Norge har et godt omdømme i store deler av verden når det gjelder det å dele, og dele med dem som trenger hjelp. For Arbeiderpartiet er internasjonal solidaritet en viktig del av vårt historisk-politiske ståsted. Jeg vil peke på det ansvaret vi har for å ta vare på dem som ikke er så heldige at de bor i Norge eller tilsvarende land, med vårt sikkerhetsnett og vårt helsevesen – et av de fremste i verden. Som en av dem som var så heldige å få være utsending til FN denne høsten, ser jeg hvor viktig Norges rolle er i kampen mot fattigdom, for en bedre helse og som en aktiv fredsbygger. Dette kom også tydelig fram i de samtalene vi hadde med ulike organisasjoner tilknyttet FN – hvor viktig det er at vi deltar med penger, for at andre land også skal delta. Norge har sluttet seg til FNs tusenårsmål, og kampen for å nå tusenårsmålene kan bare skje med felles innsats. Dette gjøres veldig bra gjennom FNs organisasjoner, som f.eks. UNICEF, UNFPA OG UNIFEM. I UNICEF, der Norge er den nest største bidragsyteren, går midlene hovedsakelig til barn og til beskyttelse av barn, og vi får god virkning av pengene som sendes. Norge har ansvar for tusenårsmål 4, som går ut på å redusere barnedødeligheten med to tredjedeler innen 2015. Dette er ambisiøst, men absolutt mulig – om vi bidrar med midler. Vår deltakelse i vaksinasjonsprogrammet og vår statsministers engasjement for å redusere barnedødeligheten er derfor en del av den jobben som vi har tatt på oss ansvaret for. Dette har vi grunn til å være stolte av. Når vi vet at over ti millioner barn dør hvert år av sykdommer som kan behandles, og at to tredjedeler av disse dødsfallene kunne vært unngått med god og riktig behandling, er det vanskelig å fatte Fremskrittspartiets kuttforslag når det gjelder overføringene både til FN og til bistand. Med et kutt på 10 milliarder i bistand, der nesten all hjelpen til Afrika kuttes, og der støtten til FN halveres, bør varselklokkene ringe. Hva slags hjelp er det Fremskrittspartiet mener vi skal gi? Hvordan skal vi nå fram til den enkelte uten å bruke penger? Vanligvis sier Fremskrittspartiet at vi har nok av penger. – Nok til oss selv, ja, men ikke til andre, er det vel riktigere å si. Mange med meg bør være glad for at Fremskrittspartiet ikke får flertall for sitt forslag. For meg vil det heller være slik at kan vi bevilge penger slik at ett barn mer overlever, er det verdt alle de pengene vi gir. Når en elleve år gammel representant fra Sierra Leone på en konferanse vi var på, forteller hvordan det er å leve i et land der over 70 pst. av landets befolkning lever på under 1 dollar pr. dag, og ber tynt om at verden gjør noe med de sykdommene som faktisk kan forhindres, er det sterkt, og også noe som representantene fra Fremskrittspartiet bør merke seg. Det er gjennom FNs organisasjoner vi kan nå de mange, med en målrettet tiltaksplan for å nå akkurat de vi ønsker. Vi kan være enige om at FN bør bli bedre på mange områder, kanskje spesielt innen administrasjon, og også her har Norge en viktig pådriverrolle. En mer effektiv administrasjon vil gi mer penger til dem som trenger det. Spørsmålet er: Hva er alternativet til FN? Hvilke andre steder sitter folk som ellers er i strid med hverandre, ved siden av hverandre og kan prate sammen? Etter mitt syn er det få alternativer til det arbeidet FN gjør. Et annet mål for den rød-grønne regjeringen er likestilling, også andre steder enn i Norge. Den ekstra bevilgningen som nå er gitt til det formålet, 200 000 kr, vil bidra til en målrettet støtte som ikke naturlig faller inn under andre bevilgninger. Det kommer i tillegg til de bevilgningene som brukes til integrering av kjønns- og likestillingsperspektivet i annet utviklingssamarbeid. Er det slike tiltak Fremskrittspartiet vil kutte, eller er det tiltak for fredsbevaring, helsetiltak rettet mot kvinner som har vært utsatt for overgrep eller som har fått store fødselsskader, eller tiltak rettet mot barn? Kutt vil naturligvis følges av reduserte tilbud til alle disse. I vår lille verden, med Norges gode økonomi, kan vi trygt støtte opp om de tiltakene som FN driver, og heller ha som mål at bistanden bør øke. Jeg var og er stolt av å komme fra et land som bidrar til å utviske forskjeller og hjelpe dem som ikke har vært så heldige som oss!