Norge er og skal i framtiden også være en fredsbyggende nasjon. Dette er også bakgrunnen for at Kristelig Folkeparti støtter at det norske forsvaret deltar i internasjonale forebyggende operasjoner. Vi ønsker at Norge skal bidra til internasjonal fred, stabilitet og gjenoppbygging av land som trenger det. Det gir ekstra innhold til denne debatten at det er FN-dagen i dag. ISAF-styrken har et FN-mandat, og i Norge har vi dype røtter plantet i FN og tradisjon for å være med og ta ansvar når FN ber om det. Gjennom deltakelse i internasjonale operasjoner viser vi også samhold med våre allierte og nære støttespillere, og vi styrker Norges egen sikkerhetspolitiske stilling. Men først og fremst gjør vi i denne sammenheng det vi tror er riktig for den afghanske befolkningen. Vi ønsker å bidra til fred og stabilitet. Vi har sagt ja til å være med i ISAF av denne grunn. Risikoen ved deltakelse i ISAF-styrkene i Afghanistan er stor. Det er et stort ansvar, og det er et stort alvor i dette. Likevel mener Kristelig Folkeparti at Norge skal bidra militært i Afghanistan, i tillegg til at vi selvfølgelig skal bidra humanitært og sivilt, noe som har blitt sterkt understreket i denne debatten. Først og fremst kommer hensynet til lokalbefolkningen i Afghanistan. Det er ingen tvil om at den sivile og humanitære delen av det vi kan bidra med, er viktigst, men det er heller ikke stor tvil om at et visst sikkerhetsnivå er nødvendig som forutsetning for den sivile gjenoppbyggingen. Og det er her de militære styrkene kommer inn. Situasjonen i Afghanistan er vanskelig. Befolkningen lever under harde kår, og Taliban er i ferd med å styrke sin stilling igjen. På grunn av den elendige sikkerhetssituasjonen i store deler av landet kan ikke flyktninger og internt fordrevne afghanere vende hjem. Mange internasjonale hjelpeorganisasjoner kan heller ikke arbeide i landet. Dersom humanitære organisasjoner ikke får tilgang til de sivile i Sør-Afghanistan, kan det føre til unødvendig tap av liv, skader og ødeleggelser. Dessuten fører nød og lidelse til økt motvilje fra afghanere mot internasjonale aktører, og det får alvorlige konsekvenser for stabiliteten og gjenoppbyggingen av landet. Dersom det internasjonale samfunn ikke klarer å få til gjenoppbygging og utvikling som gjør landet levelig for befolkningen, vil uroen opprettholdes og Taliban styrkes. Derfor må Norge også bidra militært. Militær tilstedeværelse er nødvendig for å muliggjøre humanitær innsats. Ansvaret er stort. Nettopp derfor er det så viktig at de beslutninger som har med dette å gjøre, tas på et bredest mulig militærfaglig og humanitært grunnlag. Da er det virkelig grunn til bekymring når de som kjenner NATOs behov, og som kjenner Norges kapasitet, hva vi har disponibelt, sier at Regjeringens vedtak ikke er basert på tilgjengelig kunnskap, men på et kompromiss for å bevare regjeringskoalisjonen. Statssekretær Barth Eide sier til Aftenposten at «vi har en ressurs på 150 spesialstyrker tilgjengelig». Det er liten tvil om at NATO har behov for disse styrkene. Mye tyder på at irrelevante hensyn er dratt inn i grunnlaget for avgjørelsen. Jeg merket meg at utenriksministeren har en viss irritasjon over at vi boret i den såkalte helhetlige avgjørelsen. Men er det så rart når Arbeiderpartiets forsvarspolitiske talskvinne uttalte, som jeg har nevnt tidligere i en replikk, at i en trepartiregjering vinner man noe og taper noe. Det er jo ikke så lenge siden vi jublet over Mongstad. Mongstadjubelen har kostet Arbeiderpartiet noe, men enda viktigere: Det har kostet Afghanistan og vårt forhold til NATO-alliansen mer. Dersom vi faktisk har styrker tilgjengelig som kan bidra, er det svært betenkelig dersom andre motiver og beveggrunner enn de rent fagmilitære og sikkerhetspolitiske er avgjørende for norske myndigheter. Avslutningsvis vil jeg trekke fram noen viktige momenter. Norge må gi tydelige signaler om støtte til president Hamid Karzais oppfordring om at NATO tar forholdsregler under de militære operasjonene, slik at sivile beskyttes. Videre må ISAF sørge for at det ikke forekommer angrep på sivile, heller ikke vilkårlige fengslinger og tortur. Fred, demokrati og gjenoppbygging av Afghanistan er målet. Vi må ikke miste det av syne. Som NATOs generalsekretær nylig uttalte: NATO kan bare lykkes hvis vi virkelig kan hjelpe den afghanske regjeringen med å bedre folks liv.