La meg først få takke for en veldig positiv debatt med masse kloke innlegg – en inspirerende debatt som vil gjøre at når jeg reiser herfra, vil jeg ha inspirasjon til å jobbe enda hardere på et felt som alle deltakerne i debatten har sagt er viktig. La meg starte med det som egentlig er den minst viktige debatten, og det er spørsmålet om det som er lagt fram her, er ny kurs eller stø kurs. Det er jo ikke vanskelig å peke på masse nytt i denne redegjørelsen, hvor det viktigste kanskje er en mye klarere fokusering på hvordan vi skal bruke våre bistandsmidler. Vi skal kjøre en tøffere kvinnepolitikk enn den forrige regjeringen gjorde. Vi skal ha en helt annen vektlegging av energi, for det er et område hvor Norge har en spesiell kompetanse. Vi vil være mer kritiske overfor Verdensbanken. Vi vil ta opp gjeldsspørsmål. Vi vil ta opp Latin-Amerika, migrasjon – jeg kan nevne en rekke ting; det er stint av nye ting. Samtidig er det også stø kurs på den måten at vi avvikler ikke det positive og fornuftige arbeidet som Bondevikregjeringen gjorde. Jeg vil jo si at stakkars det politikkområdet hvor det skulle være revolusjon hver gang det kom en ny statsråd inn i regjeringskvartalet. Hvis man endret alt og snudde opp ned på alt hvert fjerde år, ville vi aldri få gjort noen ting. Nå skal vi selvfølgelig sitte mye lenger enn fire år, men det er hvis man tok det verst tenkelige alternativet her. Så det må være en blanding – og det er det eneste fornuftige – ved at mye videreføres, men at det også er veldig tydelige endringer i det som er lagt fram. Skal jeg peke på det kanskje aller viktigste, så er det noe litt overordnet som er nytt. Det er at denne regjeringen mye mer enn tidligere regjeringer – det har vært en gradvis utvikling, ja – representerer et kvantesprang ved å si at utvikling er mye, mye mer enn bistand. Bistand er en liten, viktig del i det å skape utvikling, men det viktigste er internasjonale maktforhold og maktforhold i det enkelte land. Politikken er alltid viktigst. Derfor må utviklingspolitikk være en del av den helhetlige utenrikspolitikken, ikke noe løsrevet fra resten av utenrikspolitikken. For eksempel er det nesten alltid avgjørende å skape fred i et land for å få utvikling, og da må vi alltid se utvikling og utenrikspolitikk sammen. Jeg er også enig i det Finn Martin Vallersnes sa veldig klart og tydelig, at selvfølgelig er utvikingspolitikken også en forlengelse av innenrikspolitikken. Når vi forsøker å bidra til utvikling i andre deler av verden, så gjør vi det. Og vi behøver ikke å være flaue over det. Vi gjør det på basis av våre verdier. Hvis vi for eksempel går ut og bidrar til en annen kvinnepolitisk satsing i verden, er det på basis av norske kvinnepolitiske verdier. Når vi mener at vi har noe å bidra med når det gjelder håndtering av naturressurser – ikke for å belære, men for å utveksle erfaringer – er det fordi vi mener at vi i Norge innenrikspolitisk har gjort det på en måte som andre kan ha nytte av å høre om, f.eks. med et tett samarbeid mellom stat og næringsliv, med sterke kontrollsystemer og antikorrupsjonsbestemmelser osv. Korrupsjon har mange vært inne på. Der vil jeg utfordre Fremskrittspartiet: I det øyeblikk dere eller noen av deres kontakter blir kjent med tilfeller av korrupsjon som involverer norske utviklingsprosjekter, så la oss nå for all del få vite om det umiddelbart, slik at vi kan gripe inn mot det. Det skal ikke skorte på min vilje til å slå hardt ned på det, om vi ser slike tilfeller. Samtidig må vi også erkjenne at det å bekjempe korrupsjon alltid er vanskelig. Det kommer ikke til å bli fryd og gammen i mange av våre samarbeidsland fordi vi starter en korrupsjonsbekjempelse, men vi ønsker å se en utvikling i riktig retning ved alle de tiltak som mange har vært inne på i debatten. Så til Morten Høglunds meget interessante, positive og gode innlegg. Han siterte en kenyansk forsker som pekte på en del av de kritiske innvendingene mot bistand. La meg bare si at dette er en relevant og fornuftig kritikk, som vi må diskutere. Bistand kan skape korrupsjon, bistand kan skape et unødig byråkrati, bistand kan avvikle lokale markeder istedenfor å styrke dem, og kanskje aller mest: Bistand kan i enkelte tilfeller bidra til at det blir mindre lokalt entreprenørskap og mindre lokal reell vilje til å gjøre noe, bl.a. fordi det kan være en tendens til at de beste folkene blir sugd inn og begynner å jobbe med bistandsrelaterte ting, snarere enn å skape egne forretningsideer eller f.eks. egen produksjon. Men det gjelder ikke bare FN – det vil også gjelde i forhold til nødhjelp, og det vil gjelde i forhold til frivillige organisasjoner. I Sri Lanka, som både Morten Høglund og jeg kjenner til, var det etter tsunamien en sterk tendens til at en rekke frivillige organisasjoner med gode budsjetter kom inn og sugde til seg de beste folkene, fordi de kunne tilby de mest interessante og spennende jobbene og kanskje også de høyeste lønningene. Så dette er helt relevante innvendinger som vi skal diskutere. En av de viktigste tingene Norad nå bør gjøre når de går inn på evaluering, er å evaluere hvordan norsk og internasjonal bistand virker ut fra den kritikken som Morten Høglund framførte. Jeg vil også ta til orde mot det jeg vil kalle stammespråk