Vi har i dette landet lang tradisjon for å bruke staten som en aktiv tilrettelegger for å nå de målene vi ønsker innenfor næringspolitikk, innenfor utvikling i norske distrikter, innenfor bosetting og innenfor det å skape arbeidsplasser overalt i landet. Dette gir totalt sett positive samfunnsøkonomiske resultat, og det har skapt det landet som vi alle sammen i dag kjenner som Norge. Så de som i dag feller en dødsdom over en mislykket distriktspolitikk, en mislykket fiskeripolitikk og en mislykket landbruks- og skogpolitikk, synes jeg bør se seg om og sammenligne Norge med Sverige, et land det ikke er helt unaturlig å sammenligne seg med, og se hvordan landsbygda i Sverige ser ut. Sverige har en historie der de avskaffet denne målrettede politikken for vel en generasjon siden, og det bærer også landet preg av. Landsbygda er fraflyttet, og Sverige er sentralisert på en helt annet måte enn det Norge er. Det perspektivet skal vi ha med oss. Så er det mange som har etterlyst en mer aktiv skogpolitikk. Det synes jeg er en ganske urettferdig tiltale overfor denne regjeringen. På det første selvstendige statsbudsjettet man leverte i regjering, innførte man altså en skogfondsordning som gir et beregnet proveny på 50 mill. kr – og kanskje blir det mer. Dette vil utvilsomt føre til en mye mer aktiv og økt avvirkning enn det som har vært tilfellet tidligere. Selvsagt deler vi forhåpningene om å få opp avvirkningen. Det er jo nettopp derfor vi legger til rette for denne politikken. Min påstand er at dette gjør vi i en helt annen grad enn det tidligere regjeringer har gjort. Når det gjelder fisk og den politikken Regjeringen har signalisert, oppfatter jeg at det er et ønske om at man vil bevare ressursene der de faktisk er, der de skapes, og sørge for at de rike fiskeressursene våre kommer befolkning og kystsamfunn langs hele kysten til gode, og at det ikke sentraliseres og akkumuleres på de mest kapitalsterke hendene i de mest sentrale delene av dette landet. Det har vi òg lang tradisjon for i Norge, og den tradisjonen var det den forrige regjeringen og den forrige fiskeriministeren som brøt kapitalt med. Når det så gjelder landbruket, der man tegner et bilde av en næring som er lite omstillingsdyktig, som er på defensiven, og som har lite framtidstro, er ikke det et bilde som jeg deler. Tvert imot er det en næring som er svært omstillingsdyktig. Det viser òg tallene. Det er aldri produsert så mye mat med så lite folk. Selv om det ikke er noe mål at det skal bli mindre folk, vil det selvsagt være en utvikling som ikke nødvendigvis kommer til å stoppe opp. Vår utfordring som storting og samfunn blir å legge til rette for at dette blir balansert, og at vi får framtidsrettede og gode rammevilkår for næringen.