Det sakspolitiske er det bred enighet om i denne komiteinnstillingen. For det første er det bred enighet om å ha en fornuftig og bra organisering for Den norske kirke, og det er også bred enighet om å sikre finansieringen av tros- og livssynsopplæringsreformen. Det er viktig, for disse forholdene synes jeg man skal se i sammenheng med ett viktig punkt i Gjønnes-utvalgets innstilling, og det er det punktet hvor alle i utvalget, uansett bakgrunn, er enige, nemlig at tros- og livssynssamfunnet Norge – ut fra hensynet til mangfold, respekt for det enkelte individ og for tros- og livssynsfriheten – er avhengig av at det fins en raus og skikkelig offentlig støtte. Dette er bredt – det inkluderer også det nå for tiden feirende Human-Etisk Forbund, som deltar i den argumentasjonen, at religion og livssyn har sin plass i det offentlige rom. Og skal det ha sin plass i det sivile samfunnet Norge, må det også være til stede en skikkelig, fornuftig og god finansiering. Det er viktig å minne om dette i en debatt som den vi har i dag, fordi det er et viktig utgangpunkt foran andre deler av Gjønnes-utvalgets utredning som går på skillet mellom kirke og stat. Når det gjelder trosopplæringsreformen, er den viktig også av en grunn utover selve reformen. Den trosopplæringsreformen vi har fått, er en reform som ikke bare gjelder Den norske kirke, men som også gjelder alle trosretninger og livssyn i Norge. Det betyr med andre ord at i den reformen ligger det også en tung ansats til å tegne det som kan bli en religionspolitikk i Norge, altså en religionspolitikk i tillegg til en kirkepolitikk. Hvis man går tilbake til Gjønnes-utvalget, er det igjen viktig å merke seg at det er det samme grunnleggende fellesskap mellom alle som er representert der; viljen til å skape vilkårene for en slik politikk. Det er viktig i disse tider. I en tid med så mye kulturell og etisk brytning som det kan være mellom store religioner, er det veldig viktig at det fins arenaer for gjensidig respekt og arenaer for møteplasser. Så er det ett realpolitisk forhold som jeg føler behov for å knytte noen merknader til, og det er Opplysningsvesenets fond. På det punkt har hele den samlede opposisjon avstått fra det som ellers kunne vært ganske interessant, nemlig å drive en polemisk øvelse. Vi har avstått fra det, av den, etter min oppfatning, tunge, viktige grunn at håndteringen av Opplysningsvesenets fond er – tror jeg, på vegne av Venstre, men jeg tror også andre tenker tanken – ganske viktig for Regjeringens håndtering av Gjønnes-utvalgets innstilling når det gjelder forholdet mellom stat og kirke. Jeg har på vegne av opposisjonen – på vegne av meg selv og Venstre, i hvert fall – lyst til å gi en utstrakt hånd til den statsråd som selv har bedt om å få en sjanse til å håndtere spørsmålet på en slik måte at debatten skal tåle spenninger, og ønsket å avstå fra kortsiktig fekting rundt Opplysningsvesenets fond. Men det sier seg selv at det også påkaller en refleksjon hos Regjeringen, at den ser på det punkt hos seg selv og sier at den vil ta fondet opp til samlet vurdering i forbindelse med debatten om forholdet mellom stat og kirke. Her har man et indre valg. Hvordan man håndterer det indre valget, tror jeg betyr noe langt utenfor forholdet mellom partiene i denne sal. Det betyr noe også i forhold til selve den store stat–kirke-debatten som vi skal ha. Når det gjelder den debatten, synes jeg det er viktig å strekke ut hånden. Da skal vi ikke dra til polemikken – selv om det av og til kan vært fristende å gjøre det – særlig fordi noen av oss sitter med nok tallkunnskap til å vite hvordan forholdene kunne bli. Men jeg synes det er viktig å markere fra min side at når vi har gått fram på den måten, er det for ikke å skape en polemisk tone på det området. Så får vi heller la hverdagen avgjøre hvordan fondet blir håndtert. Men den store testen er, som sagt, at fondet blir håndtert der det fortjener å bli håndtert, nemlig sett i sammenheng med det framtidige forholdet mellom stat og kirke i Norge, og at alle forsøk, tror jeg, på å forskuttere fondet i ulike sammenhenger fort kan bringe uro inn i den diskusjonen. Det oppfatter jeg i grunnen ikke at noen har lagt opp til. Jeg oppfatter heller at man ikke ønsker å gjøre det – derfor denne konkrete markeringen. Så vil jeg avslutningsvis kommentere at det er litt ulike måter å uttrykke dette på i komiteen, men man er i komiteen glad for den regionsdialog som foregår, både i kirkelig sammenheng og i forhold til andre trossamfunn i Norge. Også jeg, som representant for Venstre, ser positivt på dialogen og på alt det arbeidet som gjøres med hensyn til å bygge møteplasser i en slik sammenheng. Det fortjener ros fra denne talerstol.