Bakgrunnen for denne interpellasjonen er det økte fokus ADHD har fått gjennom flere fjernsynsprogram og artikler i media de siste månedene, og en FN-rapport om økt medikamentbruk i tilknytning til behandling av ADHD blant barn og unge i en rekke land. I arbeidet med denne interpellasjonen er det blitt tydelig at det er flere kompetansemiljøer som har ulike syn på diagnostisering av barn og unge med ADHD og dermed også på behandlingsmetoder. Som stortingspolitiker er det ikke så enkelt å forholde seg til dette, men at Stortinget tar ADHD-problematikken på alvor, viser bl.a. budsjettinnstillingen fra helse- og omsorgskomiteen, der komiteens flertall, alle unntatt medlemmene fra Fremskrittspartiet, sier: «Komiteens flertall(…) mener at kompetansen rundt ADHD må økes framover for både å kunne gi flere riktig diagnose og tilrettelegging. Flertallet mener det er viktig at det også fokuseres på grunnforskning på ADHD, og at dette må skje i et samarbeid mellom flere forskermiljøer inkludert Universitetet i Oslo. Flertallet er godt fornøyd med at 3 mill. kroner til grunnforskning på ADHD foreslås videreført i 2006.» (…) Jeg har også oppdaget en annen part som åpenbart har store interesser i ADHD-problematikken, og det er legemiddelfirmaer. Det har nok sikkert flere stortingsrepresentanter enn jeg fått erfare etter at fokus ble satt på medisinering av barn og unge med ADHD. Norge ligger høyt på statistikken i FN-rapporten som omtaler medisinering ved ADHD-behandling. Rapporten omhandler utviklingen fram til 2004, men data fra 2005 viser en ytterligere kraftig økning av medisinering av barn og unge i Norge. Spørsmålene som melder seg, er bl.a.: Trenger vi økt oppmerksomhet på denne utviklingen? Praktiseres det en uheldig forskrivning av medisiner? Har vi faglig grunnlag for å si at medisinbruken i denne type behandling er på riktig nivå? Det er interessant å merke seg at medisinbruken for denne gruppen er langt lavere i vårt naboland Sverige. Et av spørsmålene som jeg håper statsråden kan si noe om, er om det vil bli tatt noen initiativ fra departementets side for å finne ut hvorfor Sverige markerer seg som et land med lavt forbruk og Norge ikke gjør det. For ti år siden var det nesten tabu innenfor barnepsykiatrien å medisinere barn. Bakgrunnen var at det på faglig basis ble sett på som uforsvarlig å nytte kjemiske løsninger som ingen visste langtidskonsekvensene av på barn som var i utvikling. Psykiateren Pål Zeiner mener at det bare i Norge finnes 35 000 barn med ADHD. Mitt spørsmål er: Er det slik noen mener at det tas for lett på diagnostiseringen, at barn som ikke agerer som normalen, altså innenfor den A4-malen hvor mange ønsker at barn skal være, får en diagnose fordi symptomene stemmer? Det nye er ikke at barn har lidelser og symptomer. Det nye er, slik jeg har forstått det, at symptomene forklares med årsak i gener og biokjemi og ikke i barnets miljø, omgivelser og skole, altså den konteksten barnet lever i. Konsekvensen av dette synet er at en har begynt å medisinere langt flere barn, noe statistikken viser. Jeg vil sitere fra en artikkel av Per Are Løkke, spesialist i klinisk barnepsykologi, som stod i Dagbladet 10. mars i år. Han skriver: «Vi står overfor et paradigmeskifte i forståelsen av barnets lidelse, der den humanistiske visjonen om mennesket skyves i bakgrunnen. Humanismen fortolker et barns uro eller depresjon som et uttrykk for noe barnet sliter med i eget liv. Barnet kan heller ikke forstås atskilt fra sine omgivelser. Slik sett er symptomene livsviktige. De er den eneste måte å uttrykke at noe er vondt og vanskelig på. Første bud er å tilby barnet tid og tålmodighet, slik at kontakt kan oppstå med en lydhør og undrende behandler. Med denne etablerte tilliten vil barnet gjennom lek, fortellinger, drømmer, tegninger og handlinger våge å uttrykke det som virkelig er vondt – og få en mulighet til å gjenvinne de delene av seg selv som har vært såret. I kjernen av den humanistiske visjonen ligger at barnet er et følende og tenkende menneske som må bli forstått ut fra sin egen historie.Det er åpenbart hva som forsvinner når den biologiske visjonen av mennesket trer inn på arenaen. Barnet blir ikke lenger tilbudt tid og tålmodighet der tillit og kontakt kan oppstå med et annet menneske. Korttidstenkingen råder grunnen.» Mange etterlyser faglig gode tiltak i skolen og mener det er tilfeldig om den enkelte kommune kan tilby gode nok mestringstiltak for barn med atferdsproblem. Psykisk helse hos barn er lite vektlagt i lærerutdanningen, og det går for lang tid før barn blir diagnostisert og får hjelp, og kunnskapene og ressurstilgangen må åpenbart bedres. «Kurs i selvkontroll, grensesetting og sinnemestring bør være et tilbud til alle foreldre av barn med ADHD-diagnose,» sier lederen for ADHD-foreningen, Anne Kate Jynge. Hun beklager at få får tilbud. Hun understreker at medisinering bare er en liten del av det som må være et bredt behandlingsopplegg. Som det framgår, er det flere departementer enn Helse- og omsorgsdepartementet som må involveres dersom barn og unge med ADHD skal få god hjelp til å leve, og jeg håper statsråden kan si noe om et samlet og koordinert arbeid for disse barna. Det finnes ingen kjappe behandlinger for ADHD-symptomer. Målet for behandlingen er å redusere konsentrasjonsproblemene, impulsiviteten og hyperaktiviteten gjennom ulike virkemidler. Som det framgår av innlegget mitt, er jeg rimelig skeptisk til en økende medisinbruk i behandling av barn, og jeg har inntrykk av at det er flere fagmiljøer som deler denne skepsisen. Det er bekymringsfullt at 5-8 pst. av barn og unge har psykiske problemer av en eller annen art, og der de fleste trenger behandling. Ser vi konturene av en utvikling der medisinering av barn og unge med psykiske lidelser blir behandlingsmetoden, som fører til ekskludering av andre og etter manges syn bedre, men mer ressurs- og tidkrevende behandlingsmetoder? Er det slik psykoanalytikeren Julie Kristeva beskriver, at vi lever i et hypereffektivt samfunnsmaskineri som hengir seg til en naiv drøm om et liv uten smerte og psykisk arbeid? Med denne drømmen forsvinner også den mangetydige, sårbare, vakre og tidkrevende humanismen. Kanskje vår kultur er den minst frie av alle? Men en pille kan vel også døyve denne bekymringen!