Denne saken viser litt om hva det er som er Fremskrittspartiets grunnholdning til det som går på statsborgerskap, og hvordan man tenker seg at integrering fungerer. De ser det overhodet ikke som en toveis prosess, men utelukkende som en prosess der man fra den ene siden, fra statens side, skal stille knallharde krav, og så skal liksom integreringen komme av seg selv gjennom at den enkelte streber etter dette. Det er ingen tvil om, som det er blitt nevnt fra de to andre talerne fra regjeringspartiene, at det vil komme til å skape store forskjeller hvis man bare stiller én type krav. Man kan sammenlikne dette med at man legger listen for å bli norsk statsborger på 1,50 meter, og sier at en som er én meter høy, og en som er to meter høy, begge skal over den listen. Det sier seg selv at dette skaper veldig stor urettferdighet i forhold til hvilke muligheter man har for å kunne bli norsk statsborger. Vi har sagt at dette er et toveis løp – dette vedtok vi i fjor i forbindelse med statsborgerskapsloven – der det ene løpet går gjennom å ha kunnskapene, for det er klart at hvis en kan dokumentere norskkunnskaper, vil en kunne få statsborgerskap helt uavhengig av om en har gjennomført et 300 timers kurs, mens for alle andre mennesker krever vi at man har vist en innsats. Man har vist en innsats gjennom faktisk å ønske å tilegne seg det norske språk for å kunne få bosettingstillatelse og for å kunne delta i arbeids- og yrkeslivet her, og på den måten også kvalifisere seg for norsk statsborgerskap. Jeg mener det er en riktig vei å gå, Regjeringen mener det er en riktig vei å gå, og det store flertallet i fjorårets debatt om dette var enig i dette. Fremskrittspartiet har et annet syn, og det må de gjerne fortsette å ha. Men jeg mener at det er en dimensjon i forhold til det som går på statsborgerskap, som er sterkt undervurdert. Mange andre land innser – og jeg mener vi i Norge også innser – at ved statsborgerskap får man i grunnen tre rettigheter. Man får tilgang til reisedokument, man får tryggheten for at man kan oppholde seg i Norge resten av livet, og det tredje man får, er stemmerett. Man skal ikke undervurdere den inkluderende betydningen av dette. Det er ingen tvil om at vi har et ønske om at mennesker som bor i Norge, og som har til hensikt å bo resten av sin tid i Norge, bruker stemmeretten sin, og det er gunstig at de bruker den. Ta min lillebror på 18 år – det er klart at han begynte ikke å engasjere seg veldig for politikk og for styringen av landet før han skulle bruke stemmeretten sin. Det er ingen tvil om at muligheten for å stemme i lokalvalg for folk med minoritetsbakgrunn som har bosatt seg her, faktisk har en betydning for det engasjementet man har for å delta i forhold til styringen av sitt lokalmiljø og nærmiljø. Da mener jeg at det er et grunnleggende hensyn, og det er grunnleggende positivt, at mennesker som har til hensikt å bo i Norge, også får muligheten til å delta med stemmerett og alt det andre, og det er ønskelig at de opparbeider seg statsborgerskap. Og det har en helt klar inkluderende effekt, etter min oppfatning. Det har også andre positive sider. Det er klart at jo flere mennesker det er som får statsborgerskap, ut fra det som gjelder i dag – Fremskrittspartiet vil begrense dette – og disse faktisk har til hensikt å bo her, desto større trygghet skaper det for barn som er født i Norge og vokser opp her, og som dermed også vil få norsk statsborgerskap. Hvis det blir slik som Fremskrittspartiet legger opp til, at flere av dem som er analfabeter, ikke skal få norsk statsborgerskap, skaper det utrygghet for barn som vokser opp i Norge, men kanskje går glipp av et norsk statsborgerskap og dermed bare har tilknytning til Norge. Det vil helt klart ikke ha en positiv og inkluderende effekt. La meg avslutte med en etter min oppfatning søt historie, bare for å vise at statsborgerskap helt åpenbart har en inkluderende effekt. Jeg tror f.eks. at det å få statsborgerskap betyr at det kan hende man begynner å heie på fotballaget til det landet der man bor og har statsborgerskapet. Den gangen Norge vant 2–1 over Brasil i VM, var jeg på Bøler. Vi drog ned til byen og hadde med det største norske flagget som jeg noen gang har sett. Vi gikk fra T-banestasjonen og opp til Stortinget. Så løp vi oppover Karl Johan og opp til Kongen med det norske flagget. Vi vurderte å gå inn, men vi gjorde det ikke. Vi snudde og løp ned igjen. Det tilsluttet seg folk hele tiden. Det var masse mennesker som hadde forskjellig minoritetsbakgrunn, men som alle hadde det til felles at de var jublende glad for at Norge hadde slått Brasil i VM. Slikt oppnår vi ved at flere får statsborgerskap.