Vi vet at personer med funksjonshemninger ofte forbigås ved ansettelser selv om de er godt kvalifisert for stillingen. Diskriminering av funksjonshemmede er totalt uakseptabelt og må bekjempes. Det er bl.a. nødvendig å få på plass en lov mot diskriminering av funksjonshemmede og et organ som kan håndheve en slik lov. Jeg håper at statsråden kan forsikre Stortinget om at arbeidet med en antidiskrimineringslov for funksjonshemmede er prioritert i Regjeringen. I Kristelig Folkeparti mener vi at samfunnet må bidra til likebehandling av alle, uavhengig av funksjonshemning, gjennom aktivt å medvirke til tilrettelegging av arbeidsplassen. Et «Green Card» som skissert i Dokument nr. 8-forslaget vil i den forbindelse være et viktig virkemiddel, og jeg vil gi forslagsstillerne fra Høyre ros for å ha rettet fokus mot en viktig problemstilling. Andelen av funksjonshemmede i arbeid ser ikke ut til å ha økt i den perioden IA-avtalen har vært virksom. Dette gir grunn til bekymring. Det er behov for en bred gjennomgang av virkemidlene for å få funksjonshemmede i jobb, og jeg ser fram til at Stortinget kan gjøre dette under arbeidet med velferdsmeldingen, som er varslet til høsten. Det er positivt at en ordning med garantibevis allerede er innført. Garantibeviset skal kunne legges ved jobbsøknaden og gi arbeidsgiveren sikkerhet for at dersom den funksjonshemmede ansettes, vil det offentlige raskt bidra til at arbeidsplassen tilrettelegges i tråd med søkerens særlige behov. Det er et svært viktig arbeid å gjøre den enkelte saksbehandler i trygdeetaten og alle hjelpemiddelsentralene kjent med ordningen med garantibevis. Ordningen er imidlertid ikke bekjentgjort verken gjennom forskrift eller gjennom rundskriv. I brev fra departementet av 1. juni i år opplyses det: «Praksis er at fylkene orienterer brukerorganisasjonene gjennom egne kanaler i fylkene.» Jeg kan ikke si at den informasjonsstrategi som det så langt er lagt opp til, er betryggende. Fra Kristelig Folkepartis side vil vi innstendig oppfordre statsråden til å styrke arbeidet med å bekjentgjøre garantibevisordningen både for ansatte i hjelpeapparatet og, ikke minst, for brukerne. I pressemeldingen fra Arbeids- og inkluderingsdepartementet den 6. juni i år beskrives et nytt virkemiddel for å nå målene i IA-avtalen om å få flere funksjonshemmede i arbeid på følgende måte: «Forsøk med tilretteleggingsgaranti starter opp i fem fylker i 2007 med sikte på at ordningen gjøres landsdekkende fra 1. januar 2008.» Dagen etter, den 7. juni, rettet jeg en skriftlig forespørsel til departementet om hva som er forskjellen på ordningen med garantibevis, som skal være innført, og tilretteleggingsgarantien, som planlegges innført. I svarbrevet fra departementet, som kom i dag, forklares at garantibeviset «gjelder tilrettelegging av arbeidsplassen gjennom ergonomiske tiltak og hjelpemidler når en person med varig og vesentlig nedsatt funksjonsevne søker eller får tilbud om jobb», mens tilretteleggingsgarantien skal gi trygghet for at man «faktisk får den nødvendige bistand som funksjonsnedsettelsen krever i den konkrete arbeidssituasjon». Vel, jeg må innrømme at dette er noe forvirrende. Garantibeviset, som jeg trodde skulle garantere tilrettelegging, skal altså suppleres med en tilretteleggingsgaranti, som skal garantere at man faktisk får det som garantibeviset lover. Et slikt regime er jeg redd vil medføre mer usikkerhet enn det vil medføre hjelp. Jeg vil derfor spørre statsråden om hvordan han mener at grensene konkret skal trekkes mellom disse to ordningene. For Kristelig Folkeparti har arbeidet for å få flere funksjonshemmede ut i jobb svært høy prioritet. Det synes som denne målsettingen deles av samtlige partier på Stortinget, og det gir et godt grunnlag for videre innsats. En av politikernes viktigste oppgaver er å tilrettelegge for like muligheter for alle. Innføringen av garantibevis er i denne forbindelse et skritt i riktig retning.