Det første som slår meg når jeg har fulgt med på denne debatten, er at det er et privilegium å ha tilgang til denne talerstolen, og også til denne salen. Jeg er mange ganger overrasket over hvor få som benytter seg av det privilegiet. Jeg har lyst å kommentere noe. Det representanten Dørum sier, synes jeg er betimelige betraktninger, som jeg har stor sans for. Det slår meg – og jeg har tenkt igjennom det – at jeg to ganger selv har vært innkalt, i to vidt forskjellige rettssaker, som sakkyndig vitne. Den første var, slik jeg husker det, i forbindelse med en voldssak – egentlig med relasjon til den forrige interpellasjonen – en sak med vold mot en kvinne. Det gikk ut på å beskrive de funnene man hadde gjort på en legevakt i forhold til de skadene kvinnen var påført. Da kommer man inn i rettssalen og beskriver bare det faktiske man har observert. Så går man ut igjen, og man kjenner for så vidt ikke settingen for øvrig i rettssalen. Det eneste man er – i hvert fall var jeg – opptatt av, er å gi en beskrivelse så nøktern og presis som mulig, for at de som så skal foreta en vurdering, kan gjøre det så riktig som mulig. Annerledes blir det f.eks. i en drapssak, der jeg ble innkalt som sakkyndig vitne sammen med to rettspsykiatere. Man sitter og følger rettssaken gjennom hele dagen, og gradvis merker man selv at man blir en aktør i rettssalen fordi man begynner å få sympati og antipati, og fordi man får behov for å balansere ut rettspsykiaternes betraktninger når man synes de er ubalanserte. Sett i ettertid og på avstand er jo det betenkelig. Det er klart at man gjør seg selv til en aktør som skal påvirke utfallet av en rettssak. Jeg synes også det er til ettertanke – ut fra den typen erfaringer – at en rettspsykiater kan komme med en rettslig belæring som varer i en og en halv time, og når dommeren sier at dette har pågått lenge nok, er rettspsykiateren i en posisjon der han relativt arrogant kan si at det ikke har vart lenge nok – dette er helt nødvendig. Det er helt åpenbart, og det synes jeg for så vidt representanten Dørum var inne på i sitt innlegg, hvordan vanlige vitner, alminnelige mennesker som kan ha observert noe, kommer til kort i en slik situasjon, fordi det ligger så betydelig autoritet fra en sakkyndig til å bestemme premissene for sakens utfall. Jeg synes statsråden har svart godt i forhold til det arbeidet Regjeringen gjør, men den utfordringen som ligger i å ta dette temaet videre for å kvalitetssikre det ytterligere, er viktig. Det er viktig at vi i framtiden hindrer tilsvarende gale slutninger på grunn av sakkyndige som vi har opplevd til nå. Det har vi alle et ansvar for å bidra til.