Menneskehandel, eller trafficking, er et økende problem. Det finnes mange tall i mange statistikker om dette temaet. Dessverre er det vanskelig å si helt sikkert hvor mange som rammes av denne industrien, men vi vet at omfanget øker. Og vi vet – og ser – at det også dreier seg om Norge. Vi trenger derfor økt bevissthet om temaet og en større og bredere offentlig debatt, både om prinsippet handel med mennesker og om tiltak for bekjempelse. Spør vi noen om hva begrepet «trafficking» innebærer, og om hvem det rammer, vil de aller fleste si at det er kvinner som handles med, og at formålet er prostitusjon. Det er riktig, men det er langt fra den fulle og hele sannheten om hvem ofrene er, og om hvilke formål handelen har. I den offentlige debatten om trafficking her hjemme fokuseres det noe ensidig på kvinner som prostituerte. De som kanskje rammes hardest, som virkelig ingen stemme har, og som virkelig ingen fluktmulighet har, nemlig barna som utsettes for handelen, glemmes ofte. FN mener at rundt 1,2 millioner barn årlig blir ofre for trafficking. Men mørketallene er selvfølgelig store, og man regner med at det har vært en dramatisk økning de siste årene. Vi har disse barna her i Oslo også, på gata rett utenfor Stortinget – prostituerte jenter på 15–16–17 år. Små jenter og små gutter selges som billig arbeidskraft rundt om i verden. I diskusjonen om tiltak mot slik menneskehandel må vi ikke glemme at bakgrunnen for denne voksende industrien er fattigdom og maktesløshet. Barna som er ofre her, kommer ofte fra fattige og utsatte forhold i land med høy arbeidsledighet, store sosiale forskjeller og nød. De aller fleste av dem har ingen erfaring med skole og utdanning. Mange stjeles, rett og slett, og selges. Andre lokkes med løfter om godt betalte jobber andre steder. Ofte overbeviser bakmennene foreldrene om at barna deres kommer til å få et bedre liv og nye muligheter et annet sted. I realiteten ender det ofte i direkte slavearbeid. Barn er ekstra sårbare og ekstra utsatt for vold, overgrep og psykiske skader. Det tar ikke lang tid å bryte ned et barn. De fleste kommer seg aldri. Noen tar sitt eget liv. Foruten fattigdom og håpløshet – som utgangspunkt for menneskehandelen – er selvfølgelig hovedårsaken til denne industrien at det finnes et marked. Det finnes en etterspørsel hos folk som mener at det er greit å utnytte og kjøpe kvinner og barn. I kampen mot denne industrien må det til et mangfold av tiltak på flere sektorer, både nasjonalt og internasjonalt. Mange forslag har blitt nevnt av interpellanten og av utenriksministeren. Oppsummert kan vi si at det handler om å forebygge rekruttering – ved å styrke kvinners og barns stilling og levekår. Det handler om direkte tiltak rettet mot utsatte grupper der de selges fra, og ikke minst her – hvor de ender opp. Vi vet at det å sende trafficking-ofre ut av det landet der de ender opp, er – foruten å være inhumant – lite virkningsfullt. FNs tall sier at nesten halvparten av dem som sendes ut av det landet de er traffickert til, sendes tilbake igjen gjennom liknende handel senere. Dette må vi ta på alvor. Det er ikke «vi og dem» i denne debatten – det er verdens kvinner og verdens barn som utsettes for overgrep. Det er vårt ansvar og verdens ansvar å ta vare på dem vi klarer å fange opp. Handel med mennesker er vår tids slavehandel og en alvorlig og uakseptabel krenkelse av menneskerettighetene.