Norge har gjennom mange år bygget opp et godt felles velferdssamfunn og et felles helsevesen, hvor folk skal kunne stole på at det er behovene til pasientene, ikke deres lommebok eller profittmotivene til eiere av private sykehus, som styrer prioriteringen av tilbudet. Men tok man en kikk på tallene for ventelister og antallet private kommersielle sykehus som vokste fram under den borgerlige Bondevik II-regjeringen, kunne det oppstå tvil om dette prinsippet fortsatt ble holdt like godt i hevd. I 2002 fantes det 6 private kommersielle sykehus i Norge. I 2003 og 2004 ble hele 13 nye private sykehus godkjent, og denne eksplosive utviklingen fortsatte i 2005. Det er riktig at private sykehus ikke er noe nytt i norsk helsevesen. Tilbud som Feiringklinikken i regi av Landsforeningen for hjerte- og lungesyke, tilbud i regi av Røde Kors m.fl. har lenge vært verdifulle supplementer til de offentlige sykehusene. Dette er ideelle stiftelser som ønsker å gi et tilbud til spesielle pasientgrupper. Det nye som skjedde under Bondevik-regjeringen, var at vi fikk mange nye sykehus som drives ut fra profittmotiv. Mange av disse tok ut store fortjenester og tar ut store fortjenester, som Klinikk Stokkan i Midt-Norge og Ringvoll-klinikken i Askim. Heldigvis er fortjenestemulighetene nå blitt noe redusert etter at de regionale helseforetakene i det siste har blitt flinkere og strengere i forhandlingene om refusjoner for behandling ved disse sykehusene. De private gir i stor grad tilbud på begrensede områder, de fleste innen dagkirurgi. De offentlige sykehusene har fortsatt eneansvaret for akutte tilstander og pasienter med mer alvorlige og sammensatte diagnoser. Vi ser at dagkirurgi er et område som har hatt stor vekst i de senere årene. Dette er en utvikling som skyldes bedre behandlingsmetoder, som i all hovedsak er positivt for pasientene, men ikke bare for pasientene, også for eiere av private sykehus og deres inntekter. Av den totale økningen i dagkirurgi ved norske sykehus fra 2000 til 2004 stod de private for hele 45 pst. Dermed er de på disse områdene blitt viktige aktører i det samlede pasienttilbudet. Arbeiderpartiet satte i valgkampen spørsmålstegn ved denne utviklingen, for å gi et godt helsetilbud til alle er en offentlig oppgave som ikke kan styres ut fra profitthensyn. Private sykehus velger fort å satse på de enkle behandlingene framfor mer kompliserte sykdomstilfeller. Dette vil kunne føre til en vridning av prioriteringene, noe som ikke er basert på pasientens beste, men på eierens ønske om størst mulig fortjeneste. Om vi ser på hvilke områder ventetiden for behandling ble redusert under Bondevik II-regjeringen, gir det en ytterligere grunn til å sette spørsmålstegn ved om det er en slik prioritering vi ønsker mer av. Det er nemlig slik at for pasienter med alvorlige sykdommer, som tykktarms- og endetarmskreft, prostatakreft og brystkreft, ble ventetiden for operasjon ikke redusert i det hele tatt i perioden 2001–2004, trass i stor aktivitetsøkning på sykehussektoren. Fra 2003 til 2004 var det endatil en liten økning i ventetiden for disse alvorligste lidelsene. Det er samtidig en betydelig nedgang – og en gledelig nedgang – i ventetiden for fjerning av mandler, og for pasienter med grå stær, lyskebrokk, osv., som altså ble behandlet og blir behandlet ved dagkirurgi. Dette skyldtes i stor grad økt bruk av private, kommersielle sykehus og private avtalespesialister. Det var selvsagt bra at ventetidene gikk ned for mindre alvorlige lidelser – det skal vi fortsatt satse på – men det at ventetidene for behandling av de alvorligste sykdommene ikke ble redusert, vitner om at den borgerlige regjeringen ikke lyktes fullt ut i prioriteringsspørsmål. Arbeiderpartiet ønsker å styre utviklingen, slik at pasientene med størst behov og med de alvorligste sykdommene kommer først i køen og får kortest ventetid.