Forslaget om å innføre et kompetanseår for lærere er et forslag hvis intensjon Fremskrittspartiet har mye til overs for. Intensjonen er naturligvis at man ønsker å forbedre kompetansen i norsk skole, og det er åpenbart nødvendig å legge til rette for et bedre etterutdanningsopplegg for lærere. Derfor har Fremskrittspartiet fremmet forslag i denne saken om at hver enkelt lærer skal gis en rett til en forpliktende og individuell etterutdanningsplan. Det er riktignok en viss avstand mellom forslagsstillernes løsning på etterutdanningsutfordringen i norsk skole og Fremskrittspartiets løsningsforslag. En av årsakene er at forslaget fra Venstre vil skape store utfordringer for skolene, og påføre kommunene enorme kostnader. Kommunenes Sentralforbund har laget noen foreløpige regnestykker som viser at kommunene vil bli påført store kostnader ved ordningen, anslagsvis 6,3 milliarder kr. Det er mer enn to og en halv gang den totale nominelle veksten i kommunesektoren for 2007 etter budsjettforslaget. Fremskrittspartiet mener de totale utfordringene i norsk skole ikke bare konsentrerer seg om å gi lærere særdeles gode etterutdanningsmuligheter. Vi mener det er nødvendig med et bredere fokus. Samtidig må en legge forholdene til rette for å løse kompetanseutfordringen på lang sikt. Fremskrittspartiet foreslår derfor i dag å endre allmennlærerutdanningen. Tidligere i dag har vi behandlet en interpellasjon basert på at NOKUT har gitt norsk allmennlærerutdanning dårlig karakter. Anbefalingen fra evalueringsgruppen er å utvide lærerutdanningen til fem år fra dagens fire. Utdanningsforbundet har tidligere støttet opp om en slik modell, og Fremskrittspartiet foreslår i dag en todeling i et bachelor- og et mastergradsstudium, hvor en skal ha et mastergradskrav for undervisning etter 4. trinn. For å sikre at fremtidens lærere er best mulig kvalifisert mener Fremskrittspartiet at det er nødvendig å handle raskt. Dersom den politiske prosessen med oppfølging og endring av allmennlærerutdanningen tar tid, innebærer det at flere generasjoner barn får dårligere lærere enn de ellers kunne fått. Derfor haster det med politisk handling, ikke bare interpellasjoner, diskusjoner og samtaler. Forslagsstillerne vil ha handling, og det vil også Fremskrittspartiet. Det er verdt å merke seg at ingen av regjeringspartiene er med på å gi et bidrag verken til kortsiktig eller langsiktig løsning på kompetanseutfordringene i norsk skole. En samlet opposisjon har – riktignok på litt ulikt vis – evnet å bry seg nok til å fremme og foreslå mulige alternative løsninger. Regjeringspartiene derimot har ingen konkrete forslag og støtter heller ingen av de fremlagte konkrete forslagene. Siden det stadig presiseres at regjeringspartiene har stor frihet til å finne gode løsninger i Stortinget, må deres fravær av engasjement i dette spørsmålet skyldes en manglende vilje til å satse på kompetanseheving i norsk skole. Det er intet godt utgangspunkt. Til slutt vil jeg ta opp Fremskrittspartiets forslag.