Diskusjonen rundt granskingen av pionerdykkernes forhold i Nordsjøen ble tatt i forbindelse med Stortingets behandling av St.meld. nr. 47 for 2002-2003 og innstillingen til denne, Innst. S. nr. 137 for 2003-2004. Bakgrunnen for stortingsmeldingen var NOU 2003:5, Lossius-kommisjonens innstilling. Lossius-kommisjonen anbefalte en erstatningsordning for pionerdykkerne. De sier på side 9: «Kommisjonen mener at staten og oljeselskapene bør kunne holdes objektivt ansvarlige for de skader som er påført nordsjødykkerne.» For å ha et juridisk krav på erstatning stilles det tre kumulative krav: Det første er årsakssammenheng. Det andre er at det er lidt et økonomisk tap. Det tredje er at det foreligger et ansvarsgrunnlag, det være seg skyld eller det ulovfestede objektive ansvaret. At det foreligger en årsakssammenheng mellom det å være pionerdykkere, og dermed forsøkspersoner, og de skadene altfor mange av dem senere har pådratt seg, var lenge betvilt og omstridt. Det finnes imidlertid ingen tvil om at dette faktisk er tilfellet. Det er slått fast i en rekke rapporter, senest i rapporten «Helsestatus hos tidligere nordsjødykkere», som er utarbeidet på Haukeland Universitetssykehus. Dette slår man fast i flere konkrete formuleringer, bl.a.: «Sammenlignet med de ikke henviste dykkerne hadde de undersøkte dykkerne større kumulativ dykkeeksponering.» Med andre ord: Jo mer man har dykket, desto større er sjansen for at man er skadet. Et avgjørende spørsmål i denne forbindelse er: Hvor tidlig har dette vært kjent? Har norske myndigheter gjort det de kunne for å hindre at folk blir skadet? Det er rimelig at dette vil virke inn i forhold til en juridisk og en politisk vurdering av ansvarsgrunnlaget. Det andre forholdet som må være oppfylt for å få erstatning, er at det er lidt et økonomisk tap. Dette er ikke omstridt. Alle er enige om at en rekke mennesker er blitt påført uførhet, eller på annen måte er skadet, og derved har tapt inntekt. Det tredje forholdet er om det foreligger et ansvarsgrunnlag, og hvem dette foreligger hos. Her synes jeg det er interessant å gå tilbake til Justisdepartementets vurdering av 27. mars 2003 av erstatningsansvaret som følger av Lossius-kommisjonen: «Etter Lovavdelingens syn er det mye som taler for at dykkernes arbeidsgivere i utgangspunktet er ansvarlig på ulovfestet objektivt grunnlag for skader på dykkerne som følge av dykkingen. Dermed vil også den aktuelle rettighetshaveren være ansvarlig på grunnlag av oppdragsgiveransvaret, jf. gjeldende petroleumslov § 10-9 første ledd.» Allerede her burde Stortinget ha kommet med en politisk vurdering. Hvis det er slik at mange, kanskje svært mange, kanskje alle av dem som er blitt skadet som følge av pionerdykkingen, ville ha krav på erstatning, hvorfor tar ikke da et flertall i denne salen det politiske ansvaret for å gi dem denne erstatningen? Disse menneskene, sammen med dem som ikke ble skadet, la grunnlaget for den oljerikdommen som i dag gjør at Norge er et av verdens beste land å bo i. Da burde vi i anstendighetens navn ta vårt ansvar for å sørge for at de får den erstatningen de faktisk har krav på. Staten burde påta seg å gjennomføre et erstatningsoppgjør som om staten hadde et objektivt ansvar, så fikk vi i dialog med oljeselskapene finne ut om staten skulle gå til regress mot selskapene som var involvert, eller om vi skulle løse dette med en frivillig ordning. Det er det SV, Senterpartiet og Fremskrittspartiet tidligere har foreslått, og det er det vi igjen foreslår i dag. Videre vil jeg referere til det samme tilskrivet fra Lovavdelingen av 27. mars 2003, der det står følgende om erstatningsansvar for staten: «En klanderverdig overtredelse av en plikt til å handle når myndighetene blir oppmerksomme på en fare kan etter omstendighetene medføre erstatningsansvar.» Videre står det: «Lovavdelingen antar at Arbeids- og administrasjonsdepartementet og Olje- og energidepartementet er nærmest til å vurdere i første omgang i hvilken utstrekning dette regelverket kan sies å ha medført rettsplikter til å treffe ytterligere vedtak.» Det gjorde ikke departementene. Lossius-kommisjonen konkluderte med – og jeg gjentar: «Kommisjonen mener at staten og oljeselskapene bør kunne