Kirken har vært mye i fokus de senere år. Hvis vi ser fem–seks år tilbake, ser vi at store saker har vært diskutert, saker som har hatt vesentlig betydning for Kirken. Vi kommer ikke utenom å nevne trosopplæringsreformen og prostereformen, og i år har vi fått Gjønnes-utvalgets innstilling om forholdet mellom kirke og stat. Bare den siste saken er av slike dimensjoner at jeg håper og tror at vi får et stadig økende engasjement i folket – etter hvor langt vi er i høringsprosessen. Det som jeg synes er bra for Kirken, er at komiteens medlemmer har forsøkt – og klart – å komme fram til en bred enighet om de fleste elementene i denne meldingen som har vært til behandling. Saksordfører Lånke har gjort en god jobb i så måte. At meldingen er lagt fram av en Kristelig Folkeparti-statsråd og opprettholdt av en arbeiderpartistatsråd, forteller òg om generell enighet. Jeg kunne selvsagt ha brukt hele mitt innlegg på det det er en viss uenighet om, nemlig Opplysningsvesenets fond og forvaltningen av dets verdier. Dette er imidlertid en sak vi skal komme tilbake til. Men la meg få legge til en liten ting: Jeg har registrert at noen ønsker å framstille det slik at de såkalte rød-grønne ønsker å tappe Opplysningsvesenets fond – nærmest som om dette var et mål. Dette må i beste fall bero på en misforståelse. Poenget mitt med å nevne dette er å presisere at vi ikke ønsker å stikke kjepper i hjulene for Kirken, vi ønsker ikke å vanskeliggjøre økonomien – la det være utgangspunktet for en konstruktiv debatt framover. Men det er altså mye triveligere å dvele litt ved det som hele komiteen er enig om. Hva kan ikke dette føre til når det er en slik enighet? For det første er det veldig fint at et bredt flertall synes at meldingen om økonomien i Den norske kirke er et fundament som aktiviteten i Kirken kan bygge videre på. Det er nemlig ingen forslag som endrer dramatisk kursen framover – det gjelder både trosopplæringen og prostereformen. Komiteen presiserer at utviklingen i disse reformene må fortsette. Når det gjelder organisering av kirkeforvaltningen, pekes det både i meldingen og i komiteinnstillingen på at det fortsatt er muligheter for effektivisering, og at det er et innsparingspotensial ved omorganisering og omstrukturering av menighetsråd. Her kan det vises til et samarbeid på tvers av menighetsgrenser og på tvers av fellesrådsgrenser. Men det er viktig å legge vekt på at slike initiativ og muligheter baserer seg på hva som er mulig sett fra det lokale ståsted. Vi mener rett og slett at det er lettere å lykkes dersom slike initiativ kommer nedenfra. Kommunene har et stort ansvar hva gjelder drift og vedlikehold av kirker og kirkegårder – og det personell som følger av det. Derfor er det viktig – svært viktig – at kommunene gjøres økonomisk i stand til å ivareta denne oppgaven og dette ansvaret. Det kan selvsagt variere mellom hver enkelt kommune hvor mye som bevilges til disse oppgavene, men det sier seg selv at oppgavene til kommunene er mange og variasjonene store. Derfor er det svært vanskelig til enhver tid å fastslå hvor stor veksten er når det gjelder dette ansvarsområdet. Men det er allikevel ikke vanskelig å fastslå at dersom kommuneøkonomien er ekstremt stram, får dette også følger for Kirken. Derfor må vi sørge for at velferdsprodusent nr. 1 i dette landet stadig gjøres bedre i stand til å ivareta sitt ansvar. Når det gjelder kirkebygg, vil jeg i likhet med saksordføreren ikke si så mye, i og med at det er en interpellasjon om dette senere i dag. Det eneste som må være et mål, er å unngå å komme i en situasjon der debatten dreier seg om hvilke kirker som skal legges ned. Soria Moria-erklæringen er en rettesnor i min tenkning omkring dette, der en setning lyder: «(…) legge økonomisk til rette for styrket vedlikehold av kirkebygg.» (…) Til slutt vil jeg si at vi ikke har kommet i mål. Vi må følge med og følge opp de utfordringer som det pekes på i meldingen. Aller mest gjelder dette i forbindelse med budsjettbehandlingen. Reformer er i gang og må følges opp, og bygg trenger vedlikehold.