Jeg er i grunnen litt forundret over at Den norske kirke har fått en for så vidt liten plass i dagens debatt, men jeg velger å tolke dette positivt, fordi det stort sett er positive endringer i budsjettet, som nesten hele Stortinget stiller seg bak. Og det er jo slik at når Kirkens rammer blir utvidet, får dette automatisk positive følger for andre tros- og livssynssamfunn. Der det er en liten forskjell mellom partiene, er på bevilgningsforslagene til prestestillinger – men alle utvider rammen – og på Tilskudd til private kirkebygg, hvor det, så langt jeg kan se, kun er Høyre og Venstre som ikke foreslår en økning. Jeg vil tillate meg å bruke samme bildet som andre har brukt tidligere i dag, nemlig at enkelte poster er forsvinnende små i den store sammenhengen, men isolert sett betyr de mye for dem det gjelder. Her tenker jeg på de spørsmålene som jeg stilte til Fremskrittspartiets representant tidligere i dag, men som jeg ikke fikk svar på. Vi ynder å kalle oss et raust og inkluderende samfunn, og for all del, det må være sentralt i vår politikk. Men da blir jeg litt forundret over Fremskrittspartiet når de foreslår å legge ned Sametinget, de foreslår å kutte i tilskudd til opplæring for språklige minoriteter, foreslår å kutte i tilskudd til opplæring i finsk og kvensk. Vi snakker her altså om minoriteter og urfolk. Videre foreslår Fremskrittspartiet å kutte i tilskudd til utvikling av musikk- og kulturskoler og å kutte i tilskudd til Nordland kunst- og filmskole. Helt til slutt sier Fremskrittspartiet at de vil ha en satsing innenfor forskningssektoren som i mindre grad tar hensyn til distriktspolitikk. Hvordan henger dette sammen med at Fremskrittspartiets representant Gåsvatn gir uttrykk for bekymring for grendeskolen? Jeg er glad for at vi har rom i budsjettet for både distriktspolitikk og minoriteter. Eller er det slik, som Fremskrittspartiet skriver i sine merknader, at «likestillingen er fullendt» også på dette området?