Det er viktig at Norge har evne og vilje til å bidra til internasjonal fred, sikkerhet og stabilitet, både diplomatisk og militært. Det er imidlertid ikke et mål i seg selv at det norske flagget skal stå på bakken flest mulige steder. Det som bør være avgjørende, er at norske styrkebidrag er robuste nok, både personellmessig og materielt, til at soldatene vi sender ut, er i stand til å gjennomføre oppdraget på en god måte. Derfor vil det av og til være riktig at Norge svarer nei på henvendelser om militær deltakelse i internasjonale operasjoner som vi støtter politisk. Å sende norske soldater ut i internasjonale operasjoner bør være blant de mest alvorlige beslutninger en regjering fatter. Norske liv har gått tapt og vil også kunne gjøre det i fremtiden. Myndighetene må derfor legge til rette for en forsvarlig opptrening og utrustning av våre soldater. For at våre soldater skal kunne gjennomføre oppdraget de settes til, er det essensielt at Regjeringen vurderer om forutsetningene for å sende ut norske styrker er til stede, både politisk og fagmilitært. Norske soldaters håndtering av angrepet i Meymahne i februar vitner om at vi er godt rustet, men er også en påminnelse om at utenlandsoppdrag er risikable. Jeg har lyst til å støtte den honnøren soldatene og Forsvaret har fått for den profesjonaliteten de der viste. Det har selvfølgelig ikke kommet av seg selv. Situasjonen i Libanon viser behovet for raskt å kunne sende ut styrker. FN bad ikke om styrkebidrag om noen måneder, bidragene var ønsket på plass i Midtøsten i løpet av uken. Vi har i dag, etter omstillingen av Forsvaret, betydelig større evne til å sette inn styrker i nasjonale og internasjonale operasjoner på kort varsel enn vi hadde tidligere. Vernepliktige og vervede er blitt tilført nytt og bedre materiell, og Forsvaret har tilegnet seg erfaring som gir oss nisjekapasiteter vi er alene om i NATO-alliansen. At vi i dag ikke har kapasitet til å stille med bidrag fra Hæren i Libanon, skyldes at vi har forpliktet oss til å bidra til gjenoppbygging av Afghanistan. Det er avgjørende for vår troverdighet at verken et Libanon- eller et eventuelt Darfur-bidrag går på bekostning av jobben i Afghanistan. Det dreier seg ikke bare om å overholde våre forpliktelser overfor det afghanske folk eller overfor allierte i NATO, men også i høyeste grad om verdenssamfunnets og FNs interesser. Vi ønsker å bidra mange steder, men har ressurser som ofte virker best om vi i større grad samler innsatsen vår. Jeg har lyst til å understreke at det er Regjeringens ansvar å trekke de endelige konklusjoner om å sende ut soldater. Men man må bare gjøre det på bakgrunn av konsultasjoner med Stortinget for å vurdere om den politiske ryggraden er riktig. Fra Høyres side har vi i disse siste månedene stilt to viktige krav for å være med på å gi støtte til at vi skal delta i Libanon. Det første har jeg nevnt: at det ikke går på bekostning av vårt engasjement i Afghanistan. Jeg registrerer at Regjeringen har gitt klare signaler om det. Det andre er at man må være sikre på at oppdraget blir klart nok, og at handlefriheten i forhold til operasjonen blir stor nok, at de reglene for engasjement som eksisterer, gjør det mulig å ivareta sikkerheten til norske soldater, men også at styrken faktisk kan utføre det oppdraget den settes til. Etter min mening er det en forpliktelse når staten ber norske soldater om å verve seg til internasjonal tjeneste, først å forsikre oss om at forutsetningene for å kunne utføre oppdraget er til stede. Da må det foreligge et klart mandat. Det må være en handlefrihet som muliggjør innfrielse av jobben, og treningen og utrustningen må være god nok til at man kan ivareta og håndtere det uforutsette. Å vurdere dette er først og fremst Regjeringens ansvar, for det er bare Regjeringen som sitter på nok opplysninger og nok kontakt til å kunne gjøre det. Men jeg konstaterer også at i denne prosessen har Regjeringen sagt at det vi har stilt som krav, er oppfylt, at engasjementsreglene og mandatet for operasjonen fra Regjeringens side anses å gjøre det mulig å