Målet med en utenrikspolitikk, for Norge som for andre land, er å fremme og ivareta landets interesser. Når det spørres om hvor hovedtyngden av Norges vitale interesser ligger – de interessene ingen andre enn Norge kan definere og forsvare – passer det godt å svare med en strofe fra Rolf Jacobsens fine dikt «Nord». Han sier: «Det er langt dette landet. Det meste er nord.» Det meste av Norge er nord. Hoveddelen av norsk økonomisk sone og en tredjedel av fastlandets kystlinje er nord for Polarsirkelen. Medregnet Svalbard går norsk område langt inn i Polhavet. De viktige strategiske ressursene som finnes i disse områdene, sier noe om at det meste er nord, ikke bare i geografisk forstand, men også i form av vitale samfunnsinteresser. Norsk nordområdepolitikk er viktig for hele landet. På samme måte som beboerne i alle etasjene av en høyblokk har interesse av at taket på bygningen er solid og trygt, er det viktig for hele landet at norske myndigheter ivaretar suverenitet, rettigheter og forvalteransvar i nordområdene. Det gjør norske myndigheter hver dag. Men med økt internasjonal interesse for nordområdene må vi i større grad ta høyde for at andre lands interesser og aktiviteter påvirker utviklingen og mulighetene her. Vi forvalter ressurser som ikke bare er viktige for oss, men viktige for hele Europa og faktisk også i et globalt perspektiv. Derfor hører nordområdepolitikken hjemme i Utenriksdepartementet og i utenrikskomiteen. Nordområdemeldingen har avstedkommet mye aktivitet i en rekke miljøer. Regjeringen har også fått honnør for først å ha tatt initiativ til å nedsette et nordområdeutvalg, ledet av direktøren for Polarinstituttet, Olav Orheim, som leverte sin grundige utredning i 2003, og deretter for første gang å utarbeide en nordområdepolitikk. Utenrikskomiteen har kvittert med å legge ned et betydelig arbeid i forbindelse med behandlingen av meldingen. Det er arrangert flere reiser og høringer. Det ligger med andre ord en omfattende og bred prosess bak den nordområdepolitikk som i dag forankres i Stortinget. En samlet komite gir i innstillingen støtte til kjerneelementene i Regjeringens strategi. Bilaterale nordområdedialoger med sentrale og vestlige land og aktører og et omfattende bilateralt samarbeid med Russland utgjør de to viktigste pilarene. Tiltakene for å styrke norsk nordområdeforskning og -kompetanse både på fastlandet og på Svalbard, satsingen på regionale samarbeidsfora – Barentssamarbeidet og Arktisk råd – tiltak for økt næringssamarbeid over den norsk-russiske grensen, en styrking av samarbeidet om atomsikkerhet og det omfattende prosjektsamarbeidet med Russland får også bred tilslutning. Folk-til-folk-samarbeidet og det regionale samarbeidet er viktig for å sikre både politisk stabilitet og bærekraftig utvikling, som er Regjeringens hovedmål for nordområdepolitikken. Bakgrunnen for den økte internasjonale interessen for nordområdene er i stor grad knyttet til olje- og gassforekomstene. Samtidig er nordområdene rike på levende naturressurser, som har vært grunnlaget for levekår og bosetting – og fortsatt må være det. Klimaendringene i Arktis er et faktum. FNs klimapanel indikerer at globaltemperaturen de neste hundre år kan komme til å stige mellom 1,4 og 5,8 oC. Isbreen i Arktisk har smeltet og trukket seg tilbake over de siste årene. Dette får betydning for naturgrunnlaget og for all menneskelig aktivitet i nord. I lys av dette står særlig to utfordringer sentralt. For det første: Økonomisk aktivitet i nord kan ikke skje uten hensyntaken til det sårbare miljøet i nordområdene. Fiskeriaktivitet og olje- og gassaktivitet må leve side om side. Et flertall i komiteen mener at det går an. Ja, ikke bare det, et flertall mener norsk petroleumsaktivitet er viktig for at Norge skal få en hånd på rattet. Det er nemlig ikke spørsmål om det skal være petroleumsaktivitet i Barentshavet eller ikke. Russland er i gang med oljeproduksjon i Pechorahavet. Oljetransporten fra russiske havner i Barentshavet øker år for år. Det knytter seg stor spenning til utbyggingen av verdens antatt største gassfelt – Shtokman-feltet – utenfor kysten av Kolahalvøya. Spørsmålet er i hvilken grad Norge skal ta del i olje- og gassaktiviteten. I dagens Aftenposten kan vi lese at sjefen for den russiske gassgiganten Gazprom skryter av norske selskaper, og peker på at på det teknologiske området er Hydro og Statoil verdensledende. Ikke minst har norske selskaper en betydelig miljøkompetanse som det er i norsk interesse at får slippe til også på russisk side i Barentshavet. Regjeringen har åpnet for leteboring i norsk del av Barentshavet innenfor noen av de strengeste miljørammene i verden. Snøhvit-utbyggingen foregikk med en svært tett dialog og i samarbeid mellom utbyggerne og fiskeriinteressene i området. Norsk oljeindustri har vist at teknologien bare utvikler seg med aktivitet. Vi hadde ikke hatt verken Troll-, Ormen Lange- eller