Det er naturlig å begynne med å gi representanten Odd Einar Dørum ros for initiativet og ikke minst for å ha satt på dagsordenen en problemstilling som helt åpenbart er kommunens ansvar først og fremst, men som i kraft av sin spesielle karakter faktisk går utover det kommuner til vanlig opplever. Det er også derfor det er ganske viktig å løfte saken opp på den nasjonale agendaen. Det er neppe tvil om at situasjonen i Oslo sør er sammenlignbar med situasjonen i Oslo indre øst og i Groruddalen når det gjelder utfordringer. Vi har også her i salen i dag hørt både representanten Dørum og andre liste opp en del fakta som handler om arbeidsledighet, om andelen av befolkningen med minoritetsbakgrunn, om tilflytting og om utdanningsnivå. Dugnader, spleiselag og pakker er vel og bra, og ofte er det nødvendig med slike tiltak rett og slett for å få gjort ting innen en rimelig tidsfrist. Men vi skal ikke glemme at vi har tiltak også innenfor det såkalte ordinære systemet som vi har til rådighet i arbeidet for å fremme integrering. Da er det viktig at ikke ideologiske sperrer eller kortsiktige hensyn blir til hinder for at disse tiltakene kan utnyttes best mulig, til hjelp for dem som trenger det mest. Det er viktig at når kommunen tar det ansvaret den skal ta, og det ansvaret den ønsker å ta, må statlige myndigheter vise fleksibilitet og være løsningsorienterte. Men vi har de siste dagene kunnet registrere et eksempel på hvor vanskelig det av og til kan være. Jeg tenker naturligvis på den striden som har oppstått mellom Oslo kommune og staten når det gjelder bruken av bevilgede midler til forsøk med gratis kjernetid i barnehager i områder med høy andel minoritetsspråklige barn. Statsråden har naturligvis rett i at bevilgningen i utgangspunktet var forutsatt å omfatte alle barn i området. Samtidig understreket komiteen at «gratis kjernetid vil i kombinasjon med målrettet oppfølging, også av de foresatte, bidra til at barna kan følge ordinær undervisning på skolen». Dette forteller meg at det neppe var noen tvil om at Stortinget har vurdert denne bevilgningen som et tiltak først og fremst for å hjelpe fremmedspråklige elever til å mestre en framtidig skolesituasjon. Det er akkurat det Oslos initiativ tar sikte på, gjennom å bruke disse midlene til å sette i gang tiltak overfor de 4- og 5-åringene som verken går i barnehage eller snakker norsk. Hensikten var å gi dem fire timers daglig norskopplæring i barnehage for å forberede dem på skolestart. Alle vi som jobber med utdanningspolitikk til daglig, vet at språk er nøkkelen til læring. Dette handlet altså om å gi 632 små barn muligheten til å få en brukbar skolestart og gi dem de helt grunnleggende forutsetninger for å mestre en skolesituasjon, slik stortingskomiteen formulerte hensikten med bevilgningen. Og tiltaket i Oslo bør etter min oppfatning være i tråd med den forutsetningen. Soria Moria-erklæringens mål synes å være litt viktigere enn virkeligheten innimellom, særlig for de barna det gjelder. Statssekretær Libe Rieber-Mohn sier i Dagbladet 26. mars: «Vi mener det er urettferdig å gi et individrettet særtilbud utelukkende til barn med minoritetsbakgrunn. Prinsipielt bør tilbudet gis til alle innenfor et område.» Enda verre blir det når talsmenn for Arbeiderpartiet og SV utdyper dette i Dagbladet 27. mars. Rune Gerhardsen, gruppeleder for Arbeiderpartiet i Oslo bystyre, sier: «Det er viktig at ikke integreringstiltak skaper beskyldninger om at vi favoriserer innvandrere.» Og han følger opp: «Ja, på en rekke områder har vi valgt å sette universalprinsippet over hensynet til målretting.» Jeg syns det er veldig trist at et tiltak som er godt, som er godt ment, og som vil ha effekt, blir stoppet av utsagn av denne typen. Jeg legger til grunn at Oslos byrådsleder, Erling Lae, også gjennom mediene har gitt uttrykk for at departementet var innstilt på å følge den løsningen Oslo har valgt, men snudde i siste sekund. Det syns jeg er synd, og det hjelper i alle fall ikke integreringen på steder som Søndre Nordstrand.