La meg først få uttrykke min tilfredshet med at utenriksministeren holdt en bred utenrikspolitisk redegjørelse. Selv i en vanskelig og opphetet tid har vi behov for å diskutere viktige utenrikspolitiske veivalg. Det er spesielt viktig å forsvare og fremme ytringsfriheten når den er under press. De siste ukenes uroligheter har tydelig vist at det ikke er for mye ytringsfrihet i verden, men for lite. Det er altfor mange mennesker som har den automatiske respons at ytringer en ikke liker, skal forbys eller straffes. Det må alltid være for Norge som det var for Voltaire: Jeg forakter det du sier, men jeg vil inntil min død forsvare din rett til å si det. Mye positivt har skjedd i og for Afrika de siste årene. Det er færre væpnede konflikter. Det er mindre vold. Det er mer internasjonal handel med kontinentet. Det er gjeldsletteprogrammer. Det er avholdt flere frie valg, og enkelte av landene har også gått i riktig retning når det gjelder både ytringsfrihet og pressefrihet. Ghana er et godt eksempel. Ghana er ett av ytterst få afrikanske land som har fått gjenvalgt sin demokratisk valgte president. Ghana har gått fra å være et militærdiktatur, som så mange av sine afrikanske brødre, til å bli et stabilt demokrati. Veien frem til demokrati har vært lang og preget av vold, korrupsjon, få sivile rettigheter og konstant press mot ytringsfriheten. Nå rangerer FN landet med nest beste karakter når det gjelder både politiske og sivile rettigheter. Jeg vil utfordre utenriksministeren til å premiere Ghana enda sterkere for innsatsen for demokrati og godt styresett. Vi må aldri være redd for å belønne land som går i riktig retning, og vi må også kunne bruke dem som eksempler til etterfølgelse. Jeg har selv engasjert meg sterkt i kampen for menneskerettigheter og demokrati i Afrika, og spesielt i Zimbabwe, de siste fire årene. Dessverre er det som skjer i Zimbabwe, det motsatte av det som skjer i Ghana. Undertrykkingen blir stadig sterkere. Pressefriheten er nesten ikke-eksisterende. Valg gjennomføres, men resultatet er langt på vei kjent på forhånd. Og en økende andel av befolkningen lever på et absolutt eksistensminimum. Fra frigjøringen i 1980 og fram til 1996–97 var Zimbabwe et godt eksempel på et land med stabilt styre, og det var blant Afrikas rikeste. Dessverre ble det ikke lagt stor vekt på at landet var en de facto ettpartistat. Verdenssamfunnet så gjennom fingrene med at landet manglet et internt politisk korrektiv. Fra 1996–97 følte president Mugabe selv presset fra en gryende opposisjon, og skruen ble gradvis strammet. President Mugabe har lenge vist at han er en despot og tyrann uten omsorg for verken Zimbabwes befolkning eller landets økonomi. For få år siden ble det fremlagt en rapport som viste at presidenten hadde overgått selv Yasir Arafat i personlig rikdom. Jeg forstår godt at det vekker en viss oppsikt at en lærer har milliarder på konto. Fra å være en av de store matvareeksportørene har landet nå blitt avhengig av matvarehjelp fra verdenssamfunnet. Nå lever om lag halvdelen av befolkningen med kronisk matvaremangel. Jeg har selv sett desperasjonen. Ved en anledning så jeg et titalls mennesker bli nektet å gå til stedet der Verdens matvareprogram delte ut mat, fordi de kom fra en landsby som støttet opposisjonen. Det er uholdbart, og det kan ikke aksepteres. Opposisjonspartiet i Zimbabwe, Movement for Democratic Change, eller MDC, har selv problemer. Partiet har helt fra opprettelsen av måttet tåle kraftige restriksjoner fra regimet. Nå, etter mange regimeplanlagte valgnederlag, er det svært trolig at opposisjonen splittes i to. I etterpåklokskapens lys er det ikke vanskelig å se at det internasjonale samfunnet burde begynt å stille krav – og de kom for sent. Den første kraftige reaksjonen burde ha kommet allerede få år etter at det hvite rasiststyret ble kastet, da massakren i Matabeleland ble gjennomført, der anslagsvis 20 000 ble drept. På slutten av 1990-tallet burde det fått konsekvenser for regimet i Harare at utviklingen innen menneskerettigheter og demokratiske spilleregler gikk i feil retning. Det er selvsagt lett å være etterpåklok. Norge må alltid kunne stille seg på side med dem som kjemper for demokrati og for menneskerettigheter. Det må skje uavhengig av politisk farge så lenge disse prinsippene settes først. Norge er en stormakt innen bistand, og denne makten bør vi i sterkere grad bruke. Jeg skulle ønske jeg kunne bruke et lite minutt på Kenya. Kenya er et av de landene der Norge inntok en naiv posisjon – man tok det for gitt at det nye regimet ville følge opp løfter fra valgkampen om å bekjempe korrupsjon og vanstyre. Det har åpenbart ikke skjedd. Norge må stille sterkere og klarere krav til bistand, uavhengig av positive toner fra nytt regime. Det å engasjere seg for fred og utvikling er ingen parademarsj, som utenriksministeren selv uttrykte det. Vår stemme teller. Norges troverdighet som bistandsnasjon avhenger av at vi stiller klare betingelser til mottagerlandene.