Takk til representanten Sjøli for å ha satt søkelyset på omsorg ved livets slutt. Det er et veldig viktig tema. I dag vet vi at det kommer en stadig økende gruppe av eldre og andre syke som ved livets slutt ønsker å dø hjemme. Denne omsorgen krever en høy grad av respekt, av omsorgsfullhet og av faglig innsikt, sammen med krav om forsvarlighet for den enkelte pasient. Omsorg ved livets slutt vil f.eks. innebære respekt for pasientens integritet og lydhørhet overfor pasientens problemer av fysisk, psykisk og åndelig og sosial art. Vi trenger en helhetstenkning i denne sektoren også i forhold til pasienten. Vi må gi pasienten best mulig livskvalitet i en vanskelig periode. Dette krever helsepersonell som både har en høy grad av forståelse for og kompetanse til å gi god nok pleie i samråd med den enkelte pasient. Statsråden nevnte at undervisningssykehjem kan gi en god kompetanseheving, og jeg er enig i at dette er et viktig tilbud. Et annet viktig moment i helseretten er at ingen kan utsettes for behandling mot sin vilje. Valgmulighet til å dø på et sykehus eller å dø hjemme og rådgivning omkring dette krever også respekt og kompetanse fra dem som utfører pleie. Det er et stort press på kommunene i disse sakene. I dag er det mye kortere behandlingstid, og mange ønsker å dø hjemme. For kommuner som i liten grad kommer i kontakt med problemstillingen, må det sikres et godt samarbeid med spesialisthelsetjenesten. Ordningen med åpen retur, der pasienten kan henvende seg til sykehuset dersom vedkommende har behov for det, er viktig. Representanten Sjøli ønsker flere sykehjemsplasser for palliativ omsorg. I mange sykehjem i små kommuner er poenget ikke nødvendigvis at det skal opprettes egne sykehjemsplasser for palliativ behandling, men at man kan oppgradere noen av sykehjemmenes korttidsplasser og dermed sørge for en stor grad av fleksibilitet i systemet. Hospice-filosofiens tenkning er viktig for å ivareta helheten til døende mennesker i omsorgstjenesten. I dag er det videreutdanning for sykepleiere og hjelpepleiere innenfor dette feltet. Jeg vil spørre statsråden om det er noen vilje hos Regjeringen til videre satsing på videreutdanning i en lindrende behandling for disse gruppene. Lokalsykehusene er nevnt, og de er viktige. Flere lokalsykehus samarbeider med kommunehelsetjenesten, og det er viktig at en i kommunene har kvalifisert personell, og at de har mulighet for fleksibilitet. Dette er jo ikke noe statisk system, men mennesker som jobber tverrfaglig må følge pasienten. Innenfor dette felt er det stor grad av administrering av smertelindring, riktig ernæring og psykisk støtte. Man trenger stor kompetanse for å være i stand til å utføre dette. Samarbeidsregjeringen satset på dette i forrige periode, og i årene som kommer, må det en videre satsing til, en satsing som møter behovene for en stadig økende palliativ behandling av eldre og yngre syke mennesker. En opptrapping av rekrutteringsplaner for videreutdanning i palliativ medisin er en viktig forutsetning for å kunne styrke tilbudet om omsorg ved livets slutt. Representanten Woie Duesund nevnte den satsingen som folk på Sørlandet har gjort for kreftomsorgen ved Sørlandet sykehus. Den avdelingen må prioriteres. Venstre mener det er viktig å ha et godt utbygd system med ambulerende team som kan bistå pasienter og ikke minst pårørende i både sykehjem og innenfor kommunehelsetjenesten. Dette kan være en god, fleksibel ordning i mange små kommuner. Jeg tror det er et vesentlig argument i forbindelse med videre oppbygging av omsorg ved livets slutt, ved smertelindring av f.eks. kreft i terminalfasen. Her er det også viktig å trekke inn pårørende som trenger støtte og informasjon. Venstre ønsker å påvirke kommunene til å legge til rette for ambulerende team. Hvordan kan statsråden sørge for nok og kvalifisert bemanning til å sikre omsorg ved livets slutt? Dette handler om verdighet og livskvalitet.