Dyptpløyende reformer må gjennomføres for at FN skal kunne håndtere de store utfordringene som verdenssamfunnet står overfor. Den igangsatte reformprosessen er derfor høyst nødvendig. De aller fleste kan si seg enig i dette. Uenigheten synes å gjelde i hvilken retning reformene bør gå, og hvordan de bør gjennomføres. Det er her uenighet mellom nord og sør, mellom store og små bidragsytere, og det er en vedvarende uenighet om sammensetningen av Sikkerhetsrådet. Dette har bidratt til å svekke FN. Dertil kommer kritikk fra forskjellig hold, en kritikk som dessverre i mange tilfeller har vist seg å være berettiget. Sentrale stikkord her er en tungrodd og ineffektiv administrasjon, korrupsjon og fragmentering i underorganisasjoner, program og fond. Herunder kan nevnes at mange ulike organisasjoner i FN-systemet har beslektede arbeidsoppgaver. I en del tilfeller står organisasjonene i et konkurranseforhold til hverandre. Videre er FNs nærvær i mange samarbeidsland ofte ukoordinert, hvor ulike underorganisasjoner har hvert sitt administrative apparat. Her er det mye å spare og et stort rom for forbedring og rasjonalisering. Det bør videre ryddes opp i de ulike rollene og funksjonene som FN har. FN skal være normsetter, gi legitimitet til vedtak som verdenssamfunnet er samlet om, og gi mandat til å gripe inn der det er behov for det. Disse funksjonene bør i størst mulig grad samles i FN og ikke forvitre ute i andre fora hvor militær, politisk eller finansiell tyngde er utslagsgivende. Videre skal FN yte bistand og nødhjelp, men her er det mange andre aktører som FN må samarbeide med. Ingen vil være tjent med å la FN bli ytterligere svekket. Venstre mener derfor at man ikke bør stille urimelige krav til reformprosessen, eventuelt koblet med trusler om å kutte ned på bevilgningene. Å reformere FN vil bli en lang og vanskelig prosess. Det avgjørende blir å sette i gang en bevegelse i riktig retning og ikke kreve konkrete og kortsiktige resultater. Man bør derfor presse på for forandringer, men man bør samtidig utvise den nødvendige ydmykhet overfor den store og kompliserte oppgaven man står overfor. Venstre er ikke enig i at FN ikke har en egenverdi. FN skal være en universell og permanent organisasjon som står klar til å virke eller gripe inn når det kreves. Når nye globale problemer melder seg, eller en ny omfattende naturkatastrofe rammer, skal FN-systemet stå parat. Man skal da ikke måtte bruke tid og ressurser på å bygge opp grunnleggende strukturer og infrastruktur som er nødvendig for at verdenssamfunnet skal kunne agere. Venstre er noe skeptisk til utviklingsministerens betoning av gulrot og pisk, slik han gjorde det i forbindelse med sin utviklingspolitiske redegjørelse 16. mai: FN-organisasjoner som følger opp norske prioriteringer, skal belønnes med økte bevilgninger, mens de som ikke gjør det, fratas bevilgninger. Norge bør ikke gå i bresjen for å øke sin innflytelse i FN basert på finansielle bidrag til FN. Hvis alle aktuelle land skulle legge seg på en slik linje, ville det neppe utgjøre noe konstruktivt bidrag, verken til det løpende arbeidet eller til reformprosessen. Det ville sannsynligvis bidra til å skape en enda større avstand til mange land i sør. Det mest konstruktive bidraget til reformprosessen i FN er å delta aktivt i det møysommelige arbeidet forbundet med å bygge opp en konsensus mellom alle involverte land og aktører. Dette er en komplisert og tidkrevende, men ikke desto mindre nødvendig prosess. Venstre ønsker en velordnet verden basert på felles kjøreregler – og ikke den sterkestes rett. Derfor trenger vi FN. FN er langt fra perfekt, men det finnes ikke noe alternativ.