I finanstalen sa finansminister Kristin Halvorsen: «Vi er heldige i Norge. Vi har handlingsrom. Vi kan velge hva vi synes er viktigst – og satse på det.» Jeg går ut fra at det budsjettet vi har fått, følger opp det som finansministeren sa i finanstalen, at man har valgt det man synes er viktigst, og at man har satset på det man synes er viktigst – det fremstår altså utrolig klart med det budsjettet som denne regjeringen har lagt frem. Da er det interessant å stille seg spørsmålet: På hvilke områder har man ment det ikke er viktig å satse? Budsjettet har jo vært oppfattet som syretesten på at denne regjeringen skal innfri det den sier. Det som går helt klart frem, er at det ikke satses på fremtiden. Det at Norge skal kunne bevare velferden i fremtidssamfunnet, satses det ikke på. Vi lever i en verden hvor en og en halv milliard flere arbeidstakere i løpet av de siste 15 årene har kommet inn i verdensøkonomien. Vi lever i en verden der altså Kina og India har fått flere høyt utdannede ingeniører og folk innenfor realfag enn EU – hele Europa, faktisk – og USA til sammen, i en verden hvor det å opprettholde det norske velferdssamfunnet først og fremst dreier seg om å satse på forskning, satse på utvikling og satse på å bli bedre. Alternativet er å satse på dårligere arbeidsmiljøer og lavere lønninger i fremtiden. I denne situasjonen velger Regjeringen å ikke satse på forskning. Så hører jeg en kunnskapsminister, som egentlig burde slutte å kalle seg kunnskapsminister, som nå sier at dette er et hvileskjær. Da er mitt spørsmål til finansministeren: Er det slik at Regjeringens treningsfilosofi er å be en skøyteløper som ligger to runder etter, om å ta seg et hvileskjær – for det er best?