige midler og kanaler for å påvirke det iranske samfunn til å utvikle seg i en mer åpen, moderat og demokratisk retning. Og la meg understreke: Iran er et land med en rik kultur og en rik sivilisasjon. Vi ønsker nært samarbeid med landet, dets folk, og med respekt for ulikheter. Men vi må samtidig si fra når grunnleggende prinsipper brytes. Vår dialog skal være tydelig og kritisk. Vi følger utviklingen i Iran nøye, og vi vurderer fortløpende alle sider ved vårt bilaterale samarbeid. Dersom det blir behov for å endre den nåværende strategien, vil jeg komme tilbake til Stortinget.