Interpellanten fokuserer på et område innen diabetesomsorgen som de fleste helst ikke vil tenke på. En amputasjon er en stor fysisk belastning, men en like så stor psykisk belastning for den som rammes. Jeg er derfor glad for at Regjeringen satser på å forebygge diabetes, satser på å få mobilisert og koordinert de ressursene som vi allerede har, gjennom den nasjonale strategien og med en egen direktør. Vi vet veldig mye om det å forebygge, vi vet mye om det å unngå, og det må komme fram til den det gjelder. Samtidig må vi ikke skape skyldfølelse hos dem som rammes, for det kan være mange grunner til at amputasjoner skjer, selv om en følger alle de råd og leveregler som gis. Diabetes type 1 kan vi foreløpig gjøre lite for å forhindre. Også type 1-diabetikere amputerer bein, fordi mange av dem foreløpig har hatt et mye lengre forløp av sjukdommen. Type 2 har det tradisjonelt vært en seinere debut på. Type 1-diabetikerne har ofte en bedre tilknytning til lege og kan ofte nås der. Ofte har de også fått mye bedre informasjon enn det type 2-diabetikerne har fått. Seinskadene til type 2-diabetikere har derfor blitt undervurdert. Det vi nå ser med at stadig flere yngre rammes av type 2, vil jo føre til at flere vil ha sjukdommen en lengre del av livet og dermed ha større sjanse for å få seinskader. Tidlig diagnose vil, som statsråden sier, være et forebyggende tiltak. Vi vet at veldig mange går med diabetes uten at de selv er klar over det. Et forhøyet blodsukker over tid skader de små blodårene, og det fører igjen til sår som ikke vil gro. Handlingsprogrammet som statsråden refererer til, vil derfor være veldig viktig å få i gang. Utfordringene i forbindelse med det blir hvordan en skal nå de pasientene som ikke vet at de er sjuke, og som heller ikke vet nok om hva som virker. Her må det nok jobbes på flere arenaer, og tverrfaglighet og samhandling er stikkordene. Helsepersonell er, som statsråden nevner, viktige aktører – fra fastlegen, som tidlig kan oppdage symptomene, til pleiepersonell som har nær kontakt med pasienten, og andre grupper som jobber med pasienter. Opplæring og videreutdanning er nødvendig for alle de gruppene og må skje kontinuerlig og med god, oppdatert kunnskap. I all helseutdanning må dette være en viktig del av pensum, og det må tilbys etterutdanning og kurs til de aktuelle. En godt regulert diabetes er også avhengig av gode tekniske hjelpemidler, som i dag finnes. Verdien av hyppige blodsukkermålinger, kunnskap om ernæring og mosjon, fotstell og kunnskap om hva som kan skje, er noe alle diabetikere bør få god informasjon om. Flere lærings- og mestringssentre vil være bidrag til det. Ansvaret for egen sjukdom er udiskutabelt, idet en diabetiker lever 24 timer i døgnet med sin egen sjukdom og best kjenner til hvordan han eller hun har det. Men jeg må igjen si: En god, oppdatert kunnskap er nødvendig. Vi vet dessverre at det finnes veldig mye gammeldags viten rundt om. Den må vi få fjernet, og så må vi få inn en god, ny kunnskap. Diabetesforbundet er flinke til å gi informasjon til dem som allerede er diabetikere, og de har medlemmer som står på rundt om i landet for å gi andre innføring i hvordan det er å leve med diabetes, og hvordan det er å leve best mulig og lengst mulig med diabetes. Det er bra, og det er nyttig. I den samhandlingen, som statsråden sier mye om, vil de være viktige aktører og medspillere, og det er medspillere som kan nå mange. Informasjon om å forebygge diabetes er, som vi alle her foreløpig har sagt, viktig. Men når sjukdommen først har brutt ut, må vi finne flest mulige måter å løse også det på. Interpellanten nevner én gruppe, og målet må være å nå dem før enda flere seinskader oppstår, og hjelpe dem der de er. Igjen: Mye kan gjøres ved god egenkontroll og god kunnskap, og jeg mener at vi gjennom statsrådens svar har fått gode føringer på hvordan vi kan nå det – forebygging framfor reparasjon. Og så må vi hjelpe dem som i tillegg har vært så uheldige å få seinskader.