Jeg lyttet med interesse til saksordføreren Schjøtt-Pedersen. Han gjentok en rekke ganger at Arbeiderpartiets ønsker skiller seg vesentlig fra Regjeringens når det gjelder framtidig forvaltningsstruktur. Men jeg hørte ingenting om hva Arbeiderpartiet ønsket seg med hensyn til framtidens forvaltningsstruktur, i hvert fall ikke når det gjaldt innhold. Det rød-grønne alternativet har samlet seg om antydninger om noen framtidige regioner. Det i seg selv er jo veldig interessant når vi vet at disse tre partiene skiller seg vesentlig ut med hensyn til hvilke ønsker de har for innholdet i framtidig regionstruktur. Det i seg selv er en interessant debatt. Det er ikke parlamentarisk korrekt å gi uttrykk for at noen er feige, men jeg ønsker å be Arbeiderpartiet om å være mye mer klar og konkret i forhold til hva man ønsker seg med framtidige regioner, for det eneste klare, konkrete signalet jeg får fra Arbeiderpartiet, er at de ønsker seg nye regioner. Det som ligger på bordet nå, og det som er sagt fra saksordføreren og Arbeiderpartiet generelt, er at de ønsker seg nye fylkeskommuner. Og da er spørsmålet: Hvorfor skal man da få større fylkeskommuner, hvorfor ikke bare opprettholde eller gå tilbake til 1976-vedtaket, hvis det er det man ønsker seg? Historien rundt strukturdebatt i Norge er mangfoldig, og debatten har pågått siden annen verdenskrig, særlig når det gjelder kommunestruktur. Vi har hatt utredninger, kommisjoner og komiteer opp og ned i mente. Jeg har prøvd etter beste evne å finne ut av alle utredningene fra disse komiteene og kommisjonene, men vi har aldri fått noe konkret, foruten da en liten endring i kommunestrukturen i begynnelsen på 1960-tallet. Jeg føler at vi er i akkurat det samme sporet nå, vi snakker og vi diskuterer og vi debatterer, men så tør vi ikke å ta de grepene som er strengt tatt nødvendige for at vi skal få en effektiv og rasjonell offentlig forvaltningsstruktur om 10–15 år. Jeg er stygt redd for at det tempoet som Regjeringen legger opp til, men som også det rød-grønne alternativet vil måtte legge opp til for eventuelt å komme fram til en enighet, bare betyr å trekke det mer og mer ut i tid. Den belastningen er det jo i første rekke de som er ansatt i disse organene, som lider under, og så innbyggerne. Jeg vil påstå at den framdrift som både Regjeringen og det rød-grønne alternativet her har, er useriøs. Det er useriøst, og det er uproft. Jeg kan ikke skylde på at det er valgkamp heller, fordi denne debatten har pågått i så mange år. Det er strengt tatt nødvendig med en endring i strukturen i Norge, og Fremskrittspartiet har løsningen. Vi fremmer en konkret løsning nå i dag – og vi får her ikke tilslutning fra noen, ikke engang fra Høyre – og det er at nå bestemmer vi oss for at i framtiden skal det være to forvaltningsnivåer, ferdig med det. Dersom Stortinget kunne ha besluttet det, kunne vi ha vært ferdig med det, og så kunne vi ha planlagt ut fra det. Her har vi også ivaretatt noe som alle partier er opptatt av, lokaldemokratiet, og den muligheten kommunene har til å påvirke. Gjennom å legge ned fylkeskommunen får en to forvaltningsnivåer. Så kan kommunene, vel å merke hvis en får en annen kommunestruktur, få delegert makt fra dette hus og også fra den ruinerte og nedlagte fylkeskommunen. Men det er jo ingen signaler, det har det i hvert fall ikke vært det siste året. Det kommer jo ikke noe signal fra SV, Senterpartiet eller Arbeiderpartiet om å gi mer makt til kommunene. Det rød-grønne alternativet har tvert om gått i motsatt retning det siste året. Fremskrittspartiet hadde et omfattende, godt og gjennomarbeidet forslag her til behandling om å gripe inn i fylkesmannens innsigelsesrett. Det er jo det kommunene sliter med. De får ikke selv ta sine beslutninger, skjønt