Jeg vil også begynne med å takke interpellanten innstendig for at han har løftet problemstillingene. Så har jeg lyst til å begynne med en litt personlig historie: Jula 2000 tilbrakte jeg i Betlehem. Det var en stor opplevelse. Jeg bodde hos en kristen palestinsk familie som jeg er venner med, noe som førte til seks timers forhør da jeg skulle ut, selvfølgelig. Jeg fikk spørsmål om hvorfor jeg hadde vært i Betlehem, og da sa jeg at det var en stor opplevelse for meg å være i Betlehem på julaften som kristen. Det er første gang jeg er møtt med en hånlig latter og en hånlig kommentar. Så tenkte jeg: Du er sannelig heldig, Trine, som har vokst opp i et sånt land at du er 30 år før du møter en hånlig kommentar på bakgrunn av din tro. Det syns jeg er et perspektiv vi kan ha – hvor heldige vi er som vokser opp i det samfunnet vi gjør, og som faktisk respekterer de menneskerettighetene som her blir løftet. Det som jeg syns er viktig kommer fram i debatten, og som vi skal være enige om alle sammen, sjøl om det har vært en debatt i dette forum, er at noen prioriterer noen menneskerettigheter foran andre menneskerettigheter, jf. en debatt vi har hatt om Cuba. Det er faktisk ikke mulig å prioritere menneskerettigheter. Det er ingen menneskerettighet som er viktigere enn en annen. Det er ingen menneskerettighet som kan løftes foran en annen. Derfor er det sånn at når én rettighet begrenser et annet menneskes rettighet, sånn som de andre kvinnelige debattantene i denne debatten har løftet fram før, er faktisk det også brudd på menneskerettighetene. Når ett menneskes trosfrihet begrenser et annet menneskes rettigheter eller frihet, er det et brudd på andre menneskers frihet, samme hvordan vi snur og vender på det. Det har kommet mange gode kommentarer her i debatten. Jeg tror også det er en utfordring i vår del av verden, i våre samfunn, der tro gjøres mer og mer privat og tvinges til å bli mer og mer privat, å tillate tro å være en del av det offentlige rom. Så har jeg to kommentarer til dagens situasjon, som har gjort interpellantens spørsmål enda mer aktuelt. Jeg har stor tro på religiøs dialog, og jeg har stor tro på at vi kan være et foregangsland for å prøve å sette i gang dialogen, og her gjøres det også mye. Men jeg mener også at Den norske kirke har et spesielt ansvar for å være et så stort trossamfunn i vårt land at den kan være en pådriver for å få den religiøse dialogen i gang. Det andre perspektivet, som det også hadde vært interessant å høre utenriksministerens mening om, er at et demokratisk system etter min mening forutsetter at ideer settes i system i ulike meningskategorier. Litt av vår engstelse da kommunismen falt i Øst-Europa, var at det eneste meningssystemet som kunne ta over for kommunismen i land som ikke har hatt sterke demokratier før, var nasjonalismen. Det gjorde vi ganske mye for å unngå. De norske og de vestlige partiene brukte ganske mye energi for å unngå at nasjonalismen var det eneste politiske system som kunne overta for kommunismen. I en rekke andre land som prøver å innføre demokrati, er religion det eneste politiske systemet som kan overta for diktaturet. Jeg tror det er en stor oppgave for oss i vestlige land å gi som alternativ demokratiske tankesystem og tankesett som ikke nødvendigvis henger sammen med religion eller henger sammen med nasjonalisme. Med det mener jeg ikke at vi skal eksportere våre ideologier. Men jeg tror at alle demokratier som skal fungere over tid, må klare å etablere tankesett og ideologier som ikke gjør at religioner eller nasjonale følelser settes opp mot hverandre. Det er en utfordring vi må ta innover oss i den situasjonen vi er i nå.