Det vi vedtar i dag, er en ny politikk i forhold til å sende rikgass ut av Norge. Arbeiderpartiet har vært og vil være en politisk pådriver i forhold til å ta gassen i bruk i Norge. Norge har brukt flere hundre milliarder kroner til rør for å eksportere gassen til kontinentet, og dette har vært riktig for å selge gass. Men nå må vi ha større ambisjoner enn bare å selge gass. Vi har alle forutsetninger for å få mer verdier ut av gassen enn bare å selge den. Arbeiderpartiet mener at det offentlige, først og fremst gjennom Regjeringens og Stortingets arbeid, må ha et ansvar i forhold til utviklingen av en moderne og framtidsrettet industri. Arbeiderpartiet har ment at det offentlige må ha et ansvar for å få fortgang i infrastrukturbyggingen av gass. Derfor var det et sentralt punkt for oss tidligere i år å få flertall for at et statlig selskap skulle få dette ansvaret. Nå er arbeidet i gang. Samtidig vedtar vi i dag å sende rikgass, som er en avgjørende innsatsfaktor for utvikling av gassindustrien, ut av landet. Det må først og fremst Regjeringen ta ansvaret for. Vi liker det ikke. Det har i gassdebatten i Norge altfor lenge vært fokusert på problemstillinger i stedet for på muligheter. Arbeiderpartiet ser svært alvorlig på den situasjonen Norge har kommet opp i når det gjelder industrisysselsettingen. En politikk med nedgang i industrisysselsettingen fører til at vi blir mer avhengige av å være kremmere istedenfor å være gründere. I så tilfelle blir det etterkommerne våre som må betale regningen. Det er ikke en bærekraftig utvikling av velferdsnasjonen Norge og kan på lang sikt føre til dramatiske kutt i velferden her i landet. Derfor er det viktig å føre en aktiv næringspolitikk som sikrer økt vekst og ikke planlagt nedbygging. På de stedene i Norge der vi har greid å ta gassen i bruk, har det skjedd på grunn av at vi har hatt en aktiv næringspolitikk og politisk vilje og mot, som har ført fram til at vi har fått realisert de mulighetene man har. Det politisk enkleste hadde nok vært å bare selge gassen ut av landet. Det mener vi faktisk er samfunnsøkonomisk dårlig politikk. Jeg er glad for at flertallet i dag pålegger Regjeringen å sikre en samfunnsmessig analyse av de framtidige utbyggingsprosjektene. Bare slik får vi fokusert på mulighetene Norge faktisk har, både hos oljeselskaper og hos myndigheter, og valgene her vil bli enklere og klarere. I Arbeiderpartiet er vi opptatt av resultater. Vi er opptatt av å bygge industri og skape verdier til å fordele. Selvfølgelig må vi forholde oss til internasjonale avtaler. Men i Arbeiderpartiet mener vi at en bør gjøre det som er mulig innenfor de avtalene som finnes, for å sikre tilførsel av våtgass til industrien i Norge. Derfor er vi i dagens merknader kritiske til det arbeidet som Regjeringen har gjennomført i denne saken. Vi forutsetter at gassforliket som ble inngått tidligere i år, innleder en ny æra for norsk gassindustri og petrokjemisk industri. Under debatten i Stortinget sa jeg på Arbeiderpartiets vegne at hvis det, mot formodning, skulle vise seg at Regjeringen ikke fulgte opp, ville vi selvfølgelig fortsette å være vaktbikkje. Det lover jeg at vi skal være. Den gjeldende politikken for Arbeiderpartiet er å utvikle ny, framtidsrettet industri. Det trenger vi politisk vilje til. I den sammenheng har jeg lyst til å vise til at det for ikke lenge siden ble inngått en avtale mellom daværende energiminister Einar Steensnæs og den britiske energiministeren, der de skrev at infrastruktur skulle brukes der det var mest lønnsomt. Vi vet, ærede forsamling, hvor den infrastrukturen går. Vi vet at Norge kommer i bakleksa hvis vi ikke gjør noe for å sikre gassen til videre utvikling i Norge. Vi ser at denne saken er ett skritt mot det vi advarte mot da denne avtalen ble underskrevet. Vi fikk ikke noe gehør hos Regjeringen da vi advarte mot avtalen, og nå følger de altså opp det prinsippet at vi skal være kremmere og ikke gründere. Jeg tar til slutt opp de forslagene Arbeiderpartiet fremmer sammen med Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet i innstillingen.