Et godt budsjett er blitt enda bedre. Dette klassiske Jon Lilletun-sitatet kan meget vel brukes om budsjettprosessen i høst. Som flere har vært inne på, var utgangspunktet fra den avgåtte regjeringen når det gjelder budsjettet, slett ikke dårlig. Reduksjonen av den innsatsbaserte finansieringen fra 60 til 40 pst. var basert på at man erkjente en rekke uheldige utslag. Man fikk mer markedsorientering, man fikk vridninger og prioriteringer i retninger som Stortinget ikke hadde vedtatt. I det hele tatt hadde det konsekvenser som gav dårligere økonomistyring. Det taler til Ansgar Gabrielsens ære at han lot fagligheten og ikke overordnede ideologier styre finansieringen av sykehusene og reduserte innsatsbasert finansiering. Vi har også sett at den avgåtte regjeringen har hatt midler til opptrappingsplan, slik at den har vært fulgt opp når det gjaldt psykiatrien. Vi så, nokså overraskende vil jeg si, at en rekke av de egenandelsøkningene man hadde forventet, ikke kom, og at det ble innført frikort opp til tolv år for barn. Den rød-grønne regjeringen har likevel klart å styrke budsjettet ytterligere på viktige punkter, ikke minst når det gjelder rusmiddelavhengige. Der er det fortsatt en lang vei å gå. Vi er nødt til å øke den innsatsen gjennom fireårsperioden, for å ivareta en rekke grupper som faller ut. Jeg vil likevel trekke fram to punkter som jeg tror det er uhyre viktig å gå videre med. Vi ser at helseforetakene nå disponerer ca. 70 milliarder kr, og det er et uhorvelig beløp når man sammenlikner med andre budsjettposter. Det er et beløp som tilsier at man er helt avhengig av å ha bedre økonomistyring enn det man tradisjonelt har hatt gjennom årene når det gjelder sykehusene. Derfor blir det også viktig å se på virkemidler som bedrer denne økonomistyringen. Sosialistisk Venstreparti har i mange år vært opptatt av at vi skal innføre en nasjonal helseplan, nettopp som et styringsverktøy for å få overordnet kontroll både med ressursbruken og med hvordan man skal fordele spesialistkreftene. Vi håper at vi skal klare å få til en framdrift som gjør at man etter hvert får vedtatt det i Stortinget. Jeg registrerer at komiteen samlet har påpekt behovet for en bedre samordning mellom spesialist- og kommunehelsetjenesten. Wisløff-utvalget har på en rekke punkter påpekt mekanismer som kan bedre den samhandlingen. Jeg tror at bl.a. den konflikten vi nå ser i Finnmark, mellom de to sykehusene og Alta kommune, skyldes uavklarte forhold når det gjelder finansiering av spesialisttjenester. Så får man konflikter i kampen om knappe ressurser. Jeg tror at mange av de konfliktene vi ser rundt omkring i Helse-Norge i dag når det gjelder sykehusstrukturen, løses dersom man har forutsigbarhet og vet hva man har å forholde seg til i årene som kommer. Derfor er både finansieringen av halvannenlinjetjenesten og en overordnet plan for å beskrive hvordan ressursene skal brukes, viktige grep.