Det er etter min oppfatning noe nytt i norsk politikk at vi har en så åpen debatt, spesielt innenfor Regjeringen om utenrikspolitikk – jeg hadde nær sagt fra «plenenprotestene» for et godt år siden til at en SV-politiker for få dager siden kalte stortingspresidenten for en krigshisser. Jeg er enig med utenriksministeren på et generelt grunnlag i at diskusjon, debatt og politiske forhandlinger er politikkens og demokratiets vesen. Det må vi se grunnleggende positivt på. Men vi har også en tradisjon for at innenfor utenrikspolitikken er det en større grad av konsensus og samling. Derfor har vi egne prosedyrer i Stortinget, med utvidet utenrikskomite osv., for å få mindre markering av uenighet utad. Ønsker utenriksministeren et taktskifte på dette, at det ikke skal være noen forskjell mellom utenrikspolitikk og annen politikk i den norske politiske debatten? Eller kunne han tenke seg at vi nærmer oss litt mer det jeg vil kalle en normalsituasjon, at vi søker mot konsensus gjennom fornuftige og gode samtaler i utenrikspolitikken for ikke å markere disse veldige uenighetene?