Norsk økonomi går bra. Lav rente og høy reallønnsvekst har de siste årene bidratt til sterk vekst i husholdingenes kjøpekraft. Bedringene i arbeidsmarkedet og fortsatt lav prisvekst vil føre til at de reelle lønnsinntektene vil forbli nokså høye i årene som kommer. Dette er bra. Det gir hver og en av oss økte muligheter og større grad av økonomisk frihet. Dette betyr også at mange flere nå har mulighet til å spare og plassere penger på utradisjonelt vis i et mye større omfang enn tidligere. Det er med på å sikre den enkeltes økonomiske framtid, samtidig som det gir tilgang på kapital for næringslivet. Men da kan ikke pengene legges på kistebunnen. De må plasseres i banker og finansieringsinstitusjoner. Tradisjonelt har vanlige folk spart på høyrentekonto i banken sin. Det er trygt, pengene er alltid likvide, men avkastningen er ikke særlig høy, spesielt ikke med dagens rentenivå. Investeringer i verdipapir er et godt alternativ. Av ulike årsaker handles dette i relativt stor grad i Norge gjennom et salgsledd. Det vil si at banker og andre finansieringsinstitusjoner selger sammensatte sparepakker til privatkunder. Samlebetegnelsen er «strukturerte produkter». Det produktet kunden får høre om, har mange navn. Ofte er det aksjesparing med garanti eller banksparing med aksjeavkastning. Felles for mange av disse produktene er at de ofte er kompliserte og vanskelige å forstå for kunden. I salgssituasjonen overdrives gevinstmulighetene samtidig som risikoen underkommuniseres. Gebyrene og kostnadene er ofte skjulte, og mange blir overtalt til å låne penger til disse produktene. Når da attpåtil mange tror de sitter ansikt til ansikt med en uhildet og nøytral rådgiver, er salget i høyeste grad problematisk. Hvor stort er problemet? Bladet Dine Penger hevder at 50 milliarder kr er plassert på feil premisser. Jeg kan ikke gå god for dette tallet, men at omfanget er stort, er jeg ikke i tvil om. Verdipapirmarkedet er godt regulert og gjenstand for en solid oppfølging. Dette markedet må fungere godt, slik at næringslivet sikres kapital og investeringene foregår på en trygg og ryddig måte. Verdipapirmarkedet er vesentlig som investeringsmarked i en markedsøkonomi som vår. Verdipapirmarkedet kan i denne sammenheng ses på som produksjonsleddet. Videresalget som skjer hos finansieringsselskapene, kan ses på som salgsleddet. Jeg er av den oppfatning at det trengs et regelverk og en oppfølging når det gjelder salgsleddet, som mer er på nivå med produksjonsleddet. I dag er det svært variable krav til utarbeidelse av informasjon om egenskapene til det som selges, og kostnadene ved det som selges. Slik er det ikke i verdipapirmarkedet. Målet må være full åpenhet om provisjon og kostnader også i salgsleddet. Dette betyr at vi må få på plass det lovverk som Kredittilsynet har etterlyst, slik at de kan pålegge aktørene offentliggjøring av alle kostnader. Da tenker jeg spesielt på verdipapirhandelloven. Et annet problem med denne typen produkter er knyttet til salgssituasjonen. Markedsføringen er til dels aggressiv. Det er flere forhold som fører til det. Et vesentlig forhold er at kundene ofte oppsøkes av selger. Bankklagenemnda har pekt på dette i visse saker, hvor kunden har fått medhold i sin klage, fordi vedkommende var i banken i et helt annet ærend enn å investere. Et annet forhold er at den bankansatte som kunden møter, kaller seg rådgiver. Kunden får da et inntrykk av å møte en person som er uhildet og uten egeninteresse av noe slag, og at de gir gratis råd. Jeg er av den klare oppfatning at alle ville vært bedre tjent med om disse i stedet ble kalt selgere, noe de faktisk er. Da vil kunden forstå hva møtet handler om, nemlig salg av produkter, hvor vedkommende bank eller institusjon tjener penger om det skjer en kapitalplassering. Gunn Wærsted, leder av hovedstyret i Finansnæringens Hovedorganisasjon, har selv tatt til orde for dette. Jeg håper at medlemsbedriftene i FNH tar henne på ordet og endrer stillingsbetegnelsen fra rådgiver til selger. Videre har hun vært opptatt av opplæring. Jeg mener også skolering omkring verdipapirmarkedet, korrekt kundebehandling og etisk bevissthet er vesentlig om dette markedet skal fungere godt. Initiativet fra næringen selv om økt skolering innen denne type kompetanse er derfor et verdifullt bidrag. Men finansinstitusjonene kan ikke skjule seg bak ivrige selgere når det avdekkes at kunder har en opplevelse av å ha blitt ført bak lyset i en salgssituasjon. Da må firmaets ledelse også ta ansvar. Mye tyder dessuten på at den pågåenhet som enkelte institusjoner viser, er satt i system. Da blir det for enkelt å skyve den som er ansatt som kundebehandler, foran seg. Derfor mener jeg at selve foretaket og den enkelte selger må ha en nødvendig objektivitet på plass i sitt møte med kunden. Det er Kredittilsynet som har tilsynsmyndigheten i forhold til finansinstitusjonene. De tar selv opp i sin årsrapport at det må gjøres mer for å sikre bedre informasjon til privatkunder som går inn i dette markedet – et marked som fram til nylig var forbeholdt profesjonelle investorer. En rundspørring Kredittilsynet har foretatt hos ulike finansinstitusjoner, bekrefter at produktene framstår som kompliserte og lite oversiktlige hva gjelder avkastning, og at godtgjøring og pris ikke kommer tilstrekkelig fram. Økt fokusering på forbrukerbeskyttelse er viktige virkemidler for å få dette markedet til å fungere bedre enn i dag. En internettportal hvor forbrukerne kan få hjelp og veiledning i dette markedet, er foreslått. Men jeg tror ikke at en internettportal i seg selv vil være nok, dette fordi en god del av disse kundene i utgangspunktet ikke er i en bevisst forbrukersituasjon. Dermed vil det ikke være naturlig å oppsøke en slik internettside for mange. Det er store penger vi her snakker om, og det er stor fortjeneste for mange av aktørene. At dette markedet fungerer bra, er viktig. Det er viktig at den enkelte forbruker har en viss grad av beskyttelse. Det er viktig at konkurransen fungerer effektivt, og at det er full åpenhet om priser og provisjoner. Det er viktig for hele bransjens omdømme at man sikrer seg mot useriøse aktører som utnytter lettlurte kunder. Myndighetene har en jobb å gjøre i dette markedet. Stortinget som lovgiver må sikre at loven er krystallklar på at alle kostnader skal fram. Finansdepartementet og Kredittilsynet må sammen sørge for at regelverket håndheves, og forbrukerne må sikres beskyttelse, og aktørene må oppleve at de er i en rettferdig konkurransesituasjon. Dessuten bør bransjen selv være sitt etiske ansvar bevisst. Gunn Wærsted uttrykte dette på en god måte i sin årstale til næringen tidligere i vår. Jeg avslutter med å sitere henne: «Det er en tendens til kortsiktighet i deler av dagens finansmarkeder som lett kommer i konflikt med langsiktig relasjonsbygging med kundene, som er en så viktig del av det å drive finansiell virksomhet. Negativt omdømme kan utgjøre en betydelig kostnad, selv om utslaget ikke nødvendigvis kan avleses på bunnlinjen i neste kvartal.»