Dette er en spennende og viktig interpellasjon, men den er også så åpen at den inviterer til å holde innlegg om veldig mye. Det er her fare for å hente opp, slik en del av debattantene så langt har gjort, vellagrede slagord fra valgkamp og fra partiprogram. Det kan man sikkert gjøre, og skyte forbi hverandre. Jeg kunne ha gjort det, men jeg skal ikke gjøre det. Jeg har tenkt å delta litt i refleksjonene om historieskrivingen, og jeg vil – ut fra mine erfaringer de siste årene – mane til å bygge ned retorikken litt. Jeg har opplevd å være en del av regjeringen gjennom de siste fire årene. Grovt sett kan jeg dele dem i to perioder. De to første årene var veldig krevende når det gjelder å få orden på viktige ting i norsk økonomi. Sentralbanksjefen hadde rett da han sa at boet etter Stoltenberg I var en økonomi i ulage; det var en kraft i økonomien til økt arbeidsledighet. Det var tøffe tak. De tøffe takene ble tatt – til stor glede for opposisjonens lettvintheter i møte med dette, men det ble allikevel gjort. Så gikk vi over i en ny toårsperiode, hvor ting gikk i en mye bedre retning. Vi har nå sett at veldig mye av dette kom utenfra. Det er det ingen tvil om – det meste kom utenfra. Men vi bidrog også for egen del – det er det heller ingen tvil om. Men jeg vil kanskje enda mer si det slik: Alt det gode som kom utenfra, kunne vært ødelagt, hvis ikke vi hadde hatt evnen til å gjøre rette prioriteringer og ta noen tøffe tak. Jeg tror kanskje også at jeg vil være så polemisk å antyde at hadde finansministerens egen økonomiske politikk vært rådende i den forrige fireårsperioden, frykter jeg at hun hadde hatt en mye dårligere situasjon å være finansminister i nå. Jeg vil likevel innrømme så mye at vi skulle gjerne – jeg tror jeg tør si det på vegne av den forrige regjeringen – ha opplevd at arbeidsledighetstallene hadde begynt å falle før. Vi satt lenge og ønsket oss det. Vi forstod ikke helt hvorfor ikke virkningen kom før. Vi så at bedriftene tok i bruk ny teknologi, økte effektiviteten og tok ut den kapasitet de hadde, før de utover i 2005 begynte å tilsette flere. Derfor ser vi nå virkningen, de har først utnyttet kapasiteten. Vi skulle kanskje også ha sett at den dynamiske skattepolitikken hadde gitt virkninger enda tidligere, men det så vi også kom for fullt i 2005. At skatteøkningene til staten begynte å komme utover i 2005, selv om skattene var blitt redusert, er et bevis på at dette virker. Skattenivået og innretningen av skatt er viktig i næringspolitikken. Av og til tror jeg nok at politikere og finansministere vil føle at det overreageres på betydningen av små endringer i skattepolitikken, og kanskje en rasjonelt sett har rett i det. Men det er også en realitet at slik er det. Jeg skal være helt ærlig: Har vi trygghet for at det ikke skal bli verre stilt med oss enn at vi skal komme på 2004-nivå når det gjelder skattenivået, tror jeg nok at vi skal klare det på en brukbar måte. Da vil jeg legge vekt på at det også må holdes. Men det er klart at innretningen av skattesystemet er det grunn til å være urolig for. Det er en kombinasjon – som vi alle har vært med på – av at kapitalskatten skal økes for å få et mer rettferdig skattesystem, og for å få utjamning av skatt på arbeid og kapital, og den nye regjeringens politikk, å øke og beholde formuesskatten. Summen av den beskatningen jager fort nasjonalt eierskap ut av landet. Det er jeg redd. Bedriftene ser på kostnadene sine og overskuddet sitt, men vi vil gjerne ha norske eiere som bor i Norge, bak mange av de bedriftene. Summen av det som skjer her når det gjelder å beskatte eierskapet, er jeg veldig urolig for. Hva skjer i norske bedrifter nå? De sitter og ser i glasskulen sin. De var nok litt urolige ved regjeringsskiftet, men så ser de en regjering som kanskje ikke var så farlig som en kunne tro, en finansminister som lærte fort i møte med embetsverket i Finansdepartementet, og en statsminister som de har tillit til ikke kommer til å gjøre noe veldig galt i næringspolitikken. Det tror jeg er situasjonen. De ser på kostnadsutviklingen, de ser på arbeidskrafttilgangen framover, slik de erfarer det, de ser på renteutviklingen, og de ser på hva som kan være de konkurransefortrinn de måtte ha. Jeg vil også legge vekt på det de oppfatter som politiske signaler. Der vil jeg gjerne avslutte med å rette en liten advarsel til finansministeren, for dette er farlig for bedriftene – f.eks. når det varsles ny ervervslov, hvor statssekretæren og statsministeren viser til Tyskland og antyder en bot på en million pr. arbeidsplass hvis man omstiller. Det gjelder bedrifter som slåss for arbeidsplassene i Norge ved å investere ute, og som vet at vi kommer til å stå overfor mange små og store unioner framover. Dette er farlige signaler. Det med å bruke statlig eiermakt mot andre aksjonærer, som kommer fram i dagens aviser, skremmer eiere ut av Norge og er også en farlig utvikling.