Statsråden viser i sitt svar hvor viktig det er å ha en bred tilnærming når vi snakker om eldreomsorg. I den offentlige debatten som med jevne mellomrom reises om eldreomsorgen, er det ofte fokusert på den institusjonsbaserte omsorgen, og ofte på mangelen på institusjonsplasser og hvor vanskelig det er å få plass. Det er en uverdig situasjon, derfor har flertallsregjeringen bestemt å videreføre den gunstige finansieringsordningen for sykehjemsplasser for kommuner med lav dekningsgrad også etter 2007. Det er klart at vissheten om at det er en sykehjemsplass, er viktig for den pleietrengende og for de pårørende – at det er en plass når en kommer dit hen at en har behov for det. Men samtidig er det viktig å understreke at det faktisk bare er om lag en fjerdedel av gamle over 80 år som blir beboere på institusjon. Resten bor hjemme med forskjellig omsorgsbehov, fra å greie seg sjøl uten hjelp utenfra fordi familie og pårørende stiller opp, til behov for hjemmehjelp eller bruk for tung hjemmesykepleie. Når Statens helsetilsyn i en rapport påpeker at tjenestemottakerne har fått redusert sitt tilbud med begrunnelse i stram økonomi, og ikke som følge av endrede behov hos brukerne, understreker det hva Senterpartiet gjentok mange ganger i forrige stortingsperiode: Det er stor underfinansiering av kommunene i forhold til de økende behovene. Den store feilen mange gjør når vi snakker om eldreomsorg, er å tenke grupper av gamle. Som gammel tilhører en et nabolag og et lokalsamfunn. Da er det avgjørende at kommunene sammen med frivillige lag og organisasjoner tilrettelegger for et mangfold av tilbud som også gamle mennesker med forskjellige interesser og funksjonsnivå kan delta i – at kinoen er tilgjengelig, at kirkeskyssen er på plass, at eldrerådet aktivt blir tatt med i planlegging og drift av eldresenteret, at kommunenes omsorgstilbud omfatter dagtilbud for hjemmeboende gamle som synes dagene blir lange og ensomme, at demente hjemmeboende kan få god oppfølging av kvalifisert personale med dagtilbud, og som avlastning for pårørende. Det er på denne bakgrunn flertallsregjeringen i Soria Moria-erklæringen, under området «Eldre», sier: «Regjeringen vil videreutvikle eldreomsorgen slik at et økende antall eldre skal ha gode muligheter for livskvalitet og utfoldelse. Tilbudet skal være tilpasset den enkeltes behov.» Det er, slik statsråden sier, påvist at vi trenger flere hender i eldreomsorgen. Det synes jeg de fleste her i Stortinget også sier. Regjeringen har som mål å øke antall årsverk med 10 000 i forhold til 2004-nivået. Samtidig er det avgjørende at ansvarlige kontinuerlig gjennomgår organiseringen av omsorgsfeltet. Forskning på eldres levekår, eldres helseproblemer og hvordan omsorg kan forbedres, er en forutsetning for at kvaliteten heves. Vi trenger mye forskning på dette området. Dette er prioritert av Regjeringen. Videre skal kommunene settes i stand til å videreutdanne og etterutdanne pleie- og omsorgspersonale, slik at nødvendig kompetanse kan styrke kvaliteten. Jeg har vært rundt i mange kommuner og snakket både med ledere innen omsorg og med politikere. De er faktisk veldig opptatt av at personalet skal være kvalifisert, og de ser at det er åpenbare mangler mange steder. Utdanningsinstitusjonene som kan gi både differensierte og desentraliserte tilbud, blir faktisk viktige medspillere i denne sammenhengen. Når det gjelder samhandlingen mellom kommunehelsetjenesten og spesialisthelsetjenesten, som interpellanten tar opp, sier regjeringserklæringen at lokalsykehusene skal ha en sentral rolle for eldre og sikre nærhet til tjenestene, videre i å øke antall spesialister i geriatri. Her ser vi faktisk en veldig positiv utvikling – flere i legestanden søker til dette spesialområdet. Samtidig er det å sikre en finansieringsordning for lokalsykehusene som tar høyde for eldre med sammensatte lidelser, også et viktig virkemiddel. Jeg synes innleggene så langt i salen vitner om at vi skal få til mye bra, og at vi skal få en eldreomsorg som det faktisk kan skinne av i framtiden.