Innstillingen fra næringskomiteen om lov om endringer i jordloven mener jeg fortjener bred politisk oppslutning. Det er behov for å endre og tilpasse jordloven til den situasjonen vi har i dag, i tråd med behovene i landbruket og i samfunnet for øvrig. Departementet valgte å trekke forslaget om oppheving av delingsforbudet. Jeg vil vie resten av innlegget mitt til å si noe om hvorfor det var en veldig klok beslutning. Utvikling og vekst krever mye tenking og langsiktig planlegging. I et landbrukslandskap, i en landbruksbygd, er det ikke bare den enkelte eiendom som er interessant. Bruken av eiendommene i omgivelsene til den grunneieren som ønsker deling, har veldig stor betydning når det gjelder de eiendommene som blir igjen i det tradisjonelle landbruket. Vi har hatt en formidabel nedlegging av bruk, men når det gjelder de arealene som har gått ut av produksjon, har det heldigvis ikke vært så dramatisk. Moderne driftsmetoder gjør at vi har holdt nivået på produsert volum relativt høyt. Når en grunneier eller en gårdbruker velger å forlate næringen, må det være mulighet for å hindre at gården hans deles opp og disponeres på en slik måte at den utgjør en trussel for dem rundt denne gården som velger å bli igjen i næringen. Det skal ikke mye fantasi til for å forestille seg en uheldig sammenblanding av landbruksdrift, boligbygging, fritidsaktiviteter, industri eller annen næringsvirksomhet. Det er ikke alle typer næringsvirksomhet som det er mulig å la harmonere med tradisjonell landbruksdrift – for ikke å si med tilleggsnæringer, som f.eks. reiselivsopplevelser. Det er kommunene som behandler søknader om dispensasjon fra delingsforbudet i jordloven i dag, og det mener jeg de gjør på en forbilledlig måte. Det er tilstrekkelig adgang til å ta hensyn til behovet for omstilling til nye næringer eller til tilleggsnæringer. Her er jeg altså uenig med mindretallet i komiteen, som hevder at delingsforbudet innskrenker grunneiernes rettigheter og muligheter i så stor grad at det burde vært opphevet. Mindretallet mener loven er til hinder for en effektiv landbruks- og tjenesteproduksjon. Det vil jeg ganske bestemt avvise. Rettigheter og muligheter har vært, og er, til stede i tilstrekkelig monn. Det er ikke tvil om at det har vært en omstilling i landbruket. Det har vært omstrukturering og effektivisering, gjennom en rekke forskjellige former for samarbeid i større eller mindre grad, som f.eks. maskinsamarbeid, avløserordninger og – i de senere årene – fellesbeite. Det er mange forskjellige former for samdrift, som f.eks. samdrift der dyra står i nybygde, moderne fjøs, og med individbasert fôring og melking. Denne formen for samarbeid har stimulert til flere former for nyskaping og tilleggsnæringer, med utgangspunkt i de samarbeidendes eiendommers areal og bygninger – og i den kompetanse som disse menneskene har. Både små og store bruk inngår i denne typen samarbeid, og det er gitt at de som ikke er opptatt av primærproduksjon, har mulighet til å utvikle reiseliv, eller andre varianter av opplevelsesnæringer, mekanisk verksted – eller hva det nå måtte være. De som har inntekt fra annen virksomhet enn fra det tradisjonelle landbruket, bor i dag i husene på gårdene, eller i hus på de utskilte tomtene på landbrukseiendommene. Det som gjør at regjeringspartiene ikke ser behovet for å fjerne delingsforbudet, er nettopp dette at dispensasjonsadgangen utøves med fornuft, og at den fungerer på en tilfredsstillende måte. Kjernen i dette for meg er at landbruksarealene blir tatt godt vare på, selv om det er en rørlegger eller en forfatter som bor i hovedhuset. Vi har ansvar for å ta vare på jorda. Delingsforbudet gjør at landbrukseiendommene i hovedsak blir brukt til det de er best egnet til: produksjon av mat eller av tømmer – eller av biodiesel, hvis det skal være det. Delingsforbudet gjør at lista skal ligge høyt før storsamfunnet velger å la god matkornjord eller høyproduktiv skogsmark bli bygd ned, asfaltert eller på annet vis tatt ut av produksjon. Jeg mener ikke at en er for rigid. Jeg synes ikke det er noen overstyring her. Her er det en fornuftig forvaltning av en minimumsressurs, som vi kommer til å trenge i overskuelig framtid.