Forutsigbarhet er viktig i økonomiske spørsmål og skattespørsmål. Av den grunn har det vært vanlig at skatteendringene i revidert budsjett har vært små – og som regel i hvert fall utredet. Det er derfor ikke rart at det blir reaksjoner på de betydelige skatteskjerpelser som nå er foreslått på privat sparing. Det gir et inntrykk av at ingen anledning forsømmes til å gi skatteøkninger. Innføring av beskatning på individuelle pensjonsavtaler og fjerningen av fritak for formuesbeskatning på livrenter har et helt annet omfang og innebærer helt andre konsekvenser enn det vi vanligvis har sett i reviderte budsjett. Jeg synes ikke det er uventet med skatteøkninger fra Regjeringen – det er det motsatte som ville ha vært uventet. Det som er uventet, er at det er improvisert og frikoblet fra en konsekvensutredning. Det er en dramatisk ny beskatningen av norsk sparing. Over 800 000 personer har etablert muligheter til en slik type sparing. Pensjonskommisjonen, og senere med pensjonsforliket i Stortinget, bygger på tre hovedbjelker: folketrygd, arbeidsmarkedsbaserte pensjonsordninger – og nettopp privat pensjonssparing. Den endringen som nå gjennomføres, tar vekk én av pilarene, nemlig den private sparingen ved at skattefordelen fjernes. Dette er en beskatning på vanlige menneskers sparing, ikke på velstående menneskers formuesoppbygging, slik finansministeren synes å anta. Det er den type antagelser som i hvert fall ville fått klare motforestillinger om man hadde gjort en konsekvensvurdering. Da ville det ikke blitt nødvendig i budsjettdokumentene å indikere at dette benyttes av folk med høye inntekter og formue, for siden å måtte slå retrett, i et svar til Høyres stortingsgruppe, der det medgis at over 50 pst. av de som benytter IPA, har en bruttoinntekt på under 400 000 kr og mange tjener under 250 000 kr brutto. Det betyr at selv i budsjettdokumentene må en lete bak «mer til de rike»-retorikken fra valgkampen for å få frem realitetene. Men nå er det ikke valgkamp lenger, nå er det alvor, og noen skal leve med eller av de resultater avgjørelser skaper. Ved å ha utredet dette, kanskje sendt det på høring, ville en også funnet ut at mange sparer gjennom IPA nettopp for å skaffe seg bedre pensjonsløsninger enn de minimumsløsninger man ellers får. Dette er paradoksalt i et land med solid sparetradisjon og generasjoners nedarvede nøkternhet. Ved en utredning ville man kanskje kommet i kontakt med interesserorganisasjoner, som f.eks. Landsforeningen for trafikkskadde. De ville kunne ha fortalt om et par tusen unge mennesker som har plassert sine engangserstatninger i livrente i forvissning om at avkastningen skal forbedre det tilbudet de får fra det offentlige – et offentlig tilbud som uansett standard aldri kan bli bra nok for slike skjebner. Det er også et faktum at erstatningsutmålingene fra forsikringene har tatt høyde for at det ikke skal beregnes formuesskatt. Det nytter ikke å komme tilbake til selskapet og si at man nå har en tredjedel mindre i avkastning fordi Regjeringen har endret spillereglene. Man vil også kunne få innspill fra andre – fra Overformynderiet og andre som forvalter penger – om at dette er dårlige løsninger. Bare det at man kan overse slike grupper, sier meg at disse 800 000 potensielle sparerne fortjener at man burde ha foretatt en helt annen utredning. Skjerpelsene er ikke bare manglende utredet, men de er også sosialt svært dårlig gjennomtenkt. Jeg må si at særlig det siste kler en finansminister fra SV svært, svært dårlig. Jeg skjønner at komitelederen i begynnelsen av debatten, i sitt panegyriske innlegg om hva man gjør, ikke minst for de svake, ikke hadde anledning til å gå i detaljer om noen tusen trafikkskadde. Vi er opptatt av det. Jeg håper også at finansministeren vil bruke sin utvilsomme sosiale samvittighet til å utrede dette nærmere. Nå har hun sagt i dag at hun vil se på situasjonen for trafikkofrene. Det er bare én hake ved dette, og det er at dette er én sak som media har pekt på. Det finnes flere tilfeller som vil dukke opp i kjølvannet av denne debatten og i kjølvannet av mediedebatten. Det er bare én måte å gjøre dette på, og det er å foreta en fullstendig utredning av konsekvensene ved hele forslaget. Man er utvilsomt i et ulendt terreng og har ikke blitt utstyrt med kart. Og så vidt jeg kan skjønne, må det mest fornuftige være å snu eller i hvert fall finne en meget justert kurs.