Elevers rett til opplæring er regulert i opplæringsloven. Opplæringen skal tilpasses den enkelte elevs behov, om nødvendig ved hjelp av spesialundervisning. Jo bedre den alminnelige, tilpassede opplæringen er, desto færre vil ha behov for spesialundervisning. Retten til spesialundervisning for den enkelte elev må derfor vurderes i forhold til hvilke tiltak som er satt i verk i den ordinære opplæringen. Det betyr at retten til spesialundervisning for den enkelte elev ved en bestemt skole kan variere dersom skolen velger å sette inn andre eller nye tiltak for å styrke den alminnelige, tilpassede opplæringen. Det betyr også at en elev kan ha rett til spesialundervisning i en kommune, ved en skole eller i en gruppe et bestemt år, men ikke i en annen kommune, ved en annen skole eller annen gruppe, fordi graden av tilrettelegging og generelle tiltak varierer. I spørsmålet vises det til at noen skoler praktiserer strengere krav til «diagnostisering» for å få spesialundervisning. Jeg vil for ordens skyld presisere at retten til spesialundervisning ikke er avhengig av at eleven har en bestemt diagnose eller er i en bestemt lærevanskekategori. Det avgjørende er om eleven får tilfredsstillende utbytte av det ordinære opplæringstilbudet eller ikke. Før det fattes vedtak om spesialundervisning, skal det foreligge en sakkyndig vurdering. Selv om elevenes rettigheter ikke er avhengig av en spesifikk diagnose, kan det likevel i visse sammenhenger ha betydning at en diagnose inngår i den sakkyndige vurderingen. Noe annet er at det på faglig grunnlag kan være uenighet om bruken av diagnosen dysleksi. Det er kommunene og fylkeskommunene som skoleeiere som har ansvaret for at barn og unge får oppfylt retten til opplæring etter opplæringsloven, enten dette er ordinær tilrettelagt opplæring eller spesialundervisning. Dersom man mener at opplæringsrettighetene ikke blir oppfylt i henhold til lovens bestemmelser, bør dette i siste instans tas opp med fylkesmennene, som har tilsyns- og klagemyndighet på området.