på utviklingsområdet. For noen måneder siden var jeg i Sør-Sudan og hørte en hel redegjørelse hvor det ikke var ett normalt, vanlig ord å høre i løpet av én time. Alt var forkortelser og stammespråk, mainstreaming og gud vet hva. Men ett av de stammeordene jeg mener også krever en viss utdyping, er spørsmålet om fattigdomsorientering. For det er riktig: Utviklingspolitikk må ha som formål å bringe de fattige opp, men utviklingspolitikk kan ikke bety at man alltid, i hvert eneste prosjekt, direkte skal nå de fattige. Sam Eyde var, slik jeg ser det, helt sentral i fattigdomsbekjempelsen i Norge, som en representant for en klasse av gründere som skapte norsk næringsliv. Martin Tranmæl var like sentral i fattigdomsbekjempelsen i Norge. Han organiserte ikke de aller fattigste først. Han organiserte de mer vellykkede delene av arbeiderklassen først. Summen av dette, entreprenørskap og vekst, som Sam Eyde symboliserer i Norge, og organisering og makt nedenfra, som Martin Tranmæl symboliserer i Norge, er det som skapte fattigdomsbekjempelsen i vårt land. Jeg er for fattigdomsbekjempelse og fattigdomsorientering, men det kan ikke bety at hvert eneste prosjekt og program i første omgang direkte skal treffe de fattige. Det er vekst og spredning av den veksten som har vist seg å hjelpe. Øst-Asia har her på en måte satt et eksempel: formidabel økonomisk vekst, men også en stat som er i stand til å sikre at folk får del i den. Og framfor alt er det også behov for frivillige organisasjoner, effektive politiske partier og andre som kan sikre at veksten treffer de fattige. I det bildet vil jeg også si at Afrika er det kontinentet vi skal satse mest på – ingen tvil om det. Marit Nybakk, Jon Lilletun og andre kom med vektige innspill her. Jeg vil også se på om vi kan gjøre mer i Vest-Afrika. Jeg er sterk tilhenger av det Marit Nybakk tok til orde for, nemlig at det må være mer regional satsing i Afrika, ikke bare satsing enkeltvis på land. Landene må kunne opptre som en region. Det var også hovedbudskapet til Konaré fra Den afrikanske unionen da han var i Oslo for kort tid tilbake. Ja, vi skal satse mest på Afrika. Men det er også slik at det til sammen bor like mange absolutt fattige i Sør-Asia. Veksten er riktigere og bedre der. Men fortsatt er det et svært antall absolutt fattige i Sør-Asia. I Latin-Amerika er 20 pst. av befolkningen absolutt fattig. Mer enn 40 pst. av befolkningen er fattig. Det er altså mye å ta fatt i. Men både i Sør-Asia, i Afrika og i Latin-Amerika er politikken viktigst. Bistand virker inn politisk, men politikken er det overordnede. Derfor kan jeg ikke akseptere det argumentet at det så å si er irrelevant hva slags utviklingsmodell eller politikk latinamerikanske regjeringer legger seg på. Til slutt vil jeg bare helt kort kommentere enkeltting som representanter har tatt opp, og hvor det er bedt om mitt svar. Marit Nybakk og Ågot Valle var inne på spørsmålet om Verdensbanken. Vi vil legge til rette – hvis vi får med nærstående land – for et seminar i Oslo om privatiseringsspørsmål i Verdensbanken. Vi vil gjøre det etter Verdensbankens septembermøte i Singapore – av to grunner. Den ene er at det ikke står på dagsordenen på dette møtet, og det er derfor vanskelig å presse det inn, og den andre er at vi trenger mer tid til å forberede det, for dette vil ikke ha noen effekt hvis bare Norge blir med. Men vi setter nå i gang arbeidet med å få til et slikt seminar i Oslo i oktober/november, slik de to representantene etterlyste. Morten Høglund var inne på Kina. Jeg er veldig glad for at han sa at vi må ha som siktemål å få Kina som en partner. Miljøvernministeren og jeg vil forsøke å få til en felles reise til Kina i månedsskiftet september/oktober for å se på hvordan bistand og miljø kan spille sammen. Dette er i Kinas interesse, men det er også, ærlig talt, i verdens interesse, og i norsk interesse, å bidra til å løse de miljøproblemene i Kina som Kina spiller over til resten av verden. Jeg er blitt fortalt at den største forurensningskilden i California nå er Kina, og med Stillehavet imellom er det ganske langt mellom Kina og California – det illustrerer poenget. Vallersnes var inne på Røde Kors og på hva som skjedde der. Jeg skal fange opp det og prøve å se på om de har tatt den kritikken som Vallersnes tidligere kom med, og som jeg ønsker å følge opp på alvor. Ågot Valle var inne på spørsmålet om vi bør ha redegjørelser eller orienteringer til Stortinget. Der vil jeg konsultere Presidentskapet og utenrikskomiteen for å høre hva som er Stortingets ønske. Selv mener jeg at redegjørelser er den beste formen, og jeg var aktiv tilhenger av det da jeg var i Stortinget. Men om Stortinget heller ønsker større dokumenter fra Regjeringen, skal vi selvfølgelig innfri det. Jon Lilletun ønsket budsjettlekkasjer – stort sett. Han ønsker at vi skal ta tingene for tidlig. Det kan jeg dessverre ikke gjøre. Og hvis presidenten bare tillater helt til slutt – til Samuelsen om Darfur: Det jobber Regjeringen veldig intenst med. Anne Margrethe Larsen ønsket at vi skulle ta for oss alternative energikilder, og ikke bare olje. Det gjør vi selvsagt, men likevel i erkjennelsen av at det er olje som er den viktigste energikilden i Afrika når det gjelder pengeinntjening på kort sikt.