Det er et svært viktig tema som representanten Molvær Grimstad tar opp i sin interpellasjon. Når jeg har stått ute på «stands», har jeg møtt mange unge som har vært under offentlig omsorg, som har pekt nettopp på denne problemstillingen og på de store variasjonene som det er mellom kommunene. At det kan være vanskelig, sier seg selv. Kanskje føler ikke ungdommen lenger noen tilhørighet til sin biologiske familie, samtidig som institusjonene stadig skifter ansatte og fosterhjem får nye fosterbarn. Ungdommen kan da fort føle seg til overs og uønsket, og det var neppe intensjonen med omsorgsovertakelsen. Jeg har lyst til å peke på at de aller fleste barnvernsbarn også har en biologisk familie – den har ikke vært veldig mye nevnt hittil – og at selv om mor eller far ikke er i stand til å ta vare på ungdommen, så finnes det annen biologisk familie som det kan være viktig å holde kontakt med under hele den perioden hvor barnet er under offentlig omsorg. Svært mange fosterbarn og institusjonsbarn blir avskåret fra å ha kontakt med sin biologiske familie, fordi det liksom henger igjen fra gammel barnevernstenkning, enda Stortinget har sagt noe helt annet i sin revidering av barnevernsloven. De tenker at dette er ikke bra for barnet. Men er det noe som ikke er bra for noen, er det å føle seg overflødig og uønsket. I barnevernsloven står det, som flere har påpekt, at det for alle ungdommer før de fyller 18 år, skal vurderes om de trenger videre plassering, eller om de trenger andre hjelpetiltak. Altfor ofte blir det syndet mot dette. Barnevernsbarna blir henvist til sosialkontoret, til et helt annet regime enn det de er vant til i barnevernet. Det er ikke rart at barnet kan kjenne seg både ensomt og hjelpeløst. I de tilfeller hvor ungdommen blir plassert i en hybelleilighet og ikke blir forsvarlig fulgt opp, er det fort gjort å innarbeide dårlige vaner og falle utenfor. Dessverre viser det seg at ikke all ungdom som har vært under offentlig omsorg, klarer seg bra. Mange av dem sliter enten med psykiske problemer, med rus eller med begge deler. Jeg sier ikke at dette er på grunn av barnevernet, for som regel er dette risikobarn, og heller ikke at det er på grunn av den omsorgen de har fått i barnevernet. Men det bør bekymre oss, og vi bør se på tiltak for å forhindre dette. Det står også i loven at de som ønsker det, skal kunne få utarbeidet en tiltaksplan fra barnevernet. Problemet er at svært mange barnevernskontor – og dette vet vi gjennom Riksrevisjonens rapporter – ikke engang har tiltaksplaner for barna mens de er under offentlig omsorg. Det er ikke helt overbevisende at de da skal greie å hoste opp en tiltaksplan etter at barna har forlatt barnevernet. Men jeg er veldig glad for at statsråden nå har bedt om rapporter om ulike tiltak og planer for barnevernsbarn, både fra kommuner og internasjonalt. Vi i Fremskrittspartiet har altså to forslag til løsninger som vi gjerne vil bidra med. Det første er at vi vil sikre at ungdom under offentlig omsorg beholder kontakten med biologisk familie. Grunnen er selvsagt at det gir ungdommene en følelse av samhørighet og betydning også etter at de er ute av offentlig omsorg. Det andre er at vi vil opprette et fritt og uavhengig barnevernstilsyn, som ser til at alle ungdommer får det tilbudet og de hjelpetiltak de har krav på etter loven, og påpeker overfor de kommunene som ikke gir ungdom et slikt tilbud, at de faktisk bryter loven. La oss med dette begynne. Jeg er sikker på at dette vil være en god begynnelse. Selv om det er litt forslitt, har jeg likevel til slutt lyst til å lese ett vers av Arnulf Øverlands dikt «Du må ikke sove», for jeg syntes det passet så innmari godt her: «Du må ikke sitte trygt i ditt hjemog si: Det er sørgelig, stakkars dem!Du må ikke tåle så inderlig velden urett som ikke rammer dig selv!Jeg roper med siste pust av min stemme:Du har ikke lov til å gå der og glemme!»