Det er ingen tvil om at de store oljeinntektene gir oss store muligheter som nasjon. Vi har muligheten til å bygge ut velferden i en tid hvor mange av våre europeiske naboer bygger den ned. Vi har muligheten til å investere mer i verdiskaping og fremtidig velferd, og vi har muligheten til å trygge pensjonen for både dagens og morgendagens pensjonister. En viktig premiss for å få dette til er at man sikrer en balansert utvikling i økonomien. Da er de to ankerfestene, nemlig handlingsregelen og pengepolitikken med inflasjonsmålet, viktige forutsetninger. Jeg er derfor glad for at den sittende regjering har videreført de to ankerfestene i økonomien, og deler de synspunktene som er fremført i forhold til konsekvensene av Fremskrittspartiets politikk. Det er, etter høringen med sentralbanksjefen, ingen tvil om hvilke virkninger en betydelig økt pengebruk vil ha – også konsekvenser dersom pengene brukes til investeringer. Når det er sagt, er bildet selvfølgelig også nyansert i forholdet mellom den forrige og den nåværende regjering. Det er slik at en økonomisk politikk som prioriterer økt offentlig forbruk, vil virke mer ekspansiv og øke trykket mer på rente og krone enn en politikk som også innebærer reduserte skatter og avgifter. Dette har finansministeren i brev til Høyres stortingsgruppe, som også er referert i innstillingen, sluttet seg til. Det betyr at Regjeringen har et betydelig ansvar i tiden som kommer, for å sikre at man ikke presser renten oppover. Jeg deler den bekymring som leder av komiteen, Karl Eirik Schjøtt-Pedersen, gir uttrykk for, i forhold til konsekvensene av økt rente. At renten gradvis vil gå noe oppover, er det vel liten tvil om, men det er helt åpenbart at finanspolitikken og innretningen på finanspolitikken vil ha konsekvenser for i hvor stor grad den bidrar til å øke presset på rente- og kronekurs. Da spiller prioriteringer av økte offentlige utgifter kontra en forsiktig reduksjon av skatter og avgifter inn, og da spiller også selve strukturpolitikken inn. Vi har fått en regjering som har satt full stopp i moderniseringen av offentlig sektor, og som heller ikke er så opptatt av andre strukturpolitiske virkemidler som økt konkurranse og skattelettelser, som bidrar til økt tilgang på arbeidskraft. Det er også et moment i en diskusjon om hvordan finanspolitikken spiller inn på Sentralbankens vurdering av renten. Så her er det ikke slik at de forrige og de nåværende regjeringspartier står sammen i et race mot Fremskrittspartiet. Jeg deler langt på vei vurderingen av Fremskrittspartiets politikk, men det er også forskjell på konsekvensene av den rød-grønne politikken og den politikken som ble ført av den forrige regjeringen, som nettopp klarte å holde et lavt rentenivå, sikre god vekst i økonomien og fallende arbeidsledighet.