Dette har jo ikke vært noen spesielt krevende vår for forsvarskomiteen. Det kunne derfor være hyggelig å ta opp en av de trådene som ble vevd i Signe Øyes innlegg, nemlig gleden over at vi nå har fått den første fregatten levert, og at den har kommet til Norge. Jeg tror det er all grunn for oss til å understreke at dette er en svært viktig begivenhet som vil gi mange muligheter for å markere norsk tilstedeværelse der norsk tilstedeværelse skal markeres. Jeg la merke til at hun også benyttet den litt interessante formulering at hun nå mente at et bredt flertall i Stortinget var enig i at denne store investeringen var riktig. Jeg regner med at den først og fremst var rettet til regjeringskoalisjonskollega SV, som jo har forsøkt seg på salgsmarkedet når det gjelder fregattene. Jeg tror at de øvrige av oss har fått med seg noe av hovedpoenget, nemlig at hvis man først skal ha en fartøyklasse av den typen, er det nødvendig å ha kritisk masse. Det er nødvendig å ha et visst antall for at det skal være effektivt. Det har Stortinget tidligere sluttet seg til, og jeg tror vi skal krysse av for at denne beslutningen var riktig. Det er i denne saken også nødvendig å gjenta standpunktet om dokkingen. Det er ikke spørsmål om en omkamp, men det er faktisk slik at når Regjeringen inviterer oss til å fatte et vedtak i saken, må vi også svare med det vi mener er det riktige, nemlig at det vil være andre, mer kostnadseffektive måter å få løst dette problemet på. Jeg vil minne om at det vil være mulig å ha fornuftige samarbeidsarrangementer langs norskekysten som vil gi vinn-vinn-situasjoner for både næringslivet og Sjøforsvaret. Når vi skal gjennomføre en meget vanskelig omstrukturering, hvor det er kamp om midlene, er det viktig at man ikke gjør tingene dyrere enn høyst nødvendig. Det er dette som styrer oss. Vi ønsker å benytte oss av andre løsninger som kan frigjøre midler til Forsvaret. Men når Regjeringen inviterer oss til å fatte et vedtak, er vi også nødt til å føre frem i forslags form at dette ikke var veien å gå. Ellers legger jeg merke til at Fremskrittspartiet igjen annonserer, som de gjorde i går, at de ønsker ytterligere midler til Forsvaret. Ære være dem for det, men det er viktig å minne om to ting. Det ene er at flertallet – og det er et bredt flertall – med kraft gjennomfører omstillingen av Forsvaret nettopp for å sørge for at det blir en balanse med et godt resultat for norsk forsvarsevne. Og så må det være anledning til å konstatere det jeg konstaterte i går, nemlig at hver gang Fremskrittspartiet var i nærheten av å kunne påvirke en politisk beslutning – som de jo var mange ganger når det gjaldt statsbudsjettet i forrige periode – nådde aldri Forsvaret frem i prioriteringene. Det forteller oss vel litt om hva det egentlig dreier seg om.