Jeg er glad for at Stortinget vier oppmerksomhet til en type saker som er blant de vanskeligste vi har å forholde oss til i helsevesenet. De fleste beslutninger om å avslutte behandling tas, som flere allerede har vært inne på, på bakgrunn av enighet mellom behandlende personell, pasienten og dennes pårørende. De tilfeller det her er tale om, er situasjoner hvor man ikke kommer til enighet. Som jeg allerede har vist til i mitt til brev til helse- og omsorgskomiteen av 17. mars i år, har vi i dag flere lovbestemmelser som skal bidra til at de rette beslutningene fattes. Bestemmelsene skal også sikre at pasientens og pårørendes synspunkter tas hensyn til. Jeg vil her kort nevne de viktigste. Pasienten har rett til vurdering av sin helsetilstand innen 30 dager etter at henvisningen er mottatt. Viktig i den sammenheng det her er tale om, er også retten til fornyet vurdering etter pasientrettighetsloven § 2-3. Dette kan være et hensiktsmessig virkemiddel for å få en objektiv vurdering av om det finnes behandlingsalternativer. Videre er det bestemt i pasientrettighetsloven at pasienten har rett til å medvirke ved gjennomføring av helsehjelpen og til å få informasjon. I dette ligger bl.a. at pasienten skal tas med på råd dersom det må foretas et valg mellom ulike behandlings- eller undersøkelsesmetoder. Pasienten skal ha den informasjon som er nødvendig for å få innsikt i sin helsetilstand og innholdet i helsehjelpen. I de tilfeller hvor pasienten ikke har samtykkekompetanse, har pasientens nærmeste pårørende, som kjent, rettigheter både når det gjelder medvirkning sammen med pasienten og til å få informasjon. Når det gjelder spørsmål om avslutning av livsnødvendig behandling hvor pårørende ønsker at behandlingen skal fortsette, reises det spesielle etiske problemstillinger. Beslutningen som skal fattes, innebærer noe langt mer enn en rent faglig vurdering av hva som er forsvarlige behandlingsalternativer. Gjeldende lovverk er basert på at det er ansvarlig medisinsk personell som har myndighet til å treffe avgjørelse i slike saker. Samfunnsdebatten den senere tid har imidlertid vist hvor vanskelig det kan være når det treffes en avgjørelse som er i strid med pårørendes ønsker. Jeg tror de kliniske etikkomiteene i utgangspunktet er egnede organer til å drøfte håndteringen av slike saker det her er snakk om. Dette er også en type saker som rent faktisk behandles i de kliniske etikkomiteene i dag. Samtidig ser jeg at det i noen tilfeller kan reises spørsmål ved objektiviteten til den aktuelle etikkomiteen i slike saker. De kliniske etikkomiteene er stort sett sammensatt av personer som har sitt virke i det aktuelle helseforetaket. Jeg er tilfreds med at flertallet i komiteen ønsker å gi meg anledning til å foreta en grundig vurdering av hvilke tiltak som er best egnet til å ivareta hensynet til pårørende i slike situasjoner. Ett av de tiltak jeg vil vurdere, er å gi pasient eller pårørende mulighet for å få saken innbrakt for en klinisk etikkomite ved et annet helseforetak. Dette vil styrke hensynet til habilitet og uavhengighet. Jeg vil også vurdere muligheten for et sett med nasjonale retningslinjer for de kliniske etikkomiteene, noe som også kan bidra til at man så langt som mulig unngår ulik praksis med hensyn til komiteenes håndtering av sakene. Etter mitt syn er det viktigste å legge til rette for at uenighet mellom pårørende og helsepersonell om denne typen beslutninger unngås. Derfor er det viktig å bruke tilstrekkelig med tid. For de få tilfeller hvor det likevel oppstår en slik uenighet, vil jeg arbeide for at håndteringen av saken og de etiske, menneskelige og faglige overveielser som må gjøres i slike vanskelige situasjoner som dette, blir ivaretatt på en så betryggende, objektiv og grundig måte som mulig.