Komiteens innstilling er enstemmig i år, og de som har lest de tidligere års innstillinger, vil se at det er stor forskjell. Den er enstemmig fordi SV er med i en regjering som bygger på NATO-medlemskap, og det tar vi konsekvensene av. Jeg vil kommentere to forhold som jeg synes er viktig for oss i SV å følge med på. Det ene er NATOs atomvåpenstrategi, og det andre er forholdene i Afghanistan sett opp mot ISAF. I et intervju med den tyske avisa Der Spiegel sa fredsprisvinner El Baradei følgende: Risikoen for bruk av atomvåpen har aldri vært større. SV og Regjeringa vil arbeide for at NATO-landene skal gå foran når det gjelder kampen mot atomopprusting. Vi vil arbeide for at NATO kontinuerlig vurderer sin atomvåpenstrategi for å redusere atomvåpnenes rolle i internasjonal politikk. En fullstendig avskaffelse av atomvåpen er et mål som det må arbeides for. Ved behandlinga av budsjettet for 2006 var faktisk en enstemmig utenrikskomite enig med regjeringspartiene og Soria Moria-erklæringa i akkurat dette. Det skulle være et godt grunnlag for at Norge skal innta en offensiv holdning i NATO. Canberra-kommisjonen sa i 1996: Atomvåpen innehas i dag av en håndfull stater som insisterer på at disse våpnene sikrer dem unike sikkerhetsfordeler, samtidig som disse statene reserverer seg en unik rett til å ha slike våpen. En slik situasjon er ustabil, og derfor heller ikke holdbar. Enhver stats besittelse av atomvåpen er en konstant oppmuntring for andre til å skaffe seg slike våpen. – Det var sant i 1996. Det er enda mer sant i 2006. Bush-administrasjonen har delt opp atomvåpnene i to kategorier: «De gode», som USA sjøl har, og som de har gode hensikter med, og «de onde» i «røverstater», som er farlige og destabiliserende. Det er en forenkling, for å si det mildt. Parallelt med utviklinga av et rakettforsvar, forsøk på å utvikle mindre og mer anvendelige atomvåpen, har USA redusert tida som skal til før testing av atomvåpen kan gjennomføres, og motsatt seg en kontrollerbar produksjonsstans av spaltbart våpenmateriale. I denne situasjonen mener vi i SV at det er viktig å arbeide for å få vekk atomvåpnene som USA har på europeisk jord. I en undersøkelse som er gjort i Belgia, Tyskland, Storbritannia, Italia og Nederland, sier et stort folkeflertall seg enig i at våpnene må vekk. Flere initiativ er tatt, bl.a. av det belgiske senatet og FDP i Tyskland. Her heime jobber Mellomkirkelig Råds komite for internasjonale spørsmål for tilbaketrekking av NATOs kjernevåpen fra ikke-atomstaters jord. NATOs atomvåpenparaply omfatter omtrent en sjettedel av verdens befolkning. Utvidelsen av alliansen kombinert med utplasserte atomvåpen har gjort Russland mer uvillig til å ruste ned. El Baradei sier at andre land ikke kan sitte og se på at NATOs 25 medlemsland satser på atomparaplyen mens en forsøker å forby det som tydeligvis oppleves som en type sikkerhet for andre stater. Det er ikke bærekraftig i det lange løp. Det er rett og slett farlig, og er en trussel mot det nedrustingsarbeidet Norge har tatt på seg å fronte i FN-sammenheng. Derfor må Norge ta på seg en initiativtakerrolle og en brubyggerrolle innenfor NATO for å få vekk atomvåpnene i Europa, og da med sikte på å få redusert det enorme tallet på russiske kjernevåpen som også er i Europa. Norge deltar i NATOs ISAF-styrker i Afghanistan. Det er i tråd med Soria Moria-erklæringa. Norge gjør en viktig jobb i ISAF. Situasjonen i Afghanistan er komplisert, og stabiliteten er skjør. Det er kombinasjonen av mange faktorer som har skapt det over lang tid. Situasjonen har forverret seg, og det er alvorlig. Folk i Afghanistan er lei av krig. De vil skape seg en framtid, slik som alle vi andre vil gjøre. Det Afghanistan trenger, er det samme som alle velfungerende land har – Afghanistan er jo ikke noe velfungerende land ennå – en stat som kan disponere en vesentlig del av landets økonomi, et næringsliv, en skole som gir utdanning, et helsevesen som gir hjelp, og et politi som sikrer folk rettssikkerhet og trygghet. Det meste av dette mangler i Afghanistan. Folk ble lovet bedringer da USA og koalisjonen av villige gikk inn i landet. Den britiske tankesmia Senlis sier i en rapport at folk i det sørlige Afghanistan lever fortsatt i ekstrem fattigdom og har ikke merket noen goder av det nye demokratiet. De har også mottatt mange tomme løfter fra det internasjonale samfunnet, altså løfter som ganske enkelt ikke er blitt oppfylt. De har ventet i fem år på at deres liv skal bli bedre, og det har ganske enkelt ikke skjedd. Dette er en farlig situasjon, for dersom det går lang tid nå før folk ser noen bedringer, kan det føre til mer uro og større grobunn for bl.a. Taliban. Derfor må Norge, ved siden av bidragene til ISAF-styrkene, intensivere de sivile bidragene til bygging av et rettsvesen og øke innsatsen for å erstatte narkotikaøkonomien med alternative inntektsmuligheter for å redusere de mange krigsherrenes makt over regioner og økonomien. Det hører også med i en debatt når det gjelder NATO.