Jeg tror jeg kan konstatere etter å ha lest innstillingen og hørt debatten så langt, at det i virkeligheten er en bred enighet om den nordområdepolitikken Norge skal føre. Det er jeg glad for, fordi det er en betydelig styrke i de årene som nå ligger foran oss. Den meldingen vi fra Regjeringens side har fremmet overfor Stortinget, baserte seg på en grundig utredning, ledet av Polarinstituttets direktør, Orheim, og på en grundig offentlig debatt som fulgte i tiden etterpå. Jeg tror det har vært verdifullt at vi gav oss tid til denne debatten, slik at vi har full oversikt over de problemstillinger som meldingen måtte omhandle. Jeg tror kanskje at den enigheten innstillingen bærer bud om, er et uttrykk for at det har vært nyttig med en slik debatt. Men det er også godt at vi nå kan oppsummere før denne stortingsperioden er omme. Meldingen ble godt mottatt i nord da den ble fremlagt tidligere i dette halvåret. Den ble, som man husker, ikke like godt mottatt i sør, i hvert fall i deler av det politiske miljøet. Jeg tror kanskje noen kom i skade for å lese antall sider og tolke meldingen ut fra det. Denne gangen har vi skrevet meldingen noe annerledes enn tidligere, for vi har hatt grundige utredninger før, og det var ingen grunn til å gjenta de faktuelle underlagene og mange av drøftelsene. Det var mulig å gå rett på de politiske konklusjonene. Det er også det interessante, at når det gjelder de politiske konklusjoner, altså politikkens innhold, skulle man forvente at den kritikk som ble fremført i forbindelse med fremleggelsen her i syd, ble fulgt opp med en annen politikk enn det Regjeringen trakk opp. Men vi kan konstatere at det ikke har skjedd, for så vidt heller ikke fra Senterpartiets eller SVs side. Når det gjelder SV, er det faktisk slik at man vil gjøre mindre enn Regjeringen. Vi ser der en uenighet når det gjelder olje og gass, og det er jo interessant. Nok en gang ser vi at norsk utenrikspolitikk skapes i skjæringsfeltet mellom Høyre–sentrum og Arbeiderpartiet, og det gir en bredde i den konklusjonen vi nå når. Det som på mange måter er overskriften over den politikken som skal føres, er muligheter. Vi er vant til at nordområdene har vært preget av konfrontasjon, slik det var i den kalde krigens tid. Nå er det mulighetene som står i sentrum, og jeg er helt enig med Gunhild Øyangen når hun roser bl.a. tidligere utenriksminister Stoltenberg for initiativ når det gjelder Barentssamarbeidet. Ja, det er ikke noe nytt at vi ser muligheter, men vi ser dem i stigende grad. Det arbeidet som ble gjort knyttet til Barentssamarbeidet for en ti års tid siden, var et uhyre verdifullt grunnlag som det nå bygges videre på, og som det er all grunn til å legge vekt på og forsøke å utvide, slik vi også gjør. Men det er heller ikke grunn til å legge skjul på at om det skulle bli ytterligere utvikling av olje og gass i nord, ville det virkelig bety at ikke bare ett, men mange blad blir bladd om når det gjelder mulighetene i nordområdene. Hvis det er slik som mange eksperter sier, at en fjerdedel av verdens uoppdagede petroleumsressurser finnes i de nordlige områder, er det klart at dette vil gi en helt annen mulighet og en helt annen hverdag i området fremover. Det er ingen tvil om at Norge er godt posisjonert; vi har bl.a. to meget dyktige oljeselskaper, som jo har uttrykt sin interesse for deltakelse på Shtokman-feltet. Skulle de få tilslag fra russiske myndigheter, vil det bety enormt mye, og det er nettopp en understrekning av de mulighetene som nå foreligger. Jeg har merket meg den debatten som har gått om behovet for å bygge allianser og holde på vennskap, og jeg tror at det er en svært viktig forståelse. Dette er ikke noe Norge kan håndtere alene, og det er viktig for oss å skape forståelse for norske synspunkter ute. Derfor tror jeg at de dialogene som vi dels varsler og dels allerede er i ferd med å gjennomføre, er av stor viktighet. Nordområdene spilte en stor rolle i det møtet vi hadde i EØS-rådet i Luxembourg