Arbeidskraften er vår viktigste ressurs når det gjelder både å bygge landet og å skape velferd for den enkelte. Det å gi flest mulig tilgang til arbeidslivet er sentralt for Senterpartiet og for den rød-grønne regjeringen. For de fleste er utsiktene lysere enn på lenge: Næringslivet etterspør ny arbeidskraft innen både industri og tjenesteytende virksomhet. Kommunesektoren, som har vært gjennom magre kår og innstramminger, har gjennom Stortingets budsjettvedtak for 2006 fått et løft som vil gi flere hender i arbeid og bedre tjenester til folk flest. Det er optimisme i landet, og den har langt fra avtatt etter høstens regjeringsskifte. Det er situasjonen. Like fullt er det en hovedutfordring å begrense utstøting fra arbeidslivet av de altfor store gruppene som sliter med en kanskje begrenset arbeidskraft, men like fullt har arbeidsvilje. Vi rundt 60, ungdom som kommer rett fra ferdig utdanningsløp, personer med ulik grad av funksjonshemming og innvandrere har alle altfor ofte problemer med å komme inn eller få lov til å være i en arbeidssituasjon. Blant de 110 000 ledige, de over 100 000 som er under attføring og rehabilitering, og de over 300 000 uføre, er det altfor mange som ønsker seg tilbake til eller inn i jobb, men som møter lukkede porter rundt arbeidsplassene. «Arbeid til alle er det viktigste vi kan gjøre for å redusere sosiale forskjeller,» sier vi i Soria Moria-erklæringen. Realiseringen av en ny arbeids- og velferdsforvaltning er prosjekt nr. 1 i arbeidet for et mer inkluderende arbeidsliv. Det er samtidig prosjekt nr. 1 i arbeidet for redusert fattigdom. Alle vil ikke til enhver tid kunne ha en naturlig plass i arbeidslivet, men mange, mange flere må gis mulighet til å komme i arbeid – om nødvendig tilrettelagt ut fra den enkeltes muligheter. Regjeringen satser tungt på gjennomføring av NAV-reformen. Den får Stortinget rikelig anledning til å komme tilbake til neste år. Vi har et godt grunnlag for å gjøre denne velferdsreformen til et gode for både folk og land. Det er et samlet storting som ønsker reformen. Vår utfordring vil bli å bygge en reform som ikke bare er for folk flest, men for alle. Den fjerdedelen som faller utenfor dagens arbeidsliv, må oppleve at de nye velferdskontorene i hver kommune gir dem nytt håp og nye muligheter. For 2006 er det i tilleggsproposisjonen lagt inn penger til 2 000 nye tiltaksplasser. Aetat styrkes med 20 mill. kr, tilsvarende 40 stillinger, for en mer intensiv og målrettet oppfølging av arbeidssøkere. Senterpartiet ber sammen med Arbeiderpartiet og SV om at dette brukes til en mer aktiv arbeidsmarkedspolitikk og en forsterket innsats rettet mot ungdom, innvandrere og funksjonshemmede. Gjennom trygde- og arbeidsmarkedsetatene og også gjennom tiltak som ligger under kommunalt ansvar, har vi en lang rekke virkemidler som skal styrke yrkeshemmedes muligheter til å komme inn i arbeidslivet – men en lang rekke virkemidler som nok i for liten grad virker sammen. Vi sliter med at rekken av tiltak som er hjemlet gjennom ulike lover, i ulike etater og i ulike rettigheter, langt fra nødvendigvis virker til beste for den enkeltes behov i deres unike situasjon. Individtilpassingen blir for ofte borte i systemets tilpassing til egne rammer i dagens Velferds-Norge. Det er et problem som vi nå må gjøre noe med. Det mangler nok fortsatt penger på en lang rekke områder. For eksempel tror jeg at kostnadsbegrensninger knyttet til hjelpemidler som skal bidra til at personer med nedsatt funksjonsevne kan komme i utdanning eller arbeid, stopper enkeltes muligheter til å nå sine mål. Det vi sparer under hver enkelt ordning, mer enn mister vi ofte ved at personer ikke får utnyttet sine ressurser og gis mulighet til å bli bidragsytere til fellesskapets kasse gjennom å komme i arbeid. Enkelte budsjettrammer trenger derfor fortsatt løft, f.eks. rammene til hjelpemidler som kan lette hverdagen for funksjonshemmede. Det er likevel grunn til å tro at det også ligger penger spart i en bedre organisering av velferdsforvaltningen. Bedre tilbud og en enklere hverdag for dem som har det vanskeligst, må derfor være siktemålet når vi nå går i gang med arbeidet med å bygge en ny arbeids- og velferdsforvaltning. Det blir en hovedsak for denne komiteen, for dette departementet – for å se på statsråden – og for dette stortinget i året som kommer.