I dag har vi igjen en viktig interpellasjon, som SV er glad for blir tatt opp. Jeg tror ikke det er slik at det er noen politikere som glemmer dette temaet. Men det er vanskelig. Det er vanskelig fordi utgangspunktet her er barn som har opplevd veldig tung omsorgssvikt, kanskje vold. I tillegg er det en tapssituasjon, som det er vanskelig å kompensere for. Derfor er jeg glad for at interpellasjonen kommer opp. Den kan vel minne oss alle sammen på mange av de rapportene vi får fra barnevernet om at tilstanden i barnevernet ikke alle steder er slik som vi ønsker det. Et viktig utgangspunkt som vi må ha med oss hele veien, er at der er det mye igjen. Men jeg tror ikke at det står på – for å si det slik – manglende vilje eller innsikt, når det ikke har løst seg. Det kan nok i noen tilfeller stå på økonomi, men at det er noen som glemmer dette, det tror jeg ikke. Det som har vært i fokus her, har vært den vanskelige overgangen til voksenlivet, som kan være vanskelig nok i vanlige familier med vanlige barn. Og det er klart at den overgangen kan oppleves som at man blir satt på bar bakke – kanskje en også i en periode ønsker det sjøl – og at veien tilbake igjen til barnevernet, hvis man trenger hjelp derfra, ikke er åpen og tydelig. Da har jeg lyst til å understreke det som flere har sagt før meg, det som står i lov- og regelverket om at barnevernet i god tid før ungdommen fyller 18, skal informere om og ta opp dette med adgangen til fortsatt å være under barnevernet. Jeg har også lyst til å si at jeg synes det må være en helhet i vurderingen av om man skal være i tiltak under sosialtjenesten eller under barnevernet, for det er ikke åpenbart logisk at det er viktig å være under sosialtjenesten da. Det kan like gjerne være at man skal være under barnevernstjenesten lenger. Slik som det er i dag, er det ikke noe hinder i loven for at man kan fortsette etter 18 år hvis man har avbrutt kontakten med barnevernet. Men jeg føler meg noe usikker på om signalene om at det er slik, er tydelige nok ute, og da ikke bare med hensyn til barna det gjelder, men også til forvaltningen. Vi har fått opp eksempler på at barnevernstiltakene ikke har vært bra nok, og da sier de som jobber med dette der ute, at de har økonomiske begrensninger. Men i lovverket står det tydelig at her skal man ha tjenester uavhengig av om det er lagt restriksjoner på f.eks. kommunale budsjetter. Da blir det viktig om statsråden kan si noe om det også gjelder i forhold til disse barna som har passert 18-årsdagen, og eventuelt skal kunne være under barnevernet i en lengre periode. Det er klart at det er økonomisk press på mange av disse tjenestene, og det blir viktig at man har den samme holdningen til barnevernstjenester etter 18-årsdagen som man har til dem før den dagen. Det er ikke fordi dette er barn, men fordi det er unge voksne som er i en sårbar periode, som trenger denne kontakten kanskje mer enn noen annen. Jeg har lyst til å sette spesielt søkelys på en gruppe som ingen har nevnt i dag. Det er enslige mindreårige asylsøkere. Det er kanskje den gruppa som er aller, aller mest alene i hele verden, og som nesten ikke har nettverk rundt seg, annet enn eventuelle personer som kanskje er ute etter å lure dem ut på dårlige veier. Slike folk vet vi finnes, og de har ganske gode antenner når det gjelder å finne fram til barn og ungdom som er i en sårbar og ensom fase og posisjon i livet sitt. Derfor er det så utrolig viktig at man forsøker å være tydelig på å tilby denne oppfølgingen etter 18-årsdagen til alle, og at man er oppmerksom på de enslige mindreårige asylsøkerne. Jeg har også lyst til å si at når det gjelder dette med fosterforeldre og deres rett til og behov for å vite, er det slik at vanlige foreldre også har svært begrenset tilgang på slik informasjon etter at barnet er fylt 18 år. Slik er det. Til slutt vil jeg oppfordre alle til å lese VGs artikkel fra 29. april i år som tar opp problemene til barnevernets gjengangere, og som forteller om en virkelighet som er slik at de fleste av oss nesten ikke orker å tenke på den. Men det er faktisk slik ennå. Vi har derfor en lang vei å gå og et stort arbeid foran oss før situasjonen er trygg for barn som har det vanskelig hjemme.