i går, og i de bilaterale samtalene som fant sted i Washington i forrige uke. Slik må det også være i fremtidige samtaler. Så er det gjort noen poenger, ikke ut av politikkens innhold, men av hvordan vi skal organisere oss, knyttet til et forslag om en minister og et forslag om et direktorat. Når det gjelder minister, vil jeg bare si at jeg føler meg ganske sikker på at Utenriksdepartementet og Regjeringen vil være i stand til å ta det nødvendige koordineringsansvaret. Slik er det i dag, og det har jo nettopp båret frem denne meldingen, som det nå hva innhold angår, er bred enighet om i Stortinget, og jeg tror at det er en god måte å fortsette på. Jeg har merket meg at Senterpartiet ønsker at det skal være en minister. Det får ingen tilslutning. Jeg skal ikke si så mye mer om det, annet enn å uttrykke en viss forbauselse over at det skal være en midlertidig minister, for er det noe som ikke vil være midlertidig, så er det utfordringene i nordområdene. Jeg tror vi må regne med at vi stadig vil møte nye utfordringer i nordområdene, og da må vi ha et apparat til å møte dem. At de skal møtes av en midlertidig minister, må jeg få lov å uttrykke en viss forbauselse over, men det er jo ikke noe stort poeng. La meg også uttrykke en viss forbauselse over Fremskrittspartiets forslag om et direktorat, for hvis poenget er mer politisk styring og mer samordning når det gjelder de tunge politiske beslutningene, må det jo kunne sies å være en eiendommelighet at det nye grepet skal være å lage et direktorat. Og når det attpåtil kommer fra et parti som en gang i tiden la vekt på å tale mot byråkrati og om å sørge for å holde byråkratiet nede, så er det jo enda mer forbausende. Nå skal jeg ikke gi representanten Høglund altfor mye av skylden for den ideen – jeg så den fremført i en av finnmarksavisene da vi presenterte nordområdemeldingen i Tromsø. Det var partilederen som var på tur i Finnmark, så det var nok kanskje heller en av flyveideene, men det var av de mer eiendommelige flyveideer, og vi skjønner at Høglund kanskje ikke har hatt så god anledning til å sortere den vekk, kilden tatt i betraktning. Så et par ord om næringslivssamarbeidet. Veldig mye har gått bra i nordområdene i de senere årene. Det er ingen tvil om det. Det kulturelle samarbeidet, folk-til-folk-samarbeidet, helse, hva det nå skulle være, det går bra. Det området hvor det vel må sies at det er et klart potensial, er næringsområdet, men også her går det jo mye bedre enn det gjorde tidligere, og jeg møter norske næringslivsrepresentanter som er optimistiske når det gjelder mulighetene for nordområdene, og da ikke bare knyttet til olje og gass. Det vi fra norsk side må understreke, er at det fortsatt vil være avgjørende at det russiske systemet utvikler seg, slik at det er åpent, forutsigbart, at det er transparent. Det er det klart at næringslivet vil kreve når de skal sette sin innsats og sine midler inn i et slikt område. Det er noe som på mange måter er unndratt vår beslutning, men det er viktig å være tydelig på at forutsigbarhet og transparens er helt avgjørende for den videre utviklingen. Men så må vi også være klar over fra norsk side at nettopp fordi det ikke fullt ut er på plass, er det viktig for oss å være til stede og hjelpe næringslivet i området. Derfor legger vi også på bordet en del forslag som kanskje ikke er av de aller største, men som i den praktiske virkeligheten er svært viktige, og derfor er jeg glad for at også de har fått tilslutning. Det må være viktig for oss at vi også i politiske samtaler er parat til å ta opp mer detaljpregede spørsmål, som konkrete visumsøknader o.l., slik vi hittil har vært villige til å gjøre. Jeg tror vi må regne med at det også vil kreve kapasitet av oss fremover. Men for å avrunde: Jeg tror det som vil stå igjen fra denne debatten, er nettopp den brede enigheten om politikkens innhold, og det vil gi styrke og tyngde til det som kommer til å bli et viktigere og viktigere politikkområde i årene fremover.