Det er veldig fint at Lena Jensen har tatt tak i dette temaet om samarbeid mellom hjem og skole. Her er det helt sikkert et område hvor det er store muligheter for videreutvikling og forbedring. Egentlig skulle dette samarbeidet være helt sjølsagt. Formålsparagrafen for skolen slår jo fast: «Grunnskolen skal i samarbeid og forståing med heimen hjelpe til med å gi elevane(...) (...) Det er jo en tydelig markering av at det er foreldrene som har hovedansvaret, mens skolen altså skal hjelpe til, og det er skolen som er faginstansen. Det er godt å høre statsrådens forsikringer om at denne regjeringa vil gi hjem–skole-samarbeid høy prioritet. Jeg tror statsråden uttrykte seg omtrent slik: Jeg er opptatt av å styrke foreldrenes muligheter for medvirkning i skolen og for å gi barna faglig støtte. Vi veit at foreldre har ulike forutsetninger når det gjelder dette, og tiltak som kan bidra til å utjevne disse forskjellene, vil være et viktig tema i vårt arbeid med den kommende stortingsmeldinga om sosial utjamning og utdanning. Det er bra at den bebudede stortingsmeldinga til høsten vil ta opp dette forholdet. Det er svært sentralt. Det er nødvendig å komme med tiltak som kan gi alle foreldre muligheter for å støtte barna sine. I denne sammenheng er mange foreldre en ubrukt ressurs. Forskning viser jo, nær sagt tidligere også, at foreldrenes interesse for skolen er helt avgjørende for barnas prestasjoner. Sosiale forskjeller forsterkes i skolen. Det er derfor helt riktig at det ikke bare er skolemotiverte familier tiltak skal rettes mot. Jeg kjenner til at FUG-representanter har tatt tak i temaet og spurt: Hvordan kan vi myndiggjøre foreldre til å være støtte for sine barn? Det må jo også stilles krav til foreldrene. Kanskje kan det settes likhetstegn mellom medvirkning fra foreldrene på den ene sida og felles forpliktende beslutninger på den andre. Samarbeid må uansett være bindende for begge parter, både for hjem og skole. Som nevnt er det store ulikheter i forskjellige familier. Vi foreldre trekker med oss vår historie og overfører den til barna våre. De som har et godt forhold til skolen fra egen skoletid, forsterker det. I familier hvor det er et dårlig forhold til skolen, blir det utslagsgivende. Derfor kan en dessverre si at skolen er med på å øke forskjellene mellom de sosiale lag, mellom ulike familier. Det bør skolens folk etter hvert bli mer bevisste på. Det bringer meg over på lærernes ansvar. Jeg skal vokte meg vel for å prøve å definere denne gruppen, men stort sett kan en vel si at det er folk som gjennom livet har hatt et greit forhold til skolen. Det fører oss inn på en enkel sannhet: Det er lettest å samarbeide med dem en likner sjøl. Lærere samarbeider best med folk som liker skolen. Det er helt forståelig, men det holder ikke. For lærerne er det viktig å være lyttende til foreldrenes tilbakemeldinger. De er de nærmeste til å gi uttrykk for hvordan eleven absorberer undervisningen og kan forklare hvilke behov det enkelte barn har. Så her er det viktig at skolen og foreldrene kommer hverandre i møte, og at de er åpne fra begge kanter. Det er på mange måter store spenninger i dette feltet. Kanskje er det slik at foreldre og lærere først og fremst bør lage en forventningserklæring seg imellom – bli enige om arenaene, så å si. Foreldre og lærere har hvert sitt kompetanseområde. Det er det viktig å avklare. Målet for begge parter er å være støtte for eleven, som alltid må stå i sentrum.