Jeg synes dette er en veldig interessant og prinsipielt viktig debatt. Jeg har derfor behov for å knytte noen kommentarer til den. Det ene hovedspørsmålet er hvorvidt det å ha denne type overgangsordninger begrenser tilgangen på arbeidskraft fra disse landene. Det har man selvfølgelig ikke noen vitenskapelig måling på, for vi har aldri prøvd å ikke ha dem. Men allikevel må man kunne konstatere at Norge har betydelig tilgang på arbeidskraft fra disse landene, også som enkeltarbeidstakere. Det er gitt ut en hel rekke av den type arbeidstillatelser. Hvis man f.eks. sammenligner med våre naboer i øst, altså svenskene, som ikke har hatt denne type overgangsordninger, må vi konstatere at de har mange færre enkeltarbeidstakere enn det vi har. Så min konklusjon er at det er mye som tyder på at det er situasjonen i arbeidsmarkedet som bestemmer hvor mange man får som enkeltarbeidstakere, ikke spørsmålet om hvorvidt man har overgangsordninger eller ikke. Det mener jeg at man kan resonnere seg fram til, ut fra forholdet Norge–Sverige de siste årene. Jeg mener også det er all grunn til å føre et resonnement som går i retning av at disse overgangsordningene i en periode faktisk har virket ganske rekrutterende for Norge. Og hva mener jeg med det? Jo, jeg mener at overgangsordningene er veldig enkle. Det er ikke omfattende, byråkratiske ordninger. Det oppleves ikke som noe stort hinder å komme til Norge til tross for disse ordningene. Derfor har også de landene som vi har overgangsordninger overfor, i liten grad kritisert Norge, for overgangsordninger kan organiseres og administreres på så mange måter. Vi har veldig enkle modeller, og det har ført til at svært mange av dem som har kommet som enkeltarbeidstakere til Norge, har unngått sosial dumping og har fått norske lønns- og arbeidsvilkår. Det tror jeg på mange måter har virket svært rekrutterende og bidratt til at vi har fått flere enn vi ellers kunne ha risikert å få. Jeg er jo enig med Martin Engeset i at vi har utfordringer knyttet til sosial dumping – det er det ingen tvil om. Men det gjelder først og fremst tjenesteinnvandring, slik at når det gjelder enkeltarbeidstakere, er ikke våre utfordringer i forbindelse med sosial dumping så store. Det tyder på at overgangsordningene faktisk har virket. Jeg mener at det er grunn til å gå videre med disse overgangsordningene en stund til, fordi de hemmer oss ikke med hensyn til å få folk inn på arbeidsmarkedet, noe vi trenger. Det gir oss tid og anledning til å forsikre oss om at den dagen vi opphever overgangsordningene, har vi erstattet dem med andre, mer generelle ordninger for å bekjempe sosial dumping. Jeg tror at hvis vi ser på arbeidsmarkedet i framtiden, er det å ha et anstendig arbeidsliv noe av det viktigste fra norsk side for virkelig å være attraktiv i rekrutteringssammenheng. Det er klart det vil virke tiltrekkende for folk som ønsker å reise ut for å finne seg jobb i et annet land. Jeg skal avslutte med å si at jeg er enig med dem som sier at det beste ville ha vært å ikke ha disse overgangsordningene. Derfor må det være en oppriktig målsetting å kunne oppheve dem så raskt som mulig. Derfor jobber jeg – og Regjeringen også – nå med flere tiltak for å bekjempe sosial dumping bredt. Det vil komme flere tiltak på høring før jul, og vi følger nå systematisk opp handlingsplan mot sosial dumping, som ble lansert i revidert nasjonalbudsjett. Når vi føler at vi er kommet godt i gang med disse tiltakene, er det min – og Regjeringens – ambisjon å oppheve disse overgangsordningene.