Det gis i denne debatten inntrykk av at situasjonen i Sør-Afghanistan er som den har vært over lengre tid, at det ikke har skjedd noen endringer. Men situasjonen i Sør-Afghanistan har i løpet av sensommeren forverret seg betydelig, blitt betydelig mer ustabil. Derfor har NATO bedt om ytterligere styrke. Det er altså en ny situasjon, som vi senest de siste dagene har sett, som har gjort at NATO så innstendig har bedt om å få ekstra bidrag knyttet til operasjonene i Sør-Afghanistan. Vi synes det er leit at situasjonen ikke har utviklet seg bedre i Afghanistan. Det tror jeg alle synes. Men det er jo ikke sånn at svaret på en forverret situasjon er at alt skal være som det tidligere har vært. Det er også derfor Regjeringens beslutning om ikke å sende den norske spesialstyrken til det sørlige Afghanistan har vakt internasjonal oppsikt. Nyheten ble raskt fanget opp både av Reuter, Associated Press og av franske medier. Det stod egne reportasjer på trykk i Canada, en av våre allierte, som er til stede i Sør-Afghanistan, og som behøver vår hjelp i felles krig mot en felles fiende. NATOs generalsekretær, Jaap de Hoop Scheffers, uttalelse i NRK 19. oktober ble gjengitt over hele verden: Spesialstyrkene ville ha gjort det lettere å gjennomføre sivile gjenoppbyggingstiltak i det sørlige Afghanistan. Med andre ord: Den sivile gjenoppbyggingsinnsatsen er blitt vanskeligere på grunn av Regjeringens beslutning. Også USA og Storbritannia har kritisert Regjeringen, og i forrige uke uttalte også NATOs talsmann seg og sa: Når vi ikke får flere styrker og bedre bidrag, vil det ta lengre tid, og det vil gi større tap å gjennomføre de operasjonene vi er satt til å gjøre. Større tap – det er altså større tap for Storbritannia, for Danmark, for Nederland, for Canada og for USA. De landene vi i NATO definerer som våre nærmeste allierte, og som vi opererer mest sammen med, er altså de som nå får større tap fordi vi ikke bidrar. Ingen av oppslagene i de internasjonale nyhetsbyråene omtalte imidlertid Mongstad-saken, forholdet mellom SV og deres koalisjonspartnere, eller – for den saks skyld – gapet mellom SV og resten av Stortinget i utenriks- og sikkerhetspolitikken. Internasjonalt er det kun interesse for to ting: hva NATO ber om, og hva Norge svarer. Og spørsmålet stilles: Har Norge endret politikk? Denne regjeringen snakket for ett år siden mye om åpenhet overfor Stortinget, åpenhet overfor velgerne og om å være sine venners venn. Helhetsvurdering, er det svaret vi får gjentatte ganger fra Regjeringen når det gjelder hvorfor vi ikke deltar. Men vi får ikke svar på hva elementene i denne helhetsvurderingen er. Er det penger? Er det mangel på styrker? Skal styrkene brukes et annet sted? Hva er egentlig minusene og grunnene til at vi nå ikke deltar? Det svarer ikke Regjeringen på, uansett hvor mye tid de bruker på å svare. Det kan jo være at sannheten ligger nærmere når avisene rapporterer fra middagssamtaler mellom NATOs generalsekretær og statssekretærene fra Forsvarsdepartementet, hvor SVs deltakelse i Regjeringen åpenbart er et av de viktigste elementene. Jeg vil faktisk gi ros til Bjørn Jacobsen, som i Klassekampen sist torsdag sa det vi alle visste: «Dette er en stor lettelse. Her nærmet vi oss partiets smertegrense.» Men jeg synes det hadde vært ryddigere om Regjeringen hadde snakket åpent ut om sine motiver og sine begrunnelser og ikke skammet seg over sine egne handlinger, som de åpenbart må gjøre, når man ikke tør snakke om hva som var den reelle begrunnelsen. Regjeringen har antageligvis nå lært at Stortinget også har en smertegrense. Den ble overskredet med god margin av utenriksministeren og forsvarsministeren sist onsdag, men jeg registrerer at utenriksministeren tar selvkritikk på vegne av Regjeringen. Jeg har tenkt å la det være med det, men jeg må si, basert på de konsultasjoner som har vært med Stortinget om Afghanistan, at det burde ikke forbause Regjeringen at vi mente vi burde vært informert om dette. Man kan ikke snakke seg vekk fra det engang. Jeg har ikke lyst til å referere til innholdet i den utvidede utenrikskomiteens debatter. Det nærmer seg fem år siden NATOs forsvarskrig mot det Taliban-styrte Afghanistan startet. På veien har vi fått seiere og