Historien om BaneTele er også historien om den forrige regjeringens næringspolitikk, altså motstykket til en aktiv næringspolitikk. Slik sett er BaneTele et ganske lysende eksempel på næringspolitisk passivitet og privatiseringsiver. Og det er et eksempel på det motsatte. Om velgerne hadde gitt Bondevik-regjeringen lov til å fortsette, hadde BaneTele for lengst vært solgt på billigsalg til en privat aktør med nese for store gevinster. Det oppsiktsvekkende er at de borgerlige partiene intet har lært, og at de fortsatt henger fast i en politikk der offentlige verdier skal avhendes for nær sagt enhver pris. Derfor ble BaneTele vanskjøttet. Til tross for iherdige forsøk fra det daværende styrets side på å skape et tilstrekkelig økonomisk fundament og utviklingsmuligheter for selskapet ble de holdt på en armlengdes avstand av en næringsminister og en regjering som åpenbart hadde andre hensikter. De så gjerne at BaneTele led skjebne som et mislykket eksempel på offentlig eierskap – og ønsket hele tida å privatisere selskapet. Ved regjeringsskiftet i fjor var klokka fem på tolv. BaneTele måtte tilføres ny kapital og skaffe seg en industriell partner som ikke bare kunne drive selskapet videre, men som også hadde kraft nok til å videreutvikle selskapet, utnytte de enorme mulighetene som rettighetene til Jernbaneverkets fiberoptikk gir, og som kan gjøre BaneTele til et virkelig alternativ til et dominerende Telenor. I etterpåklokskap er det i dag lett å se at den dåpsgaven det i dag delprivatiserte Telenor fikk av staten gjennom kontrollen over telenettet, var meget lukrativ. Mangt ville sett annerledes ut om denne infrastrukturen fortsatt hadde vært eid og kontrollert fullt ut av staten. I dag er det ikke stort vi får gjort med det, annet enn å bidra med vårt til å skape en alternativ infrastruktur som på sikt kan yte Telenor konkurranse. Derfor er det så viktig at BaneTele settes i stand til å utvikle og tilby et «åpent nett», der små og store kunder uhindret kan slippe til. Det forhold at staten eier 50 pst. av BaneTele, og at Bredbåndsalliansen består av offentlig eide selskaper, er en betryggelse i så måte. Offentlig styring og kontroll med viktig infrastruktur er etter min oppfatning et grunnleggende fellesgode – vel vitende om at det her går et markert prinsipielt skille mellom de borgerlige partiene og oss på venstresida. Opposisjonspartiene har tidvis tillatt seg å raljere over Regjeringens næringspolitikk – og spesielt avgåtte næringsminister Odd Eriksen. Til tider har dette hatt karakter av personlig sjikane. I dag behandler vi altså et praktisk resultat av Eriksens næringspolitikk. BaneTele-saken tjener Eriksen til ære. I stedet for å la BaneTele vakle videre mot stupet grep Nærings- og handelsdepartementet inn. Våren 2006 gjennomførte departementet en prosess der alle som ønsket det, kunne komme med forslag til industrielle og kommersielle løsninger for BaneTele. Departementet hadde drøftinger med flere aktører om ulike samarbeidsmodeller. Konklusjonen ble altså at Bredbåndsalliansen AS svarte best til statens industrielle mål og krav til eierskap. Jeg er ganske sikker på at de vedtak Stortinget gjør i dag, er til fordel for BaneTele, men også til fordel for norske forbrukere og telekunder. Det må være forsmedelig for de borgerlige partiene, som er så misfornøyde med både prosess og resultat, at Handelsbanken, som vanligvis står opposisjonspartiene nær, mener at den framforhandlede løsningen med Bredbåndsalliansen gir BaneTele et meget godt og sterkt finansielt fundament, og at staten sikres god innflytelse på utviklingen av selskapet gjennom 50 pst. eierskap. Omtrent det samme sier også Danske Markets Corporate Finance. Da er det i grunnen ikke nødvendig å si så veldig mye mer, bortsett fra å minne om at daværende næringsminister Ansgar Gabrielsen ifølge Dagens Næringsliv ville selge hele selskapet for skarve 200 mill. kr.