Det er et godt norsk folkelig uttrykk som sier «mye skrik og lite ull», og etter å ha hørt hr. Djupedals innlegg i denne debatten, må jeg si at det er sjelden jeg har hørt et så dramatisk misforhold mellom lydvolum og innhold. Det Djupedal argumenterer for, er jo ikke det forslaget han har vært med på å fremme, men et helt annet. Han har ikke behov for noen utredning av noe som helst, han har jo allerede tatt standpunkt og vet hva løsningen er. Når han vet så utmerket godt at dette er de riktige og fremtidsrettede svarene, hadde det vært ryddig og greit å fremsette et konkret forslag. Men det som det er vanskelig å få tak på, er hva han ønsker å få utredet i denne sammenheng, og hva det skulle kunne bidra til. Problemet med tilnærmingen i forslaget er dels at det er uten adresse, nemlig hva det er de pengene man ønsker å drive inn gjennom forskjellige kreative tiltak, skal brukes til. Det er helt uspesifisert. Er det den alminnelige drift av FNs organisasjon, som medlemslandene er forpliktet til å finansiere, og eventuelt til erstatning for medlemslandenes direkte forpliktelse til å finansiere det? Er det andre av de mangfoldige formål som ligger under FN-hatten, dette skal dreie seg om? Det flertallet har sagt i innstillingen, er at den reelle utfordring vi står overfor i dagens verden, er realiseringen av tusenårsmålene, ikke alle andre tenkelige formål når det gjelder å holde organisasjoner gående. Det vi videre har sagt, er at det er viktigere at alle FNs medlemsland følger opp de forpliktelser de faktisk har inngått, istedenfor å snakke om noe annet, og istedenfor å henlede oppmerksomheten på global skattlegging som alternativ til de forpliktelsene de selv ikke er villig til å innfri. Det må jo være mulig å se at en stor del av de kreative ideene som er lansert, er kommet nettopp fra de politikere som er aller lengst borte fra å ta sin egen nasjonale forpliktelse på alvor når det gjelder å bidra til å realisere FNs tusenårsmål. Det er et element av kompensatorisk retorikk ute og går i dette, som det er vanskelig å ikke bli slått av. Så sier Djupedal at han ikke ønsker å politisere dette. Nei, vel. Da er det litt pussig at han har laget et Dokument nr. 8-forslag sammen med to andre representanter fra ett eneste parti. Hvis man er opptatt av ikke å politisere noe, pleier man gjerne å gå frem på en litt annen måte her i huset. Da er det også litt oppsiktsvekkende at han forsøker å fremstille dette som et norsk innenrikspolitisk problem, som en alminnelig høyre–venstre-motsetning. Det er det ikke. Vår oppfatning av dette og de ideene man ønsker utredet til tross for at man allerede har konkludert, er at samtlige er dårlige ideer. De representerer et sidespor, hvor debatten om de store utfordringene ikke bør parkeres. Man bør sørge for å holde den debatten på hovedsporet, og ikke på sidesporene. Til sist: Den siste argumentasjonen Djupedal fremførte til fordel for akkurat ideen om en flyskatt, gjør det nødvendig for meg å presisere at miljøavgifter som egentlig er oppfunnet av andre grunner enn hensynet til miljøet, nemlig for å skaffe inntekter til det ene eller andre formål, er og blir en uting. Det er en sammenblanding av formål. Enten det skjer nasjonalt eller internasjonalt, er det en sammenblanding av formål som er egnet til å avspore oppmerksomheten. Til aller sist en ørliten merknad til representanten Haga, som var velvillig omsorgsfull i forhold til Kristelig Folkeparti og Kristelig Folkepartis program. Hun antydet at det er oppsiktsvekkende hvis et parti ikke til punkt og prikke følger et program som dreier seg om hva man vil utrede. Men det forekommer faktisk nærliggende eksempler på at partier har betydelige problemer med å følge sitt eget program når det gjelder det de har lovet å gjøre. Åslaug Hagas prefererte fremtidige regjeringspartner SV har i sitt program for inneværende stortingsperiode et ubetinget løfte til SVs velgere om at de i denne perioden skal fremsette forslag om at Norge skal melde seg ut av NATO. 14 dager før avslutningen av perioden må man vel kunne konstatere at det var et løfte som ikke var alvorlig ment, og som man aldri hadde tenkt å innfri.