Jeg lyttet meget grundig til statsministerens innlegg, og jeg tror veldig mange av oss som satt i salen, i det alt vesentlige var enig i mye av det statsministeren sa. Nettopp derfor lurer jeg litt på hvorfor statsministeren varsler en radikal kursendring når nesten ingenting av det han nå sa, vitner om det. Det han sa, vitner om en videreføring av den brede enigheten som denne sal har, satsing på eldreomsorg, satsing på skole, satsing på helse, satsing på veier, satsing på mange viktige oppgaver. Men statsministeren unngikk behendig å snakke om de to tingene som han fremhevet mest i fjor. Det ene var verdien av å ha en flertallsregjering. Den har det siste året fremstått kun som kaos, kun som intern uro, kun som intern krangel. Det presenterte statsministeren nå som et behov for interne diskusjoner. Det andre han snakket om i fjor, var å invitere opposisjonen til samarbeid. Når har statsministeren tenkt å gjøre alvor av det?