Kvinner som er utsatt for familievold, tvangsekteskap eller andre alvorlige trusler og overgrep, er ofte på flukt for bokstavelig talt å berge eget liv og helse. De er dermed i en nødssituasjon der det er avgjørende viktig at samfunnet både legger til rette for at disse kvinnene kan få nødvendig trygghet og beskyttelse, og fjerner alle muligheter for at uenigheter og uklarheter omkring ansvar og økonomi skal kunne hindre en slik nødvendig beskyttelse. Slik dagens system er, fungerer ikke dette godt nok. Det er ofte helt avgjørende for kvinner som er i en slik situasjon, å søke tilflukt i et krisesenter utenfor egen bostedskommune nettopp for å ivareta egen sikkerhet på best mulig måte. Det er også slik at det i svært mange av de norske kommunene ikke er etablert et krisesentertilbud, og mange er derfor uansett avhengige av tilbud i en annen kommune enn sin egen. Kommunene der det er etablert gode krisesentertilbud, vil derfor kunne bli påført betydelig økonomiske belastninger fordi betalingsprinsippet i sosialtjenesteloven tilsier at det til enhver tid er oppholdskommunen som skal finansiere alle utgifter til opphold, også opphold av midlertidig karakter. Dette prinsippet er i utgangspunktet greit og riktig nettopp for å hindre uenighet mellom kommuner når det gjelder finansiering og utforming av tjenester. Men når det gjelder denne gruppa, kvinner på flukt, kan prinsippet om at oppholdskommunen skal betale, i seg selv være til hinder for at hjelp og beskyttelse kan bli gitt. Krisesentrene skiller seg ut fra de fleste andre kommunale tilbud innenfor sosialtjenesten ved at de ikke er lovpålagt og derfor heller ikke eksisterer i svært mange kommuner. I tillegg kommer det viktige faktum som jeg har vært inne på, at for mange kvinner på flukt er det nettopp et poeng å søke tilflukt utenfor sin egen kommune. Ved at de kommunene som har etablert krisesentre, blir påført urimelige økonomiske belastninger, kan vi risikere at også disse tilbudene kan stå i fare. Derfor ønsker SV, som også er forslagsstiller til dette Dokument nr. 8-forslaget, å sørge for at det er kvinnenes bostedskommuner som skal være ansvarlige for å finansiere et midlertidig opphold i et krisesenter, uansett i hvilken kommune dette tilbudet ligger. Et slikt system vil sikre både mer rettferdig økonomisk fordeling av utgiftene til drift, og også i større grad sikre at gode tilbud ikke blir satt i fare. SV er glad for at både Arbeiderpartiet og Senterpartiet støtter dette forslaget, men vi er skuffet over at verken regjeringspartiene eller Fremskrittspartiet er villige til å se litt bort fra prinsippene for å finne den løsningen som er best for denne svært utsatte gruppen av forfulgte kvinner. Det er etter SVs oppfatning helt irrelevant, slik regjeringspartiene og Fremskrittspartiet framstiller det, at man sammenlikner kvinner på flukt fra vold og trusler med grupper som frivillig flytter fra en kommune til en annen.