det er de som kjenner sine lokalsamfunn. Arbeiderpartiet er den sterkeste motstanderen av det, sammen med Senterpartiet, overraskende nok. En sånn liten, enkel sak som å la kommunene selv få lov til å bestemme bruk av snøscooter innenfor sine egne grenser, ville disse representantene ikke engang tillate. Ja, hvordan kan da disse representantene tro at kommunene kan ta noe annet ansvar, når de ikke kan gi kommunene dette lille ansvaret? For meg blir det helt meningsløst. Vi må nå bygge en framtidig struktur med to forvaltningsnivåer, med større, sterkere og kompetente kommuner som får makt og innflytelse – med basis i vekst i sin egen region. Når det gjelder vekst, næringsskaping, forskning, arealutnyttelse og infrastruktur, er det områder som de store, sterke, nye kommunene nå må få råderett over – men det rød-grønne alternativet vil ikke det. Jeg etterlyser innsats fra Regjeringen på det området. Det er den veien vi må gå. Men det er ingen som signaliserer at de er interessert i å gi en brøkdel av makt til kommunene, de ønsker derimot det motsatte. Det rød-grønne alternativet vil ha nye regioner med mer makt. Makt fra hvem? Jo, makt fra kommunene. Da griper en enda mer inn i den lokale selvråderetten. Og så sier en i parentes at en skal få noe makt fra staten også, men dette huset har bevist at det ønsker en ikke. Hvis vi skal tenke framover, og hvis vi mener noe med lokal selvråderett, må vi først og fremst akseptere at det blir forskjeller. Da må det bli forskjeller mellom de nye kommunene. Når jeg sier nye kommuner, baserer jeg det på kommunestrukturen rundt ABS-områdene. Det trenger ikke nødvendigvis bli låst fast, men jeg mener at en bør begynne på null for å tegne de riktige kommunegrensene, med basis i ABS-grensene og regionale fortrinn i forhold til næringsutvikling. Da må vi akseptere forskjeller utenom det som går på tjenesteyting direkte til innbyggerne, og derfor må vi koble det fra den nye strukturen. Da må staten gå inn og ta det direkte ansvaret med økonomien i forhold til helse, skole og eldreomsorg. Jeg vet det er mange som har vanskelig for å forstå et slikt system, men samfunnet vil i framtiden ikke bli noe mindre mobilt enn det er i dag. Folk vil flytte mye mer. Grensene betyr mindre og mindre mellom kommuner og mellom landegrenser, og derfor blir det strengt tatt nødvendig, hvis vi skal yte tjenester til våre innbyggere, at pengene i større og større grad må flyte etter, etter hvert som en etterspør tjenester. Det blir for meg litt småsært når saksordføreren – og jeg regner også med senere innlegg her i dag – legger stor vekt på at framtidens forvaltningsstruktur skal være med basis i vekst og fortrinn og med basis i å styrke selvråderetten, når man faktisk beviselig gjør det motsatte. For meg blir det meget sært. Fremskrittspartiet har to forslag her i dag. Vi mener at det er gode forslag, og vi vet at det er flertall for disse forslagene i salen. Det er flertall for disse to forslagene i salen i dag, men igjen er vi i den situasjonen at til tross for utredninger – Schei-komiteen, på slutten av 1940-tallet, Kristiansen-utvalget, Rattsø I og II, Oppgavefordelingsutvalget, Distriktskommisjonen, Effektutvalget og Maktutredningen – blir det ingen verdens ting ut av det, for det er ingen som tør å ta initiativ til virkelig å gjøre noen vedtak som sørger for at vi får endret framtidens forvaltningsstruktur. Det er beklagelig, men jeg erkjenner at slik er det. Jeg håper at store deler av valgkampen vil få et slikt innhold at vi kan få debattert og diskutert maktfordeling mellom forvaltningsnivåene og innbyggernes fortjente tjenester, altså det de ønsker seg både fra det rød-grønne alternativet og fra Regjeringen. Til slutt vil jeg ta opp forslagene fra Fremskrittspartiet.