Jeg synes ikke det er naturlig å slippe helt den diskusjonen som nå var om klimaendringer. Det er ingen tvil om at den største miljøutfordringen og det største miljøproblemet vi står overfor globalt, er endringene i klima. Jeg tror det er 600 forskere som har tilknytning til IPCC, som er FNs klimapanel. De sier at det er all grunn til å tro at de klimaendringene som vi nå står overfor, og som vi har sett begynnelsen på, er menneskeskapte. Så sier Fremskrittspartiet at man ikke er like overbevist. Det er noe en bare må ta med seg, men jeg synes det er viktig at grunnlaget for denne politikken må være knyttet til føre var-prinsippet som det har vært enighet om siden Rio i 1992. Selvsagt kan det også være andre faktorer som også påvirker verdens klima, f.eks. sola og andre forhold. Men hvordan sola bestråler, er det lite vi kan gjøre med, som mennesker. Det vi faktisk kan påvirke, er at det ullteppet – som det selvsagt er en fordel er rundt jordkloden – ikke blir så tykt at det blir rene drivhuset vi lever i. Det er det man nå skal ta stilling til og ha en politikk i forhold til i årene fremover. Jeg håper også at man kan få en utvikling hvor Fremskrittspartiet fremover kan være med på en politikk som bidrar til at man kan få effektive internasjonale tiltak og enighet om dem, for å redusere klimagassutslippene. Når det gjelder energi, er det et av de store internasjonale spørsmålene og vil også være det i årene fremover. Det er 1,6 milliarder mennesker som ikke har elektrisitet på daglig basis. Det er klart at skal de i fremtiden få en bedre levestandard, må de også få mulighet til å få elektrisitet. Dette får selvsagt også virkninger for energiforbruket i verden. Verdens energiforbruk er bortimot fordoblet de siste par tiår og ventes fortsatt å øke kraftig. Over 85 pst. av dagens energiforbruk dekkes av fossile brensler. Jeg sitter her med en rapport hvor IFE og Kjell H. Bendiksen skriver at de fleste anerkjente prognoser antyder en vekst i det globale energibehovet på over 60 pst. de neste tredve årene. Det viser at vi har en utrolig viktig oppgave for å få en mye sterkere vekst når det gjelder fornybare energikilder. Det er også slik at de fossile energikildene og de mest miljøvennlige av dem – naturgass – må utgjøre en bro fra de tyngre fossile energikildene, som i dag er kull og olje, over til de fornybare. Derfor mener jeg at Norge som energinasjon har en viktig rolle i forhold til å utnytte gassen, også offensivt i årene fremover. Det har vært en del diskusjon om Barentshavet og om hvordan oljen og gassen i Barentshavet skal utvikles i årene fremover. Det er faktisk ikke et spørsmål om det skal være olje- og gassvirksomhet i Barentshavet fremover. Spørsmålet er om det bare skal skje på russisk side, eller om det også skal skje på norsk side. Norge er veldig offensivt når det gjelder å delta i Shtokman-utbyggingen og i andre russiske olje- og gassfelt. Grunnen til at vi er attraktive, er at vi har noen av de mest ledende internasjonale miljøene når det gjelder å operere i arktisk klima, et tøft klima, på dypt vann og under tøffe forhold. Noen hevder at Norge er en ren råvareeksportør av olje og gass. Poenget er at i fjor eksporterte Norge for 37 milliarder kr i utstyr som er knyttet til offshore-sektoren globalt. Det er utstyr som er utviklet på grunn av at vi har bygd ut vår kontinentalsokkel, og fordi vi har stilt noen av de strengeste miljøkravene. For meg er det helt avgjørende at de to store milliardnæringene – olje og gass, og fisk – må gå hånd i hånd. Det ene kan ikke utelukke det andre. Det er klart at en utvikling i Barentshavet skal også skje på miljøets premisser. Vi skal være ledende i verden i forhold til å stille krav om nullutslipp o.l. Men ved en utvikling av Nord-Norge, av arbeidsplasser, en fornuftig utvikling av oljen og gassen og denne viktige næringsvirksomheten i Norge må en i denne forvaltningsplanen også ha en åpen holdning i forhold til hvordan vi nå skal gå frem. Derfor var det med stor interesse jeg leste Stavanger Aftenblad hvor Tore Nordtun fra Arbeiderpartiet uttalte at dette skal være en industriplan. Jeg har merket meg at