Det er et interessant, høyaktuelt og framtidsrettet tema som interpellanten har satt på dagsordenen: Kinas ekspansive utenrikspolitikk, som ikke bare må ses i sammenheng med ønsket om politisk innflytelse, men som også er knyttet til tilgangen på ressurser, først og fremst energi. Vi ser et stadig sterkere og mer selvbevisst Kina som vokser fram gjennom globaliseringen, med en enorm økonomisk vekst som kanskje også har bidratt til å hindre en altfor stor arbeidsledighet – til tross for at det kommer 15–18 millioner nye unge ut på det kinesiske arbeidsmarkedet hvert år. Kan vi egentlig tenke oss det? Kina preges av kontraster. På den ene siden er det en forørkning i Nord-Kina, der myndighetene har satt i gang et gigantisk program med bygging av kanaler nordover for å bringe vann til bønder og jorda deres. Det påstås at det vil ta 25 år å fullføre prosjektet. Samtidig med dette er det en enorm flukt fra landsbygda. Beregninger viser at i løpet av 15 år vil nye 200 millioner mennesker forlate jordlappen de prøver å leve av, til fordel for å prøve lykken i byene i Kina. På den andre siden er Kina det landet som nest etter USA har det største antallet internettbrukere i verden, med over 100 millioner. Og tallet stiger. Her er det kontraster. Menneskerettighetsspørsmålet er det mange andre som har berørt, så jeg skal ikke ta opp det igjen. Det største spøkelset for kinesiske myndigheter er energimangelen. Den økonomiske veksten vil trolig stoppe opp dersom energitilførselen ikke kan garanteres. Kinas oljeimport økte fra 8 millioner tonn i 1993 til 110 millioner tonn i 2001. Kullproduksjonen er den aller største i verden og fører til enorm forurensning. Kinas ekspansive utenrikspolitikk, spesielt engasjementet i flere afrikanske land, må ses på bakgrunn av deres behov for stabil tilførsel av energi. Utenriksministeren nevnte bl.a. at om lag halvparten av Sudans olje i dag eksporteres til Kina. Dermed blir det også i Kinas interesse å få en positiv utvikling på det afrikanske kontinentet. Kina konsentrerer seg, som det ble sagt, om handel og næringslivssamarbeid og såkalt ikke-innblanding i indre anliggender. Men dette gir også landet langsiktig politisk makt i Afrika. Derfor er det interessant å se på muligheten for et nærmere samarbeid med Kina om fredsprosesser og konfliktløsning i en del betente områder i Afrika – ikke bare i Sudan, men også i Vest-Afrika. I utenriksministerens redegjørelse den 8. februar ble det tatt til orde for en ny norsk politikk overfor Afrika. Det er tid for en ny norsk politikk overfor Afrika. Det er tid for å tenke nytt og strategisk om holdninger til hele kontinentet. Norge trenger en fornyet Afrika-politikk som kan se utviklingspolitikk, konfliktløsning og utenrikspolitikk i en sammenheng. Det er viktig å søke strategiske allianser også med afrikanske land, søke et utenrikspolitisk samarbeid med afrikanske land og institusjoner om både afrikanske og andre internasjonale spørsmål vedrørende olje, WTO, konfliktløsning osv. Olje for utvikling-programmet er i dag en viktig del av vår utviklingspolitikk, det å sørge for at oljeutvinning også i afrikanske land bidrar til velstand og menneskerettigheter for hele befolkningen, ikke bare for en liten elite. Her krysser våre spor Kinas. Det vil ligge et grunnlag for samarbeid med Kina for å bidra til en positiv utvikling i Afrika. Dette kan være krevende. Jeg oppfatter det slik at noe av dette ligger i interpellantens innfallsvinkel: å forsøke gjennom dialog med Kina å påvirke dem til å føre en menneskerettighetsvennlig politikk i bl.a. afrikanske land. Kinas raskt økende betydning som global aktør begrenser seg imidlertid ikke til Afrika og vil være en stor utfordring i internasjonal politikk og for internasjonale organisasjoner som FN, NATO og andre i årene framover. Det inkluderer spørsmål som godt styresett og menneskerettigheter i land som Kina engasjerer seg i.