Med tanke på at det gamle lovverket er fra oppdrettsnæringens barndom, er det både prisverdig og fornuftig at fiskeriministeren har foretatt både en modernisering av og en opprydding i det gamle lovverket. Det har vært nødvendig med endring, og det er helt klart at det også er nødvendig å endre lovverket i en retning som tar inn over seg at det er nye arter som nå er på banen, i større grad enn det har vært tidligere. Det er en næring som har hatt en eventyrlig utvikling, og norsk oppdrettsnæring må kunne sies å være en av verdens mest kostnadseffektive oppdrettsnæringer. Men ikke bare det, det er betydelig mindre sykdom i næringen. Det er et lavere fôrforbruk, og på toppen av det hele er det en næring som fortsatt har store utviklingsmuligheter. I løpet av de ti årene vi har hatt oppdrettsnæring i Norge, har den vært gjennom betydelige restruktureringer og konsolideringer. Rundt tusenårsskiftet var det betydelig kapitaltilgang. Det var stor optimisme i næringen, og det var høy prising av konsesjoner. Nedturen som kom etterpå, var dramatisk for mange av dem som først og fremst lånefinansierte sine konsesjonskjøp, og vi har sett etterdønningene av dette i flere år etter de store oppkjøpene rundt tusenårsskiftet. Det viste seg at det var faktisk de små og mellomstore, veldrevne anleggene med lokal forankring som klarte seg best gjennom den vanskelige perioden vi her hadde – bedrifter som ikke hadde brukt millionbeløp på å kjøpe konsesjoner, men som hadde konsentrert seg om å drive på en skikkelig måte de konsesjonene man hadde fått tildelt fra staten. Senterpartiet mener at det fortsatt skal være en sterk lokal forankring i oppdrettsnæringen. Vi er derfor imot en del av de forslag som Regjeringen har fremmet her, bl.a. at konsesjoner skal kunne tildeles gjennom auksjonsprinsippet. Det betyr at det vil være en tildeling hvor pris er avgjørende, og ikke andre kriterier, som kan være vel så viktige, noe vi har sett mange eksempler på i de årene som har gått. Det er på dette området at Regjeringen går for langt i forslaget. En modernisering behøver ikke nødvendigvis å bety at man skal kaste vrak på det som har vært godt med det gamle lovverket, og som har vist at denne næringen er en av de med best utvikling innenfor norsk næringsliv i løpet av så kort tid. Derfor sier vi også nei til fri omsetning og pantsetting av konsesjoner. Jeg er ikke i stand til å slutte meg til den ensidige hylling av det som nå skjer på børsen, som Ivar Kristiansen gir uttrykk for. Jeg tror det er andre forhold innenfor oppdrettsnæringen enn fokus på børskurser og oppkjøp av børsnoterte selskaper som vil være avgjørende for utviklingen. At store aktører med hovedkontor i andre land, som skatter til andre land, og som har en større og større del av aktiviteten sin i andre land, nå er bortimot 50 pst. eier i et av Norges største selskap, og i dagens utgave av Dagens Næringsliv gir uttrykk for ambisjoner om å kjøpe seg ytterligere opp, kan være bra, men det kan også bety at vi ser det samme som vi har sett med Fjord Seafood, som nå har gjort vedtak om å flytte hovedkontoret fra Brønnøysund til Aker Brygge. Det kan fort bli en flytting av hovedkontor, og dermed aktiviteter på viktige områder, ut av landet, noe jeg ikke tror Ivar Kristiansen heller ønsker seg. Siden det er fredag, skal jeg være vennligsinnet, men det er heller ikke riktig at Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet ønsker å påføre denne næringen kostnader i hundremillionersklassen i forhold til merking, som Ivar Kristiansen sier. SV står alene om et forslag om å innføre en hjemmel for merking. Det de tre partiene sier i sin merknad, er at det er viktig å fokusere på rømning, og etter den episoden vi har sett i Altafjorden, hvor en oppdretter er blitt utsatt for sabotasje, og selv er helt uskyldig i det som har skjedd, med store konsekvenser både for oppdretteren og i verste fall også for situasjonen i Altafjorden, burde man utvise en viss ydmykhet i forhold til denne situasjonen. Det er nødvendig å fokusere på det, både fra myndighetenes og fra den enkelte oppdretters side, og det er det som er poenget i den merknaden som vi står i lag om. Her må alle parter være med og dra lasset, og det er ikke snakk om ensidig å påføre næringen store kostnader. Helt til slutt: En enstemmig komite ber også om at en erstatningsordning ved nedslakting blir vurdert. Det er oppdrettere – og dette er noe som kanskje først og fremst går ut over de små oppdretterne – som har fått pålegg om nedslakting, både berettiget og muligens også uberettiget. Men uansett hva som er årsaken til dette, påfører det næringen og enkeltaktører store økonomiske kostnader. Det bør i alle fall gjennomføres en vurdering fra departementets side av om staten på samme måte som man gjør innenfor landbruk, kan være med og ta en del av det økonomiske ansvaret i slike tilfeller.