tilbakeslag. Landet har fått en demokratisk valgt regjering, det pågår oppbygging av nasjonal hær og politi, det jobbes med å betale tjenester som helse og utdanning, kvinnenes stilling har bedret seg flere steder i landet, og infrastrukturen bygges opp. Likevel er det beskrivende når statssekretæren i Forsvarsdepartementet innrømmer at norske soldater vil måtte stå i Afghanistan i lang tid. Noen sentrale aspekter ved den allierte innsatsen har ikke ført til de ønskede resultater, i hvert fall ikke ennå. For det er snakk om en infrastruktur som fortsatt skriker etter oppgradering, at strømnettet i Kabul ikke har større kapasitet enn på den russiske okkupasjonens tid, om økende eksport av narkotika også til Norge, med alt hva det innebærer, og fortsatt korrupsjon i Afghanistan. Det er også en situasjon hvor Taliban øker sin styrke i Sør-Afghanistan og Al Qaida følger hakk i hæl og ennå ikke har oppgitt sin dagsorden om terror langt utover grensene for både Afghanistan og Midtøsten. Derfor er vi alle enige om at en skikkelig satsing på sivil gjenoppbygging, tjenesteyting og stabilisering er helt nødvendig for å skaffe afghanerne utvikling, fred og forutsigbarhet. Vi kan gjerne være med på en diskusjon om hvordan vi skal gjøre det. Det er både pro og contra med det valget Norge har gjort f.eks. ved å satse så mye gjennom regjeringen i Afghanistan. Men langsiktig har vi gjort det, fordi det skulle bidra til legitimiteten til den regjeringen – den samme diskusjonen som vi har hatt om forholdet mellom Hizbollah og Libanons regjering når det gjelder gjenoppbyggingen der. Men jeg mener samtidig at Regjeringen gjennom sine offentlige uttalelser i forrige uke er med på å bygge opp om en slags motsetning mellom sivil og militær innsats, når vi faktisk trenger mer av begge deler. Olav Akselsen sa det: Sikkerhetssituasjonen i Afghanistan vanskeliggjør gjenoppbyggingen av Afghanistan. Ja, da burde jo også svaret være både penger til gjenoppbygging og ytterligere deltakelse for å bedre sikkerhetssituasjonen. Dagens Afghanistan er et sted der sivil innsats ikke lar seg gjennomføre uten militær ryggdekning, fordi det dessverre er sterke krefter i landet som ikke vil ha fredelig utvikling, stabilitet og økonomisk utvikling og bekjemping av fattigdommen, med mindre de selv sitter med alle kortene og høster gevinsten selv. Også de frivillige organisasjonene her hjemme, som gjør en viktig innsats, synes å mene at den sivile innsatsen forutsetter den sikkerhet som militære styrker kan gi, enten i nord, i sør eller ellers i Afghanistan. Et spørsmål som de frivillige organisasjonene stiller – og det synes jeg er helt betimelig, det kan vi være med på å diskutere – er hvordan arbeidsdelingen skal være mellom sivile organisasjoner og militære avdelinger, og ikke unaturlig hvor stor bistandsporteføljen skal være fra Norge til Afghanistan. Situasjonen i Meymaneh viste oss at vi har flotte soldater i Afghanistan. Er det én ting denne debatten ikke bør bidra til, er det det enkelte unge representanter for SV har gjort, nemlig å sjikanere en for det oppdraget man driver med i Afghanistan, og belaste de norske soldatene med at det de gjør, ikke skal være legitimt. Det er også viktig for oss å si at det er viktig for Norge at NATO lykkes i Afghanistan. Hvis NATO ikke lykkes i Afghanistan, vil det bidra til et svekket NATO. Det er viktig for Afghanistan og for den afghanske befolkning, men det er også viktig for vår fremtid i alliert sikkerhetsstruktur at NATO lykkes i det arbeidet man driver i Afghanistan. Og så skal vi heller ikke glemme at krigen mot terror også er vår krig. Noen forsøker å hevde at vi driver en krig på vegne av USA eller andre. Nei, krigen mot terror er også Norges krig. Det er krigen for at alle land i Europa skal bli sikrere mot terroranslag på vår jord ved å minske rommet og mulighetene for terrororganisasjoner for å bygge seg opp. Dette er elementer som vi ikke må glemme i den diskusjonen som er. Men det spørsmålet som fremdeles står igjen etter de innleggene jeg har hørt så langt, er: Hva må skje i fremtiden for at Regjeringen kommer til å endre sin holdning? Når blir helhetsvurderingen en annen, når vi ikke engang får høre hva innholdet i helhetsvurderingen egentlig er?