Saken om kirkenes forfall har vært diskutert her i Stortinget flere ganger, uten at noen vesentlige grep er tatt for å hindre et voksende forfall. Situasjonen for kirkebyggene har jo de siste årene vært et stadig tilbakevendende tema, ikke bare i Stortinget, men i hele den offentlige debatten. Dette gjenspeiler folks forståelse og verdsetting av kirkebyggene. De eldste kirkene er blant våre aller viktigste kulturminner. Kirkene er sterke symbolbærere av lokal identitet og tilhørighet. De er ikke museumsgjenstander, men er fortsatt i bruk som levende menighetskirker. Det er ikke merkelig da at engasjementet mot forfallet er stort, både i kirkelige, kulturminnefaglige, politiske og lokale miljøer. Mange har hevdet at det er uverdig at vi som nasjon ikke er i stand til å ivareta den kulturarven og den kunstskatten som kirkene representerer. For to år siden, i juni 2004, besvarte daværende kultur- og kirkeminister Valgerd Svarstad Haugland en interpellasjon fra stortingsrepresentant Eva M. Nielsen fra Arbeiderpartiet. Interpellasjonen den gang er til forveksling lik den som nå er stilt av representanten Holten Hjemdal fra Kristelig Folkeparti. Spørsmålet den gang lød: «Kan statsråden gjøre rede for hva hun vil gjøre for å forhindre at landets kirkebygg forfaller?» To år senere stiller representanten for Kristelig Folkeparti spørsmålet om hva jeg vil gjøre for å unngå et ytterligere kirkeforfall. Interpellasjonen må være en erkjennelse av at tiden siden forrige interpellasjon ikke er brukt godt nok i denne saken. I sitt svar den gangen gav daværende kultur- og kirkeminister forhåpninger om at noe ville bli gjort fra statens side. Lite er imidlertid skjedd. Verken kulturminnemeldingen eller stortingsmeldingen om kirkeøkonomien, som begge ble lagt fram av Bondevik II-regjeringen våren 2005, gav offensive svar. Det mest konkrete som har skjedd, er rentekompensasjonsordningen for istandsetting av kirker, som kom i statsbudsjettet for 2005, men da som resultat av forhandlingene i Stortinget. Det er konstatert at vedlikeholdssituasjonen for mange kirkebygg er svært dårlig, til dels alarmerende dårlig. Flere faginstanser har regnet på istandsettings-, oppgraderings- og vedlikeholdsbehovet for kirkene, og alle har konkludert med at behovet tilsvarer mange milliarder kroner. La meg likevel nyansere dette dystre bildet noe. Vi har ca. 1 600 kirker i vårt land. Det er ikke slik at samtlige av disse snart faller sammen på grunn av dårlig vedlikehold, eller at situasjonen for Oslo Domkirke gjelder for alle kirkene. Jeg mener det er svært viktig i denne debatten å holde fram at mange kirker faktisk er i god stand. Mange lokalsamfunn, menigheter og kommuner har ivaretatt sine kirker på en utmerket måte, med jevnlig og godt vedlikehold. Det må vi ikke glemme. Jeg vil også føye til at det de siste årene har utviklet seg ordninger som representerer viktige sentrale tiltak overfor kirkebyggene. Det er etablert en sentral forsikringsordning for kirkene, det er initiert sentrale tiltak med brannforebyggende formål, og det arbeides kontinuerlig med ulike energiøkonomiseringstiltak, som bl.a. har betydning for sikringen av Kirkens kunstskatter. I løpet av to år gjennomføres nå en landsomfattende termografering av alle kirkene, noe som betyr at risikoelementer knyttet til elektriske anlegg blir avdekket. Den nasjonale kirkebyggdatabasen gir kirkeverger og andre et bedre forvaltningsverktøy, og vi får alle mer systematisk kunnskap og dokumentasjon om den enkelte kirke. Også Norsk institutt for kulturminneforskning er i ferd med å utvikle en database for registrering og oppbygging av forskningsbasert kunnskap om kirkene. Som interpellanten er kjent med, bad Stortinget i juni 2005 regjeringen utarbeide en strategi for ivaretakelse av våre eldre kirker. Dette anmodningsvedtaket står fast, og arbeidet med å etterkomme det er i gang. At Regjeringen vil ta tak i denne saken med en offensiv holdning, kommer ellers tydelig fram i Soria Moria-erklæringen. Det heter der at Regjeringen bl.a. vil sikre et forsvarlig vedlikeholdsnivå for verneverdige kirker og «legge økonomisk til rette for styrket vedlikehold av kirkebygg». Det er de fredede og verneverdige kirkene som har fått størst offentlig oppmerksomhet, ut fra sin status som kulturhistorisk viktige kirker. Gjønnes-utvalgets utredning, Staten og Den norske kirke, har viet et helt kapittel til behovet for å gjøre noe overfor de verneverdige kirkene. Også kirke-, utdannings- og forskningskomiteen har i sin nylig avgitte innstilling til stortingsmeldingen om kirkeøkonomien framholdt at det er viktig at noe gjøres for de eldste kirkene. Jeg kan love at jeg som kultur- og kirkeminister vil følge opp Stortingets anmodningsvedtak og intensjonene i Soria Moria-erklæringen. Som sagt er arbeidet i gang i departementet. Jeg regner med å kunne være mer konkret om innholdet i det vi kan kalle en vernestrategi for kirkene, når statsbudsjettet for 2007 legges fram. La meg til slutt minne om at det er kommunene som har det lovfestede økonomiske ansvaret for vedlikeholdet av kirkene her til lands. En styrking av kommuneøkonomien er derfor i seg selv svært viktig for at kommunene skal kunne settes i stand til å ivareta sine oppgaver overfor kirkebyggene. I statsbudsjettet for 2006 sørget Regjeringen som kjent for en betydelig vekst i kommunesektoren med en reell økning i kommunenes frie inntekter på 5,7 milliarder kr. Lokalsamfunnenes ansvar for sine kirker har vært bærende helt fra gammel tid. Sentrale bidrag og tiltak på kirkebyggfeltet bør etter min mening basere seg på denne forutsetningen. En uklar ansvarsfordeling mellom staten og kommunene på dette området tror jeg vil kunne skape en vanskelig situasjon, ja faktisk være til skade for vedlikeholdet av kirkebyggene. Vi skal bidra med særskilte tiltak og initiativ. Men det aller viktigste vi som sentrale myndigheter kan gjøre, er å sørge for at kommunene har solid nok økonomi til å ta det ansvaret de faktisk har for kirkene.