Snøhvit-utbygging hvis vi hadde sittet og ventet på at teknologien skulle komme dalende fra himmelen. En ren vernestrategi i Barentshavet, slik SV tar til orde for, vil svekke vår posisjon og våre muligheter til å påvirke. Det andre viktige poenget er: Flere land må ha en felles forståelse for utfordringene vi står overfor i nord, og for norske behov og interesser. Regjeringen fører en svært aktiv energidialog med Russland, og har et tett bilateralt samarbeid på en rekke områder. Nordområdedialogene er i gang med en rekke land – USA, Canada, Tyskland og EU. Vi må også trekke inn det sivile samfunnet og næringslivet, som gjennom sine kanaler og på sin måte kan bidra til bærekraftig utvikling i nord. Olje- og gassperspektivene i nord aktualiserer de folkerettslige utfordringene Norge står overfor i nord. I hele 35 år har forhandlingene med Russland om en avgrensningslinje for kontinentalsokkel og 200-milssoner pågått uten resultat. Flertallet i komiteen er enig med Regjeringen i at en forutsetning for fullt ut å kunne utnytte energimulighetene i nord er at det blir fremforhandlet en avgrensningslinje. Inntil dette skjer, vil en grundigere kartlegging av den uomstridte delen av Barentshavet være nyttig for å skape bedre oversikt over ressursene og derigjennom også videreutvikle norsk kompetanse i og på området. Fiskevernsonen er omstridd. Det er få land som støtter det norske primære synet om at Norge har adgang til å opprette en økonomisk sone på 200 mil rundt øygruppen. Fiskevernsonen og bestemmelsene Norge har utformet, blir i stor grad respektert, om enn ikke anerkjent. Særlig våre nærmeste naboer – Island og Russland – bestrider de norske forvaltningstiltakene og viser til Svalbardtraktatens bestemmelser. Troverdighet, forutsigbarhet og bærekraftig forvaltning er derfor helt avgjørende for på sikt å oppnå større internasjonal forståelse for norske rettigheter, reguleringer og kontrolltiltak. I dag er ulovlig og ikke-rapportert fiske den viktigste trusselen mot ansvarlig ressursforvaltning. Derfor har også et hovedfokus i samarbeidet mellom Norge og Russland om forvaltning og kontroll i Barentshavet vært arbeidet med en styrket kontroll med omlastning av fisk i Barentshavet. Avtalene som er opprettet om gjensidig satellittsporing av fiskefartøyer, er av stor viktighet. Kystvaktens rolle er naturligvis helt sentral. En samlet komite peker på at Norge mangler multilaterale fora å ta opp sentrale norske interesser innenfor. Komiteen peker også på at andre land i Europa har denne muligheten i EU. EU-landene har sterk interesse av stabile energileveranser og har derfor etablert en aktiv energidialog med Russland. Norge, som er Europas nest største energieksportør, sitter ikke ved bordet. Direktør ved NUPI, Sverre Lodgaard, har pekt på at så lenge Norge er utenfor EU, er det grunn til å tro at Russland veier tyngre for EU-landene enn Norge gjør. Derfor krever en enstemmig komite at Regjeringen gir høyeste prioritet til dialoger med EU og med EUs medlemsland. Vi må sikre norsk innflytelse på EUs nordlige dimensjon, utviklingen av EUs naboskapspolitikk og det strategiske partnerskapet EU har med Russland. Komiteen legger stor vekt på utvikling av norsk kompetanse i nord. Her har vi mye å bygge på. I forordet til «Vett og uvett», skrevet av Peter Wessel Zapffe, kan vi lese at «kunnskapens tre følte seg lite fristet av tustemarka mellom bergkløftene». Boka kom ut i 1942, og mye har skjedd siden den gang. Det er mer vett enn uvett i nord, og kompetansemiljøene er mange og sterke, særlig er vår klima- og miljøkompetanse betydelig. Regjeringen foreslår å opprette et barentsinstitutt. I tillegg foreslår Regjeringen å opprette et internasjonalt forskningsfond knyttet til Arktisk Råd. Det internasjonale polaråret 2007–2008 må utnyttes gjennom forskningsprosjekter og aktivitet knyttet til nordområdene. Kunnskap er trolig den mest kritiske ressurs Norge har med seg i nordområdepolitikken, både i den daglige forvaltningen og kontrollen med havområdene, i arbeidet med å sikre en økosystembasert forvaltning av ressursene og i bilaterale og internasjonale forhandlinger. Norge må være best på nordområdene. Nordområdepolitikken berører en rekke departementer og etater. En klar utfordring er å sørge for en bedre samordning av norsk nordområdepolitikk, på både politisk og administrativt nivå. Her har Regjeringen tatt viktige grep, både ved å gi samordningsansvaret en tidlig forankring i Utenriksdepartementet og ved å opprette et eget nordområdeutvalg i forvaltningen. Det interdepartementale polarutvalget som koordinerer det løpende arbeidet med norsk polarpolitikk, er en modell som har fungert godt. I tillegg oppretter Regjeringen et kontaktutvalg for nordområdene. Det siste er ikke minst viktig, i lys av den viktige rolle regionale og lokale myndigheter spiller, i tillegg til næringslivsorganisasjoner og organisasjoner i det sivile samfunn.