Det koster mye mindre å forebygge generelt enn å reparere. Det innebærer også kroner spart for den norske stat over tid både i helsevesenet direkte og også indirekte på mange andre budsjetter som det ikke er så lett å tallfeste. Men først og fremst er det de menneskelige gevinstene som er viktigst. Å forhindre lidelser og fremme livskvalitet gjennom forebygging er faktisk en av de viktigste oppgavene til de norske helse- og omsorgstjenestene, og bør få økt prioritet i årene framover. Jeg er derfor svært glad for at representanten Giltun fokuserer på forebygging gjennom denne interpellasjonen, og er også glad for det svaret statsråden har gitt fra talerstolen i dag. Vi har hørt tidligere i dag tall som viser en kraftig økning også blant de yngre gruppene når det gjelder diabetes. Vi vet at økt fysisk aktivitet og bedre kosthold er grep som kan forebygge diabetes, og dette er også langt rimeligere enn å tilby medisiner og annen behandling når diabetes er utviklet. Siden gevinstene av forebygging merkes på mange ulike budsjetter, betyr det at det også må investeres i forebygging på mange ulike budsjetter. Det handler om styrking av sykehusene, skolehelsetjenesten, eldresentre, frivillige organisasjoner, informasjonskampanjer osv. – tiltak som flere har vært inne på her tidligere. Når det gjelder sykehusenes rolle i det forebyggende arbeidet, er den også av avgjørende betydning. Den undervisende oppgaven overfor pasienter og pårørende er viktig, særlig når det gjelder diabetes. Mye kan forebygges også når sykdommen er utviklet. Her spiller poliklinikkene en viktig rolle. Komplikasjonene ved diabetes er alvorlige. Vi har hørt flere: synsproblemer, sår på føttene som ikke gror, hjerteproblemer og nyresvikt, og hjerneslag i verste fall etter lang tid. Sår som ikke gror, er f.eks. til stor bekymring først og fremst for pasienten, men selvsagt også for behandlende personell, som får en utfordring. Å måtte amputere en kroppsdel er et traumatisk skritt å ta for den det gjelder. Man kunne vært spart for menneskelige lidelser dersom dette var mulig å forebygge. I et tverrfaglig behandlingstilbud inngår særlig klinisk ernæringsfysiologi, fysioterapi og fotterapi. Riktig kosthold bidrar til god sårtilheling, vet vi, og å være fysisk aktiv øker blodsirkulasjonen, som er avgjørende for at f.eks. et sår skal gro. Det er viktig at sykehusene ser sitt ansvar for å gi pasientene et helhetlig behandlingstilbud. Når det gjelder forebygging der pasienten bor, spiller kommunehelsetjenesten også en viktig rolle. Særlig vil jeg trekke fram den rollen eldresentre kan spille når det gjelder eldre og diabetes. Gjennom aktiviteter på eldresenteret kan eldre mennesker få fysisk aktivitet, styrket kosthold og tilbud om rimelig fotpleie. Dette stedet kan være en arena der helsepersonell kan formidle viktig informasjon. Det skjer i nært samarbeid med frivillige enkeltpersoner og frivillige organisasjoner, som også gjør en formidabel jobb. Oppsøkende virksomhet kan organiseres ut fra eldresenteret. Det vil også gjøre at man kan fange opp eldre i ulike faresoner. Det samme gjelder helsestasjoner og skolehelsetjeneste. Det er også en arena som egner seg for å nå foreldre, barn og ungdom med informasjon og veiledning om kosthold og aktivitet. Skolehelsetjenesten må styrkes bl.a. med å bli mer tilgjengelig. Vi har sett en utvikling, men det er ikke godt nok alle steder. Mange barn og unge mangler voksne samtalepartnere, og helsesøstre og leger i skolehelsetjenesten spiller en viktig rolle i dette. Barn og unge utsettes for ulike typer press fra omgivelsene og fra seg selv, forventninger til å lykkes, ha en pen kropp, venner, aktiviteter, sunt kosthold osv. I denne, skal vi si, kryssilden er det viktig med forbilder, og at man har noen å snakke med. Vi mener i Kristelig Folkeparti at forebygging generelt må vektlegges på mange arenaer i større grad enn i dag, og spesialisthelsetjenesten må ta sitt ansvar, særlig på diabetesmålet. Det vil lønne seg i det lange løp både samfunnsøkonomisk og først og fremst, og det vil jeg påpeke igjen, menneskelig.