Jeg fikk behov for å korrigere en åpenbar misforståelse hos sistnevnte taler. Så langt jeg kan se, var ikke budsjettbehandlingen i Regjeringen ferdig i august–september. Den var ferdig i begynnelsen av november, da de siste delene av den utenomparlamentariske forhandlingsprosessen som i år har vært det viktigste bidraget til budsjettbehandlingen, var ferdig, gjennom forliket mellom IA-avtale-partnerne. Jeg skjønner at det er et behov for å snakke pent om prosesser. Vi har vel aldri hatt en mer spesiell budsjettprosess enn den vi har hatt i høst. Men Høyre har altså et prosjekt. Vi har et mål for vår politikk, og det er å bidra til å forme et samfunn som gir muligheter for alle, for det er det som bidrar til å skape både den offentlige og den private velferden. Det er det som bidrar til at mennesker får mulighet til å bruke seg – at vi styrker landet, bygger gründerskapet og nyvinningskulturen. Det er det vi som politikere bør stimulere. Det krever en politikk som gjør det mulig å holde på de gode arbeidsplassene i dag, samtidig som vi legger grunnlaget for enda bedre arbeidsplasser i årene fremover. Verden rundt oss endrer seg hurtigere, og endringene er mer omfattende enn før. Det er ikke så mange som tar inn over seg det faktum at fra 1990 til i dag har antallet mennesker som deltar i verdenshandelen, fordoblet seg, fra en og en halv milliard til tre milliarder mennesker. Det som skjer rundt oss, treffer oss med mye større styrke enn det har gjort tidligere. Det innebærer at vi må endre oss, og vi kan ikke møte de endringene vi ser ute, ved å stikke hodet i sanden og håpe at dette går over. Den globale konkurransen kan ikke stenges ute ved hjelp av proteksjonisme, isolasjonisme eller tollbarrierer. Det krever en strategi for fremtidsoptimisme, ikke det jeg opplever at Regjeringen har, en strategi for fremtidspessimisme. Omstilling trenger ikke å være slutten på noe godt, det kan like gjerne være starten på noe bedre. Jeg har tro på at Norge kan hevde seg i den globale konkurransen, og jeg er optimist på Norges vegne. Jeg tror vi kan være et av verdens beste land å bo i de neste 20–30 år, hvis politikerne bestemmer seg nå for å ta inn over seg det som skjer rundt oss, og forbereder oss på det. For det kommer ikke av seg selv. Vi må fremover bruke de store pengene våre på å gjøre landet rustet for fremtiden. Mulighetene ligger der i påvente av en politikk som setter oss bedre i stand til å gripe dem. Regjeringen har pleid å si at i budsjettet skal vi bruke de store pengene på de store oppgavene. Men jeg ser stort sett bare de store ordene på de store oppgavene, og veldig lite prioritering for fremtiden. Det er også skuffende at Regjeringen prioriterer forbruk i dag fremfor investeringer for fremtiden. Vi kan ikke vente til vi har full barnehagedekning og de barna som går i barnehage nå, kommer ut i arbeidslivet, før vi innfører kunnskap, krav og kvalitet i skole og høyere utdanning. Vi kan ikke ta hvileskjær i forskningsinnsatsen når vi allerede ligger både to og tre runder bak. Vi kan ikke utsette å realisere kunnskapssamfunnet når vi vet at Kina og India puster oss i nakken når det gjelder avanserte ting som nanoteknologi, men også når det gjelder vare- og tjenesteproduksjon på mange områder. Regjeringens politikk skiller seg fra Høyres politikk på flere punkter, men kanskje det vesentligste punktet er at vi vil forme fremtiden. Vi stiller oss ikke passive til hvordan utviklingen rundt oss skjer, vi prioriterer å investere i mennesker, kunnskap, forskning, innovasjon og infrastruktur. Vi investerer fordi omstilling og endringsvillighet også betyr at vi må gjøre mennesker rustet til å klare seg i dette fremtidssamfunnet. Derfor satser vi på kompetanseutvikling for elever, men også for voksne. I årene fremover er det enda viktigere enn før at vi lar alle gode krefter slippe til. Behovet for trygghet og omsorg kommer til å øke, og jakten på de gode løsningene må derfor være viktigere enn ideologiske kjepphester. Regjeringens allergi mot private og frivillige løsninger vil gjøre det vanskeligere for folk å få et tilpasset tilbud når de trenger hjelp fra det offentlige, enten det gjelder helse-, rehabiliterings-, omsorgs- eller skoletilbud. Hvis vi skal unngå at folk blir kasteballer i det offentlige, kan vi ikke la utdaterte prinsipper utkonkurrere fornuftige ordninger, slik Regjeringen gjør. På mange områder ser vi nå at andre må presse Regjeringen til å legge de ideologiske kjepphestene til side til fordel for å finne gode løsninger. Høyre er alltid på side med de gode løsningene, og ikke på de ideologiske kjepphestenes side.