Den saken som behandles her nå, er det forsvarskomiteen som har hånd om. Den er da sendt til kontroll- og konstitusjonskomiteen til uttalelse før den endelige avgivelse, dette fordi saken er todelt. Dels er det en sak om hvordan den framtidige organiseringen av den sivile beredskapen skal og bør se ut, dels går den på hvordan myndighetene håndterte denne krisen da den var et faktum. Da var det naturlig at kontroll- og konstitusjonskomiteen skulle uttale seg om den siste delen. Stort sett hele komiteen og de som har hatt ordet her nå, har, synes jeg, på en utmerket og gjennomgripende måte belyst hele denne situasjonen. Det er ikke en sak hvor vi er uenige. Det som skjedde, var ikke bra, og vi er enige om at man skal ha en bedre beredskap om dette skjer igjen. Reinås-utvalget fastslår at håndteringen av denne katastrofen i Sør-Asia avdekket betydelige svakheter ved vår beredskap. Analysen av situasjonen fra den aktuelle ledelsens side var ikke fullstendig og heller ikke utdypende. Nå kan det naturligvis hevdes at katastrofer av denne typen kunne ingen forutse, men det er jo katastrofers vesen. Vi vet ikke hvor de kommer, vi vet ikke når de kommer, vi vet ikke hvordan de ser ut, og vi vet ikke hvilket omfang de har. Derfor er også beredskap i forhold til slike situasjoner naturligvis vanskelig, og det er desto viktigere at vi legger ned betydelig arbeid og kunnskap for å møte slike situasjoner framover. Etter dagens ordning og dagens regelverk er det slik at den myndighet som har ansvar for et saksfelt, også normalt skal ha ansvaret for en krise innenfor dette området. I denne situasjonen ble det Utenriksdepartementet som ble oppfattet som ansvarlig for norske myndigheters håndtering av denne krisen. Reinås-utvalget peker på en rekke svakheter ved Utenriksdepartementets beredskap, og antyder også at en krise av atskillig mindre omfang ville avsløre manglende beredskap i Norge. Det var altså svikt når det gjaldt planer, systemer og ledelsesstrukturer, kan det se ut til. Det kan se ut til at det var en viss mangel på evne, og kanskje også vilje, til å overføre visse oppgaver fra Utenriksdepartementet til andre med betydelig erfaring og kompetanse når det gjelder kriser og katastrofer. Utvalget peker også på det overordnede ansvar og den koordinerende myndighet som ligger hos Statsministerens kontor, og da i siste hånd hos statsministeren. Det er mulig at statsministeren på et tidligere tidspunkt burde ha grepet inn og overført visse oppgaver til andre. Vi har lært en hel del av det som har skjedd. Vi har fått erfaring og ny kunnskap som vil sette oss i stand til å skape strukturer, ansvarsdefinisjoner og meget klar plassering av lederansvaret dersom vi skulle rammes av nye katastrofer eller kriser, og det er svært sannsynlig at det kommer til å skje en eller annen gang i framtiden. La meg til slutt si at tross alle mangler og feil ved denne saken, må vi være glad for at utvalget slår fast at det ikke finner grunnlag for å hevde at menneskeliv har gått tapt som følge av svikt i våre systemer i denne saken. Utenriksministeren har i dag bekreftet at alle de erfaringer som er gjort i denne saken, fører fram til endringer. Det bekrefter at vesentlige deler av kritikken som ble reist, var berettiget, men det bekrefter altså også at de erfaringer som ble gjort, nå er tatt på alvor av myndighetene.