Takk til interpellanten for å ha tatt opp et miljøpolitisk tema som slett ikke har stått høyt på den miljøpolitiske dagsordenen de siste ti årene. Dette spørsmålet har egentlig ikke stått på toppen av den miljøpolitiske dagsordenen siden miljøministeren het Thorbjørn Berntsen, og det begynner å bli en god del år siden. Den situasjonsbeskrivelsen som både miljøvernministeren og interpellanten har gitt i dag, nemlig at vi er blitt bedre og bedre på materialgjenvinning, men at vi ikke har klart å gjøre noe med det som er hovedproblemet vårt, nemlig at den totale avfallsmengden fortsetter å øke er riktig. Det var situasjonsbeskrivelsen også for nøyaktig fem år siden, da den forrige regjeringen Stoltenberg erkjente dette og satte ned et offentlig utvalg for å utrede hva vi kan gjøre for å sørge for at avfallsmengden ikke øker. Utvalget la fram sin utredning våren 2002 – det er en ganske tykk utredning med mange gode forslag til tiltak for nettopp å møte hovedutfordringen, nemlig å hindre at avfall oppstår. Dessverre har utredningen ligget i en skuff i Miljøverndepartementet, men den fikk sin gjenoppstandelse i forbindelse med Soria Moria-erklæringen, der ett av hovedforslagene fra utredningen ble tatt opp, nemlig det som statsråden refererte, om at man skal få et eget statsforetak for avfallsforebygging – noe vi i SV litt spøkefullt har kalt «å dø for Gjenova». Det er slik at avfall er ressurser på avveie. Det er også slik at vi i Norge ikke har vært gode nok til å tenke material- og ressurseffektivitet. Jeg tror vi er blitt ganske gode etter hvert til å tenke energieffektivitet, men vi lurer oss selv hvis vi ikke også klarer å ta med material- og ressursperspektivet. Interpellanten nevnte Øystein Dahle – han bruker et bilde for å beskrive det som er utfordringen vår når vi skal utvikle kretsløpssamfunnet for framtiden. Han beskriver den utfordringen vi har globalt, som at vi må over til en romskipsøkonomi. For hvis vi ser bort fra sollyset, er jorda et lukket system. Det er ingenting som kommer til, og det er ingenting som forsvinner. Jeg husker løpesedlene vi i Natur og Ungdom delte ut på 1980-tallet, da jeg var aktiv der, da stilte vi et grunnleggende godt spørsmål som er relevant for avfallspolitikken, og det var spørsmålet: Hvor er vekk? I kretsløpssamfunnet i den jorda vi lever på, er det ingen steder som er vekk. Ting må inn i et kretsløp. Det er blitt vanskeligere også å hindre at avfall oppstår, når det er slik at det er billigere å kjøpe seg en ny sykkel enn å reparere den gamle. Og det er fordi ting er blitt billige og arbeidskraft er blitt dyrt. Og det er en stor utfordring, som har med globaliseringen å gjøre. FN la i fjor fram den store rapporten som heter Millennium Ecosystem Assessment Synthesis Report, som nettopp tar opp fraværet av prisingen av de tjenestene naturen gir oss, men som også tar opp at vi ikke setter noen verdi på de miljøbelastningene som skjer når jomfruelig materiale tas ut i andre land, som er årsaken til at ting kan bli så fantastisk billige, fordi kostnadene skyves over på kommende generasjoner og på miljøet – og ofte på miljøet i land langt unna der disse varene blir produsert. Interpellanten var også inne på sammenhengen mellom energi- og avfallspolitikken, og jeg følger interpellanten langt på vei. Det er et dilemma når det gjelder bioenergi – vi kan godt ta et annet ord for det: skogsavfall – om vi på en måte skal ta det som en energikilde og behandle det med støtteordninger, eller behandle det som et avfall som er et problem. Der har vi noen grenseoppganger vi er nødt til å gå gjennom, både når det gjelder sluttbehandlingsavgift og måten vi organiserer dette på. La meg til slutt si at jeg er enig med interpellanten i at vi også trenger både nytt og videre holdningsskapende arbeid, og vi trenger støtte til det arbeidet som skjer ute i kommunene. Og jeg tror at et statsforetak, om det blir hetende Gjenova eller ikke, kan bli et viktig bidrag til å få til det under et motto om at vi skal skape økt livskvalitet med redusert ressursforbruk.