Utviklingsministerens redegjørelse inneholdt faktisk både positive overraskelser og nye tanker. Det gjenstår selvfølgelig å se hvor mange av de nye initiativene som blir fulgt opp gjennom praktisk politikk og handling, men det var mye bra. Et viktig tiltak var å få norsk politikk og norsk næringsliv til å trekke mer i samme retning. En rekke norske bedrifter har betydelig kompetanse og er òg representert i mange utviklingsland, så her ligger alt til rette for et mye bedre samarbeid enn i dag. Et annet og viktig signal var forslag om en bedre strukturering av norsk bistand. Vi har satset på områder der vi i Norge har betydelig kompetanse, som f.eks. når det gjelder energi. Å intensivere innsatsen på de områder vi er gode på og samtidig overlate til andre det vi ikke kan, vil etter mitt skjønn øke fokuseringen og gi betydelig bedre resultater enn i dag. Innenfor energi har vi i Norge i over hundre år utviklet en svært god kompetanse, spesielt på utnyttelse av vannkraftressursene. Mye av denne kompetansen er nå dessverre i ferd med å forsvinne, da det ikke lenger er politisk korrekt å bygge ut vannkraft i Norge. Likevel finnes det ennå kompetanse på dette området i Norge, som kan benyttes ute dersom vi vil. Også innenfor petroleumssektoren har vi gjennom snart 40 år utviklet vår kompetanse, og på dette området er vi i dag også helt i verdenstoppen. Tilgangen på energi er helt avgjørende for å få til utvikling og fattigdomsbekjempelse de fleste steder. Norge er jo selv et lysende eksempel på dette gjennom de siste hundre år, der vi har utviklet oss fra et fattig land til å bli et av verdens aller rikeste – først ved utnyttelse av vannkraften og derigjennom industrialiseringen av landet, og de siste 40 år da vi har utvunnet store mengder hydrokarboner fra norsk sokkel. Alt dette skyldes altså utnyttelse av energiressurser, og vi må derfor kunne bruke vår kompetanse på dette området også ute. Et annet positivt signal fra utviklingsministeren var fokuseringen på korrupsjonsbekjempelse. Dersom vi ser at pengene forsvinner i private lommer, skal vi slå hardt ned på dette, sa statsråden. Jeg vet ikke hva statsråden konkret mente med det han sa, men jeg forutsetter selvfølgelig at Regjeringen umiddelbart vil stoppe pengestrømmen dersom man ser at pengene forsvinner i private lommer. Gjennom årene har vi sett en rekke eksempler på korrupte regimer som har blitt tilført norske skattepenger. Til tross for både TV-program, avisoppslag, klare signaler fra hjelpearbeidere ute samt internasjonale rapporter om korrupsjon, har man gjennom en årrekke ukritisk bare pøst på med enda mer penger fra norsk side. Et av mange eksempler på dette er de bankkonti i utlandet som dukket opp etter at Yasir Arafat døde. Det er svært mye som tyder på at mange av disse millionene kommer fra norske skattebetalere. Dersom det er slike ting statsråden vil slå hardt ned på, er dette et stort skritt i riktig retning. Utviklingsministeren går i redegjørelsen svært langt i sin hyllest til den venstrevind som feier over det søramerikanske kontinent. Han later til å tro at denne venstrevind skal få slutt på det han kaller den «elitistiske maktstrukturen». Historien har vist også i Latin-Amerika at det spiller en svært liten rolle om man har et høyre- eller venstrestempel. Et godt eksempel på dette er Cuba og Fidel Castro, der makten stort sett er fordelt blant venner og familie, og der befolkningen verken har ytringsfrihet eller noen som helst innflytelse på landets utvikling. Castros gode venn i Venezuela, Hugo Chávez, er heller ikke kjent for å bruke særlig demokratiske spilleregler, selv om han kommer fra venstresiden. Chávez bruker landets enorme energiressurser til å få politisk innflytelse over stadig større deler av det søramerikanske kontinent. Dette styrker så definitivt ikke den demokratiske utviklingen i området. Så sent som i går fikk vi igjen se et av denne mannens mange utenrikspolitiske krumspring. Nå skal han, i tillegg til å ruste kraftig opp militært, også skaffe jagerfly til terrorregimet i Iran, et regime som har som sitt fremste mål å utslette staten Israel. Det er egentlig litt synd at en utenrikspolitisk redegjørelse som inneholdt så mye bra, egentlig mistet noe av troverdigheten takket være utviklingsministerens lovprising av venstrekreftene i Latin-Amerika.