Når Presidentskapets flertall mener at dette forslaget ikke bør tas under behandling i henhold til forretningsordenens § 28 tredje ledd bokstav e, er det ikke fordi vi ønsker å avskjære en debatt om utenrikspolitiske spørsmål – det har vi med jevne mellomrom i forbindelse med utenrikspolitiske redegjørelser, behandling av meldinger, osv. Stortingets forretningsorden slår fast at Regjeringen skal drøfte med Stortinget før viktige utenrikspolitiske, handelspolitiske og sikkerhetspolitiske avgjørelser tas. På bakgrunn av slike drøftinger er det Regjeringens ansvar å utøve utenrikspolitikken på vegne av Norge. Forslaget som er framsatt, har preg av å være en resolusjon. Stortinget har ingen tradisjon for å vedta resolusjoner, særlig ikke på det utenrikspolitiske området. Dette er noe som jeg selv som leder av utenrikskomiteen konsekvent har stått for. Arbeiderpartiet stemte også flere ganger imot slike forslag i forrige periode da vi hadde en annen regjering, fordi vi mente det bar preg av å være resolusjoner som ville skape problemer og uklarhet for den daværende regjering. Dette har først og fremst med Stortingets rolle å gjøre. På det utenrikspolitiske området har Stortinget en meget sterk stilling sammenlignet med de fleste andre parlamenter som jeg kjenner til. Det er fordi vi har opptrådt ryddig i forhold til enhver regjering som har utøvd utenrikspolitikken. I den saken som behandles i forslaget, har Regjeringen ikke varslet noen endring i politikken. Den har tvert imot ettertrykkelig slått fast at norsk Midtøsten-politikk ligger fast slik den er drøftet med Stortinget. Behandlingen av dette forslaget ville således gi et signal om at det ikke er tilfellet at denne linje ligger fast. Stortinget ville gi seg inn på å vedta noe som er opplagt, og vi ville derved redusere vår betydning og vår rolle i utenrikspolitikken, slik den er slått fast i forretningsordenen. Hadde Regjeringen gitt signal om at den hadde endret politikk uten at Stortinget var konsultert, hadde det selvfølgelig vært nødvendig å drøfte saken. Som president vil jeg derfor innta den samme holdning overfor denne regjering som jeg som leder av utenrikskomiteen i forrige periode hadde overfor den forrige regjering, og jeg er glad for at et flertall i Presidentskapet er enig i dette. Siden jeg vet at det lenge har vært et annet syn på hvilken rolle Stortinget skal ha i dette, respekterer jeg det helt og fullt, selvfølgelig. Men dette har vært min oppfatning svært lenge – i grunnen alltid så lenge jeg har vært i Stortinget – og slik er det fortsatt.