I år som i fjor er kampen mot fattigdom en av de klare budsjettvinnerne. Det er ikke tilfeldig. Det handler om å oppfylle et av de aller, aller viktigste løftene fra Soria Moria. Nasjonalbudsjettet viser OECDs gjennomgang av hvordan ulike velferdsmodeller slår ut i sysselsetting og utjevning. Vår modell kommer godt ut. I samtaler med europeiske kolleger som sliter med høy ledighet og store sosiale forskjeller, møter vi ofte utsagnet: Det er jo ingen sak for dere, dere har jo olje! Finansministeren påviste i finanstalen at dette ikke stemmer. Olje har vi, men det er ikke verdien av olje som er Norges viktigste formue. Det viktigste er en godt kvalifisert, høyt utdannet befolkning, resultatet av en bevisst utjevning av forskjeller mellom direktørens og arbeiderens barn – et sentralt kjennetegn ved den sosialdemokratiske velferdsmodellen. Lav ledighet er et annet, gode ytelser for dem som av ulike grunner står utenfor arbeidsmarkedet, et tredje. Arbeiderbevegelsens krav nummer én har alltid vært arbeid. Det er ikke tilfeldig. Arbeid er nøkkelen til velstand for den enkelte, den velstanden som gjør at vi også kan ha anstendige støtteordninger for dem som trenger det. Ordningene er under press. Vi blir eldre. Flere av dem som i dag står helt eller delvis utenfor, må inn i jobb. Mange vil, men opplever seg utestengt eller utstøtt på grunn av fordommer, manglende kvalifikasjoner eller krav om å yte 110 prosent. Sosialdemokratiets varemerke er «yte etter evne, få etter behov». Det rød-grønne flertallet har økt bevilgningene til fattigdomsbekjempelse med halvannen milliard på to år. Men vi bryter med viktige velferdspolitiske prinsipper dersom vi lar det bli med det. Bekjempelse av fattigdom handler ikke bare om å bevilge mer penger. Bekjempelse av fattigdom handler vel så mye om å gjøre folk i stand til å tjene til livets opphold gjennom eget arbeid. Det er en menneskerett å få bidra til verdiskapningen i det fellesskapet du er en del av. Det er viktig for vår identitet. Det er viktig for vår velferd. Det er ikke for ingenting at vi har § 110 i Grunnloven, som pålegger oss å legge til rette for at enhver arbeidsdyktig person kan skaffe seg utkomme av eget arbeid. Mange utenfor arbeidsstyrken regner seg som arbeidsdyktige eller vil gjerne bli det, helt eller delvis. Men vi må åpenbart tenke helt nytt for å hente ut ubrukte ressurser hos folk. NAV-reformen og stortingsmeldingen om arbeid, velferd og inkludering peker framover. Med fokus på mestring, kraftig forenklet regelverk og bredere sett av virkemidler skal flere få muligheten til å delta. Holdningskampanjer, aktive kvalifiseringsprogrammer og velferdskontrakter skal gi folk en ny sjanse. Ungdom som strever med å komme inn på arbeidsmarkedet, funksjonshemmede som ofte bare trenger å få vise at de faktisk kan, innvandrere med kvalifikasjoner så det holder, vi trenger dem alle. Så har vi dem som kan og vil delvis. Dem har vi også bruk for. Her er det kanskje vel så viktig å tenke nytt i form av andre måter å organisere et arbeidsforhold på enn den tradisjonelle én til én-kontrakten mellom arbeidsgiver og arbeidstaker. Flere kan dele en jobb. Uløste oppgaver i offentlig og frivillig sektor står i kø. Jeg har med undring lagt merke til siste dagers mediedebatt, der professoren, advokaten og lederskribenten har funnet hverandre: «Statens nye pekefinger», «arbeidsmas», «redusert rettssikkerhet for de svakeste i samfunnet» er begreper som brukes om det som er den største velferdsreformen på flere tiår. De som ikke kan, beholder sin rett. La det ikke herske noen tvil om det. Det nye er at gjennom forpliktende avtaler skal utstøtte og utestengte få nye muligheter. Vi skal bort fra dagens uverdige system, der folk lenge nok har vært kasteballer mellom ulike etater. Vi skal ha slutt på uverdig oppbevaring i tiltak og passiv utbetaling av stønad til det bare er sosialhjelp som står igjen. Vi skal styrke brukernes rettigheter til individuelt tilpasset opplæring. Vi skal gi dem økte ytelser mens de kvalifiserer seg. Velferdskontrakten er forpliktende for brukeren, ja, men det viktigste og det nye er at kontrakten forplikter det offentlige på en mye, mye sterkere måte enn før til å se den enkelte, lytte og skreddersy opplegg i samarbeid med brukeren, kort og godt levere bedre kvalitet. Jeg mistenker de siste dagers skråsikre mediedebattanter for manglende nærkontakt med mennesker som kan og vil, men som ikke får slippe til. De kan neppe ha sett hva ufrivillig ledighet gjør med den enkelte og med hele familien. Med dette budsjettet går startskuddet for et paradigmeskifte i velferdspolitikken – fra passiv mottaker til en aktiv og inkludert deltaker. De som kan og vil, skal få den sjansen de fortjener. Dette er verdighet og rettssikkerhet for de svakeste, passivisering og utstøting er det motsatte.