holdes objektivt ansvarlige for de skader som er påført nordsjødykkerne.» Videre: «Granskningskommisjonen anbefaler at det for nordsjødykkere med helseskader bør etableres en ordning der det gis erstatning. Ordning bør etableres og finansieres av staten, og rettighetshavere/operatører bør inviteres til å være med i finansieringen.» Mens dette var Lossius-kommisjonens anbefaling, mente Regjeringen det annerledes da de la fram St.meld. nr. 47. De lente seg på Lovavdelingen i Justisdepartementet, som sa: «Lovavdelingen bemerker likevel at man har vanskelig for å se at det som fremkommer i kommisjonens utredning er tilstrekkelig til å fastslå noe rettslig ansvar for staten.» Det er her kontrollkomiteen overtar arbeidet. Så langt har sakens innhold vært kjent for kommunalkomiteen, men her kommer spørsmålet om det foreligger nye opplysninger, inn. Da er det altså slik at det i et notat datert 7. desember 1976 fra Politiets overvåkingstjeneste til Norsk Undervannsinstitutt ble uttalt følgende: «Ifølge instituttets leder finnes det pr. dato ingen offentlig utdannelsestilbud eller sertifiseringsordning for dypdykkere i Norge. Det er heller intet utdannelsestilbud for helsepersonell på området som fordrer behandling under trykk. Dessuten eksisterer det heller intet beredskap for ilandføring av nevnte pasientkategori. Her skulle således være litt argumentasjonsstoff i jakten etter beviser for «kapitalens undertrykkelse».» Det er dette som er sakens kjerne i forhold til det arbeidet som kontroll- og konstitusjonskomiteen har gjort. På gjentatte spørsmål til arbeids- og administrasjonsministeren har man prøvd å finne ut om dette er ny informasjon som burde føre til en fornyet behandling, og om det er informasjon som burde føre til at vi fikk på plass en erstatningsordning for pionerdykkerne, i tråd med det som Lovavdelingen faktisk selv mener burde gjelde for pionerdykkerne. Men fra Regjeringens side sier man at det er opp til den enkelte dykker eventuelt å føre erstatningssøksmål mot det enkelte ansvarlige selskapet som har hatt dem under ansettelse, istedenfor at staten går inn, slik som SV, Senterpartiet og Fremskrittspartiet har ønsket. Vi sier: Nå skjærer vi igjennom – når mange av disse menneskene uansett har krav på erstatning, bør vi gå inn og ta det ansvaret som ligger her. Spørsmålet er om vi har fått noen gode svar fra statsråden i denne prosessen. Det mener vi at vi ikke har fått. Vi mener at man gjentatte ganger har sagt at dette er saker som er kjent fra før, her er det intet nytt under solen, dette lå til grunn da departementet foretok sin vurdering i St.meld. nr. 47. Det kan man si i forhold til det som kom fram i helserapporten. Selv om vi mener at de helseundersøkelser som kom fra Haukeland, i enda større grad slår fast sammenhengen mellom dykking og skadene som fulgte, er det ingen tvil om at det er veldig viktig å stille spørsmål ved kjennskapen til de informasjoner som helt klart lå hos Politiets overvåkingstjeneste. Det er høyst uklart om denne informasjonen er noe som hele embetsverket fra før av kjente til. Tvert imot sier jo statsråden i brev at det er vanskelig å skaffe oversikt over hva embetsverket og forskjellige institusjoner til enhver tid visste om akkurat dette. Samlet sett mener vi altså at disse nye informasjonene bare underbygger det vi har ment hele tiden, nemlig at staten bør gå inn og ta et ansvar her for å ordne opp i denne saken én gang for alle, og sørge for at pionerdykkerne får den erstatningen som de faktisk har krav på. Til slutt vil jeg bare gjøre to ting. Det ene er å ta opp forslaget fra Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti. Det andre er så si: All debatten rundt denne saken har ført til én ting. Vi har ment fra vår side at dette burde føre til at vi fikk en full gjennomgang av arbeidsforholdene for dykkere i petroleumssektoren. Vi hadde ønsket oss det som en egen sak, og har savnet det. Nå sies det at vi får dette i forbindelse med behandling av sikkerhet på sokkelen, som kommer etter stortingsvalget. Det fører i hvert fall til at vi kan få klarhet, at vi får arbeide videre med dette, får det på sporet på en god måte som gjør at vi forhåpentligvis unngår ulykker i fremtiden.