Hva er vår tids store helsemessige utfordringer? Er det sykeligheten blant personer eller grupper, eller er det de kulturelle retningene innen vitenskap, fagprofesjoner og markedskrefter som stadig forteller oss at vi kan få et enda bedre liv – hvis bare? Hvis bare vi spiser annen mat, trimmer mer, blir bedre mennesker, hvis bare vi får en bedre kropp, blir friere eller litt langsommere, vil vi få et enda bedre liv. Reklamen på flytoget forteller oss: Har du helse, har du alt. Altså: Frelsen ligger i helsen. Eller er den største trusselen for folks helse i Vesten at marked, fag og vitenskap bygger opp om håp og drømmer på en måte som reduserer vår livskvalitet og gjør oss sykere? Ole Paus har sagt – eller har i hvert fall fått æren for å ha sagt: Vi har alt, men det er også alt vi har. Men det er slett ikke sikkert at dette gjør oss friskere. I dette spennet, mellom det å ha alt eller ingenting, ligger det helsemessige utfordringer. Vi vet at helse og sykdom, livslengde og utdanning er ulikt fordelt. Disse forhold er ikke knyttet til individuelle karaktertrekk eller vilje. De henger nøye sammen med politiske prioriteringer og politiske valg. Disse forhold gjenspeiles også internasjonalt. Vesten har alt, mens andre land, spesielt i Afrika og deler av Asia, nesten ikke har noe. Der dominerer håpløshet, fortvilelse og stagnasjon. I vår del av verden er det nesten ikke grenser for hva som kan gjøres, og våre forventninger til det som burde vært gjort, utvides stadig. Hva skaper god helse? Jo, medisinsk og omsorgsfaglig ekspertise, medisiner, god hygiene, vaksiner, lite miljøforurensing, fravær av naturkatastrofer og krig, deltakelse i fellesskap og likhet i inntekt. Spesialisthelsetjenesten og sykehusstruktur er under debatt. Arbeidsplasser, distriktshensyn og faglig og teknologisk utvikling presenteres ofte som motstridende interesser. Utviklingen vil snart føre til at sykehusene kommer nærmere oss enn noen gang før. Om noen år vil de nærmest flytte inn i boligene våre og senere kanskje inn i kroppene våre. Det høres ut som en ganske ubehagelig tanke, men er likevel ikke et fremmed scenario. Derfor må sykehusdebatten også gjelde de faglige og teknologiske utfordringer vi står overfor. Hvor skal spesialistene jobbe når spesialiteten flyttes hjem til folk? På sykehuset eller i kommunetjenesten? Hva slags kunnskap trenger vi? Usikkerhet knyttet til framtidig struktur og innhold preger mange ansatte. Uroen henger delvis sammen med økonomi. Derfor er Arbeiderpartiet svært tilfreds med at Soria Moria-erklæringen slår fast at flere forhold rundt helseforetakenes økonomi skal gjennomgås. Verken ansatte, ledere eller politikere må imidlertid la seg forlede til å tro at alt vil bli som før, dersom sykehusene bare får mer penger. Sånn er det ikke, og sånn skal det heller ikke være. Vi må i større grad diskutere hvor vi vil, og hvilke muligheter vi har. Forutsigbarhet og tydelige signaler er viktig. Dette er en prioritert oppgave, og jeg er trygg på at statsråden finner gode løsninger i de nasjonale helseplanene som vil bli lagt fram for Stortinget. Vi må stille spørsmål om vi ikke må tenke lenger fram enn fire år. Vi må ha tanker om hvordan helseverdenen vil se ut om 10–15 år, for den må planlegges nå. Hovedutfordringene helsepolitisk er å kjempe for fred, forsoning, mer likhet og rettferdig fordeling, nasjonalt og internasjonalt. Dette budsjettet har tatt innover seg denne utfordringen, og i alle budsjettinnstillinger går det en rød tråd: omfordeling, omfordeling, omfordeling. I dette helse- og omsorgsbudsjettet løftes rusmiddelmisbrukere, fattige barn, helsetjeneste til innsatte i fengsler og voldsutsatte kvinner og barn fram, og tiltakene settes inn i en sammenheng. Innstillingen har klare prioriteringer der Regjeringens verdigrunnlag viser vei. Også i denne budsjettinnstillingen er det tydelig: Den politiske prioritering er annerledes. Andre grupper løftes fram og får tilgang til velferdsordningene.