kunne løse oppdraget innenfor den sikkerheten norske styrker skal ha. Derfor støtter Høyre at vi skal delta i Libanon med fire MTB-er og det øvrige støttepersonell som kreves. Det norske bidraget skal begrense seg til kystlinjen. Her vil norske MTB-er ledes av erfarent befal. At ferske mannskaper ledes av erfarent befal innenfor rammen av et fartøy, er en ekstra trygghet. Men det er en forutsetning at alle mannskapene som deltar i Libanon, har nødvendig trening, nødvendige ressurser og tilstrekkelig handlefrihet i oppdraget. Jeg har lyst til å understreke at en av de store omstillingene vi har gjort i Forsvaret, er å sørge for at det i de internasjonale operasjonene vi deltar i, er samtrente styrker som har øvd på oppdraget, og at det stort sett er stående styrker som bidrar i de ulike engasjementene. Det er den største trygghetsfaktoren vi har. Den vanskeligste situasjonen vil oppstå når vi må innkalle personell som ikke er samøvd med de andre, og øve dem opp før vi sender dem ut. Trygghet ligger altså i samtrening, trygghet ligger i at alle vet sin jobb, og at man er godt øvd før man må gå ut i en konflikt. Så har jeg lyst til å understreke at konflikten i Midtøsten ikke kan løses med militære virkemidler alene. Det er derfor også et ansvar for Regjeringen på diplomatisk nivå å tilse at UNIFILs mandat følges opp i sin helhet, og her tenker jeg spesielt på grensen til Syria. Dersom grensen til Syria ikke blir effektivt overvåket, vil dette kunne oppmuntre til utstrakt smugling av våpen, og resultatet kan fort være at vi opplever ny krigføring i Libanon, og at UNIFIL trekkes inn i en slik fornyet krigføring. I den nåværende situasjonen er det viktig å huske at denne konflikten har to sider. Hizbollah har planlagt og fremprovosert en unødvendig, ødeleggende krig med en nabostat. Det er gjennomført en vilkårlig beskytning av israelske byer og tettsteder, og en har kynisk utnyttet libanesiske sivile som levende skjold, med de fatale konsekvenser det har hatt. Israel har rett til å forsvare seg mot slike angrep. Vi forstår at Israel ikke kan sitte stille og se sine soldater bli tatt som gisler og raketter regne nedover sine byer. Men Israel har ikke rett til å bruke ubegrenset militærmakt i sitt forsvar. De bærer ansvaret for en uforholdsmessig maktbruk som har resultert i drap på hundrevis av sivile og ødeleggelse av vital infrastruktur. Det står ikke i forhold til den faktiske trusselen fra Hizbollah, men fører derimot til ytterligere radikalisering og destabilisering i Libanon og regionen. Vi forutsetter at den norske diplomatiske innsatsen i Midtøsten – sammen med andre land – fortsetter, og at Regjeringen sikrer det arbeidet de nødvendige ressursene. Midtøsten er et område vi har stor kompetanse på i Norge, og det er godt at den fortsatt kan brukes for å hjelpe partene mot en løsning. Jeg synes også det er viktig i den situasjonen Libanon har kommet opp i, at vi støtter opp under gjenoppbyggingen i Libanon, ikke fordi vi nødvendigvis skal gå inn med penger i alle områder der det er konflikter og vi ser behov for gjenoppbygging, men fordi det i Libanon nå er av vital betydning at det er den libanesiske regjeringen som bygger opp, og som befester også alle territorielle områder i Libanon, slik at Hizbollahs evne til å skaffe seg lokal støtte blir mindre, og at nedbyggingen og avvæpningen av Hizbollah kan bli mer reell. Vi har råd til å bidra til løsning av mange humanitære kriser. I større grad enn i dag bør vi også kunne bidra militært. Men vi forventer når vi gjør det, at vi ikke gjør det ut fra en entusiastisk støtte til ulike typer organisasjoner. Når vi sender norske soldater ut, er det ut fra en forståelse av at de skal ha mulighet til å gjøre oppdraget, oppdraget skal være meningsfullt og skal kunne løses, og vi skal sørge for at de som reiser ut, er godt nok trent til faktisk å kunne løse sine oppgaver. Norske soldater skal ikke brukes til en politisk markeringsøvelse rundt omkring i verden. De skal brukes fordi militære virkemidler er det som skal til for å løse den konflikten de går inn i.