Kraftsituasjonen i Midt-Norge, som interpellanten og statsråden begge har pekt på, er meget krevende. Det er klart at hvis vi ikke skal gå rett inn i en krise, må det til et spleiselag over hele linjen. Og da mener jeg et ordentlig spleiselag, av både staten og distriktet og ikke minst av selskapet som er etablert i området, og som har visse konsesjoner ute på sokkelen. Hver eneste stein må snus for å få dette til, og dette skal vi få til. Vi er også i den situasjon at selv om det blir tilført ny produksjon i området via vindkraft, biokraft og annet, vil ikke det være tilstrekkelig. Det vil bare være et supplement. Med andre ord: Vi står foran to realistiske scenarier. Det er enten å bygge et gasskraftverk, med den håndtering det krever, eller å skaffe tilførsel av kraft inn i regionen. Begge deler vil ta tid, men vi må også se på dem samtidig. For oss i Arbeiderpartiet er bruk av gass innenlands meget klart formulert i Soria Moria-erklæringen. Det er satsingsområdet vårt framover. Det er punkt for punkt listet opp i regjeringserklæringen hva vi vil gjøre på dette området. Regjeringen har nå sittet i vel 100 dager, men vi skal få dette til når vi legger stein på stein. Det er klart at gasskraftverk pr. i dag ikke er lønnsomme, og at det pr. i dag heller ikke fullt ut er et CO2-marked. Men kombinert med et stort energibehov i Midt-Norge og et CO2-lager som kan brukes om noen år for å ta opp mer olje, vil dette bli lønnsomt. Det vil gjøre at gasskraftverk bedriftsøkonomisk, samfunnsøkonomisk og miljømessig vil være lønnsomt. Og det er denne trekanten vi må se dette i. For Arbeiderpartiet er det viktig at gassproduksjonen skjer innenfor Kyoto-avtalens rammer og forpliktelser, og at den må inngå i det internasjonale kvotesystemet for å sikre at de totale CO2-utslippene ikke øker. Det er derfor viktig at et gasskraftverk – hvis det blir bygd, og det må bygges – må ha CO2-håndtering, og det må finnes gode løsninger for deponering og senere bruk av CO2. Jeg ble litt overrasket i helgen, og litt glad også, da jeg så og hørte Fremskrittspartiets utspill. Jeg stilte meg spørsmålet: Fremskrittspartiet i alle retninger? For det som jeg kunne lese ut av det, betyr at Fremskrittspartiet nå anerkjenner klimaendringer gjennom CO2-utslipp. Dermed må jeg si at da må jo partiets tidligere politikk og programformuleringer på miljøområdet falle i grus. Dette vil jo bety, med det utspillet som Fremskrittspartiet nå hadde i helgen, at det er en ganske sterk tverrpolitisk enighet om dette. Men jeg må få lov til å sitere Fremskrittspartiets program på dette området. Det står på side 36, der de snakker om CO2-problematikken vår, og at den er basert på ufullstendig vitenskapelig grunnlag: «Man bør derfor unngå å sløse knappe ressurser på å sette i verk en rekke symbolske tiltak mot CO2-utslipp uten at det vil ha noen påviselig effekt.» Nå siterte jeg Fremskrittspartiets program, men det de sa i helgen, var noe fullstendig annet, og det er jeg meget glad for. Jeg vil gå videre til å si at ved etablering av gasskraftløsninger med CO2-håndtering kan sokkelen bli et deponeringssted for store mengder CO2. Vi må kunne bruke CO2 til å få opp mer olje og gass. Det er nå svært viktig at den samfunnsmessige lønnsomhet vurderes i disse prosjektene, og vi må se gassrørledningen, kraftproduksjonen og reinjiseringen av CO2 i en totalsammenheng. Det er viktig. Jeg setter pris på at denne interpellasjonen ble reist, men jeg hadde på mange måter gjerne sett at interpellanten var litt mer ydmyk når Høyre tross alt har sittet og styrt, til og med med energiministeren, i fire år. De har faktisk ikke løftet en eneste finger for å komme denne situasjonen i Midt-Norge i møte. Det er en ansvarsfraskrivelse uten like. Jeg må også si at det svaret vi fikk da vi tidligere stilte disse spørsmålene til den ministeren som hadde dette ansvarsområdet, var: Ja, hvis det er så lønnsomt, så bare sett i gang, men vi vil ikke ha noe med det å gjøre.