Dette har jo utviklet seg til en ganske fargerik og mangfoldig debatt. Til gjengjeld handler 90 pst. av den om helt andre ting enn det forslaget dreier seg om. Når jeg tillot meg å stille et spørsmål til statsråden i sted, som hun omhyggelig unngikk å svare på, var det fordi jeg synes de talspersonene for regjeringspartiene, og i dette tilfelle også for Kristelig Folkeparti, som legger til grunn som generelt premiss at det er tilgjengeligheten som er utslagsgivende for alkoholproblemets omfang, skylder å svare på hvorfor det da er en riktig form for alkoholpolitikk å etablere stadig flere vinmonopolutsalg, som skiller seg fra dagligvarehandelen ved at de tilbyr varer med 10–15 ganger høyere alkoholkonsentrasjon. Enten må man bestemme seg for å gjennomføre premisset konsekvent, og da må det å begrense tilgjengeligheten til kjøp av sprit være det overordnede politiske tiltak, eller så må man innrømme at man argumenterer selektivt – at når det gjelder vinmonopolpolitikken, har det generelle synspunkt ikke gyldighet. Det er en fordel om man ikke lager uenighetene i denne sal større enn det det er grunnlag for. Hvis vi alle sammen er enige om at det er en meget vanskelig balansegang hvis man skal føre en realistisk alkoholpolitikk i et samfunn, vil mye være vunnet. Da ville man kanskje også bringe den saken som forslaget dreier seg om, ned på det praktiske nivå hvor den hører hjemme, i stedet for å blåse den opp til en enormt stor sak som aktualiserer reklamepolitikk, prispolitikk og alle tenkelige og utenkelige sidespørsmål, som ikke er berørt i representantforslaget i det hele tatt.