miljøvernministeren uttalte til Aftenposten 30. november 2005: «Skal kjempe til krampa tar meg» når det gjelder å sørge for å garantere at føre var-prinsippet skal styre oljevirksomheten i Barentshavet. Jeg synes det er fornuftig at føre var-prinsippet skal gjelde, men jeg håper at man også kommer frem til en løsning som innebærer at vi nå ikke ekskluderer Nord-Norge og Barentshavet fra fremtidig olje- og gassvirksomhet, og at vi får den saken til behandling i Stortinget så raskt som mulig. Så over til det andre spørsmålet jeg også nevnte i en replikkveksling med Nordtun, og det gjelder gass. I Norge har vi ikke fått noen nye gasskraftverk de senere årene. Hva er årsaken til det? I forrige periode var det slik at Sylvia Brustad fra Arbeiderpartiet og, ikke minst, Olav Akselsen skulle ha det til at det var den forrige regjeringen som ikke ville ha disse gasskraftverkene. Det var faktisk ikke riktig. I alle fall synes jeg det ville ha vært veldig bra om vi hadde fått gasskraftverk som kunne ha erstattet russisk kjernekraft eller de eldste kullkraftverkene i Danmark. Men problemet og utfordringen var knyttet til prisen og om det var lønnsomhet i å gjennomføre disse gasskraftverkene. Det er fortsatt slik at de bare er marginalt lønnsomme. Derfor sier Industrikraft Midt-Norge at hvis de får et rensekrav knyttet til sin virksomhet, må staten dekke denne merregningen. Ellers vil det ikke være økonomisk. Dette sier også Naturkraft, som står overfor denne utbyggingen på Kårstø. Jeg synes, i likhet med representanten Solvik-Olsen fra Fremskrittspartiet, at det er utrolig viktig å få avklart i denne debatten om det er slik at Regjeringen vil gå inn og dekke en så betydelig del av regningen; at det ikke blir slik at kravet om en særnorsk CO2-rensing fører til at gasskraftverkene ikke blir gjennomført. Det er trist hvis vi også om fire år står i en situasjon hvor den norske kraftbalansen er slik at vi må importere 4–6 TWh i et normalår, og at vi ikke får den industrireisingen og den forutsigbarheten knyttet til elektrisitet i Norge som vi trenger. Derfor må vi nå få avklart at når det gjelder de tilleggskrav som stilles i forhold til CO2-håndtering – det er selvsagt mange argumenter som taler for det – må det slås fast at denne merregningen skal dekkes av staten. Ellers er jeg redd for at det ikke blir noe av disse gasskraftverkene. Foreløpig har det vært slik at også statsråd Odd Roger Enoksen har veket unna en diskusjon om akkurat dette konkrete spørsmålet. Statsråden sier at vi skal gå i en dialog, og så skal vi se hvor stor regning vi skal dekke. Men det gjør det nå helt klart at skal man få gjennomført gasskraftverkene, må staten også dekke disse kostnadene. Det må vi få klarlagt. Ellers har jeg merket meg at når det gjelder Regjeringens tilleggsbudsjett, er det en videreføring av viktige deler av Bondevik II-regjeringens politikk som ligger til grunn. I tilleggsbudsjettet har den nye regjeringen fått 1,2 milliarder kr ekstra til disposisjon. Man har da valgt å bruke 2,4 pst. av disse ressursene på Miljøverndepartementets budsjett. Jeg opplevde jo i forrige periode hvor mange hundre millioner ikke minst SV og Arbeiderpartiet skulle bruke både på Gyro-satsing og kalking. Jeg har merket meg at det helt åpenbart er hovedlinjene i vårt budsjett som nå blir videreført. Det viser også at det var et godt budsjett for Miljøverndepartementet. Når det gjelder Olje- og energidepartementet, har man også videreført den betydelige satsingen på forskning knyttet til olje og gass, petroleumsforskning, som er fornuftig. Der hadde vi en økning i løpet av de to siste årene på over 200 mill. kr. En betydelig økning her er også fornuftig nasjonaløkonomisk, for da kan vi øke uttaket i de tilgjengelige brønnene. Vi står nå overfor en spennende politisk diskusjon i årene fremover om hvorvidt Norge i enda større grad skal bli avhengig av energi fra andre land, eller om vi skal få en offensiv energipolitikk, som bidrar til at også vi kan begynne å utnytte naturgassen. Vi får da se om denne nye regjeringen mener alvor når det gjelder utvikling av arbeidsplasser og nordområdene i miljømessig sammenheng.