Det er altså slik at det var Arbeiderpartiet som var i førersetet da vi forhandlet fram EØS-avtalen, og et viktig krav for oss var å ha en reservasjonsadgang. Når vi da forhandlet fram en reservasjonsadgang, er det helt åpenbart at det er en adgang vi kan tenkes å bruke. Så kan vi selvfølgelig diskutere sannsynligheten for at den blir brukt. Det føler jeg er litt meningsløst, for det er først når vi står overfor konkrete direktiver, konkrete avveininger, at vi kan ta stilling til om det er riktig å bruke reservasjonsadgangen. I tillegg til det er det slik at bare eksistensen av en reservasjonsadgang gjør at vi står sterkere i forhandlinger. Jeg har deltatt i en del sånne forhandlinger, og da er det altså slik at det at man kan bryte, det at man kan nekte et direktiv eller en fortolkning, gjør at man har noe større innflytelse i forhold til å finne løsninger som alle parter kan leve med. Vi har argumentert mot å bruke reservasjonsadgangen i konkrete saker. Det vil vi helt sikkert fortsatt gjøre, for det vil helt sikkert komme nye saker der vi mener at kostnadene ved reservasjonsadgangen er større enn gevinsten. Men adgangen og prinsippet om å kunne bruke den har alltid ligget der, og det har vi altså gitt uttrykk for gjennom alle år med Gro Harlem Brundtland som statsminister.