Det er kort tid siden den nye introduksjonsordningen ble innført. Erfaringene så langt tyder på at den har gitt veldig positive resultater i integreringsarbeidet, ikke minst når det gjelder deltakelse i arbeidsliv eller utdannelse. Det som ligger i introduksjonsordningen, er et helt klart gjennomføringskrav til dem som ønsker å søke norsk statsborgerskap. Det er også en avsluttende prøve som ligger som en motivasjon, i enden av gjennomføringen. Kursene er veldig målrettet både når det gjelder språk, samfunn og utprøving av deltakelse i arbeidslivet, og dermed møter man mange av de utfordringene som man ser i integreringsarbeidet. Personer som kom til Norge for en del år siden, uttrykker misunnelse overfor dem som nå får lov til å være med i introduksjonsprogrammene, og sier at de hadde ønsket å bli tatt imot på sammen måten da de kom til Norge. Det er et positivt tegn. Men det er et ganske stort skritt å ta å gå fra den type introduksjonsordninger og ende opp med et kunnskapskrav for å få norsk statsborgerskap som innebærer at hvis en ikke består en test, er en på en måte ute av den muligheten. For det første må det bygge på et syn om at de som kommer til Norge, og som har som målsetting å få norsk statsborgerskap, ikke legger ned den innsatsen som er nødvendig, eller som en forventer, for å få et tilbud om det. Det tror jeg er feil. Jeg tror at de som deltar i disse introduksjonsordningene, med det store mangfold av bakgrunn som de har, gjør det beste de kan for å utnytte den muligheten. Å foreslå å avslutte noe sånt med en test som med ulikt utgangspunkt innebærer at noen ikke oppnår gitte resultater, som fører til at en ikke får mulighet til det betydelig inkluderende som det er å få et statsborgerskap, synes jeg er ganske oppsiktsvekkende. Jeg synes det er rart at Fremskrittspartiet i innstillingen skriver at de «er uenig i Regjeringens politikk om at så mange som mulig av landets innvandrere skal få innvilget norsk statsborgerskap», samtidig som de skriver: «Disse medlemmer viser til at et norsk statsborgerskap er et ettertraktet privilegium som med stort hell kan brukes som incentiv i integreringsprosessen.» Her oppfatter jeg at det faktisk er en motsetning. Hvis en ikke har som mål at flest mulig av dem som har som hensikt å bo resten av sitt liv i Norge, og etablerer seg med familie og etterkommere her, har statsborgerskap, betyr det at en ser for seg at det er en fordel at mennesker som av ulike grunner ikke oppnår disse resultatene som er gitt, blir boende i Norge uten statsborgerskap, og blir enda mer marginalisert enn det de i utgangspunktet er. Det er jo det stikk motsatte av integrering som i realiteten er konsekvensen av Fremskrittspartiets forslag, ikke minst overfor den gruppen som i utgangpunktet vil ha de største problemene. Jeg vil tro at en slik test som Fremskrittspartiet tar til orde for, er en test som mange norske statsborgere med sitt utgangspunkt kanskje heller ikke hadde klart. Det betyr ikke at disse norske statsborgerne ikke er viktige bidragsytere i det norske samfunnet på ulike områder. Tvert imot, en kan godt ha store lese- og skrivevansker i Norge i dag og samtidig være en viktig bidragsyter på sitt område i samfunnet. Men bare fordi en kommer utenfra, skal en ikke få lov til å få de samme rettighetene, fordi en tilfeldigvis har problemer med å uttrykke seg i en test om de kunnskapene som en helt eller delvis har tilegnet seg. Derfor vil jeg ta avstand fra dette forslaget, for i disse sakene – som på mange andre områder – går Fremskrittspartiet hakket for langt.