Som seg hør og bør i et revidert nasjonalbudsjett gjør vi stort sett ingen store endringer i skatteopplegget. Vi gjør en del mindre endringer, og noen litt viktige endringer. De større grepene kommer vi tilbake med i forbindelse med den ordinære behandlingen av statsbudsjettet. I tråd med filosofien bak omleggingen av pensjonsorganiseringen og sparingen der, styrker vi sparingen i organisert form både innenfor obligatoriske tjenestepensjoner – som vi behandlet i fjor, og som nå innføres i arbeidslivet – og i denne sammenhengen de selvstendige næringsdrivendes muligheter til å spare med skattefradrag. I tillegg avvikler vi de skattefordelene som ligger i de individuelle pensjonsavtalene. Det andre vi gjør, er at vi får på plass det vi bad om en vurdering av fra Finansdepartementet, nemlig skattefritaksordningene på fordelene ved gratis mat og hyretillegg for sjøfolk. Samtidig gjør vi endringer for å innføre det, sånn at det er Stortinget som har ansvaret og muligheten til å fastsette grensene for sjøfolk, og vi innfører en sterkere fordelingsprofil i forhold til hyretillegget. Jeg tenkte at jeg skulle bruke mesteparten av innlegget mitt til å snakke om eiendomsskatten, som det har vært noen ordentlige debatter om. Jeg har hatt gleden av å diskutere den i mange kanaler, med mange Høyre-folk. Jeg synes det er grunn til å si at eiendomsskatten er en god skatt, det er en lokal skatt, og det er en skatt med potensial for god fordelingsprofil, fordi det er ingenting som er så skjevt fordelt her i landet som formue, og fordi formue også kommer i kraft av eiendom. Det er bare å se seg rundt, så ser man klart at dette skinner igjennom i alle deler av samfunnet. I romanen Forføreren tas Jonas Wergeland – som er hovedpersonen, og som vokser opp i en drabantby i Oslo – med av sin venninne opp i Holmenkollåsen for å se på redernes villaer, for at han skal skjønne at det finnes klasseforskjeller i Norge. For en guttunge som har vokst opp i en drabantby, der stort sett alle bor i mer eller mindre like store leiligheter, er det klart at dette blir et sjokk. Flere mennesker burde ta seg en tur opp i Holmenkollåsen på søndagsturene sine, for å skjønne at det finnes klasseforskjeller i Norge, og for å forstå at eiendomsskatten faktisk er en god lokal skatt som kan ha gode fordelingsvirkninger, hvis den fordeles på riktig måte. I det fremskrittsparti-/Høyre-styrte Oslo taper innbyggerne 0,7–1 milliard kr i forbedret kollektivtrafikktilbud, eldreomsorg og skoletilbud, fordi byrådspartiene mener at eiendomsskatten prinsipielt er en gal skatt, og fordi de dermed gir de største skattelettene til dem som har de største formuene. Etter å ha sittet fire år i kommunalkomiteen, opplever jeg at det er én ting som står som en påle i budskapet fra Høyre-ordførere, senterpartiordførere, Kristelig Folkeparti-ordførere og arbeiderpartiordførere i kommuner over hele landet, og det er at eiendomsskatteloven sånn som den er i dag – altså før vi i dag vedtar de endringene som er nødvendige – er gammeldags og krever fornying. Det unisone budskapet fra de fleste ordførerne er at det er helt nødvendig å kunne kreve eiendomsskatt fra hele kommunen, ikke bare fra de delene som er utbygd på «byvis». Det er flere gode grunner for en sånn endring. En er at det ikke finnes særlig gode grunner i dag for en deling mellom de områdene som er utbygd på «byvis», og de som ikke er det. Det har vært mange rettssaker, med ulik praksis fra område til område og fra kommune til kommune. Det er ulikheter mellom ellers like hus, og det skaper ulikheter i beskatningen mellom ellers like hytter. I Bergen har skillet gått sånn at de som bor i blokkleiligheter i drabantbyene, betaler eiendomsskatt, mens de som bor i de største villaene i litt mer grisgrendte strøk i Fana, ikke betaler eiendomsskatt. Og det er ofte de som har de største formuene. Det er altså sånn at et menneske som bor i en liten hytte i et hyttefelt i Vinje, kan komme til å betale eiendomsskatt, mens folk som bor i hyttepalasser i mer grisgrendte områder som ikke er utbygd på «byvis», ikke betaler eiendomsskatt. Denne ulikheten sørger vi nå for å gjøre noe med. Det vil fortsatt være en lokal skatt, som lokalpolitikerne bestemmer, og det er viktig for oss i arbeidet videre.