Jeg vil forholde meg til den «første» statsråden som Dagrun Eriksen nevnte i sitt spørsmål. Som medlem av grasrota i Den norske kirke, som menighetsrådsmedlem og som en som har møtt i Kirkemøtet i mange år, har jeg de siste ti–elleve årene registrert hvordan Kirken i møte med det norske samfunn og i møte med levende mennesker om eksistensielle problemer har flyttet seg, har økt sin egen takhøyde, f.eks. når det gjelder homofile. Jeg var for tolv år siden på et kirkemøte der det med 79 mot 1 stemmer helt selvsagt ble slått fast at kvinner hører med i alle sammenhenger. Jeg har sett hvordan kirkelige organer, bestående av folk som er valgt på en helt vanlig måte, klarer å slå fast at det skal være rom for homofile i vigslede stillinger. Kirkens møte med samfunnet har altså skapt og sikret en takhøyde. Føler statsråden at denne delen av stat–kirke-debatten er noe som han tar med seg, og som gjør inntrykk på ham? Jeg velger, som Dagrun Eriksen, i denne ordvekslingen å forholde meg til den første utgaven av statsråden.