De fagorganisertes massive støtte til det rød-grønne alternativet ved årets stortingsvalg gav oss et nytt flertall og en ny regjering. Høyresidens svekkelse av arbeidsmiljøloven var kanskje den viktigste årsaken til dette. De rød-grønne partiers løfte om å reversere svekkelsene i arbeidsmiljøloven som høyrepartiene vedtok i juni, falt i god jord på arbeidsplassene. Nå blir dette valgløftet innfridd. Den nye arbeidsmiljøloven styrkes på fire fundamentale felt: Loven blir en vernelov for arbeidstakerne.Vi styrker og innskjerper arbeidstidsbestemmelsene.Vi setter en stopper for økt bruk av midlertidige ansettelser.Vi styrker oppsigelsesvernet. Vi slår fast at formålet med loven er å verne arbeidstakerne ved at formuleringene om at det skal tas hensyn til bedriftenes og samfunnets behov ble tatt ut. Flere høringsinstanser gikk sterkt imot at hensynet til virksomhetene og samfunnet skulle framheves i formålsbestemmelsene ved høringen om ny arbeidsmiljølov våren 2005. En slik henvisning i formålet til loven kan bidra til å undergrave lovens vern av arbeidstakerne. Hensynet til helse, miljø og sikkerhet må være overordnet, og kan ikke gjøres til et økonomisk spørsmål. Vernebestemmelsene i loven kan ikke underordnes svingende konjunkturer eller virksomhetenes økonomiske situasjon. Endring av formålsparagrafen på dette punkt er et viktig signal å gi i en situasjon hvor arbeidstakerne stadig møter nye krav til omstilling. En henvisning til virksomhetenes og samfunnets behov i lovens formålsparagraf kan i denne situasjonen bidra til at ansatte eller de ansattes organisasjoner føler seg tvunget til å godta dårligere vern for å slippe nedbemanning og oppsigelser. Arbeidsmiljøloven blir igjen en lov som utvetydig anerkjenner betydningen av at arbeidstakerne har et spesifikt behov for lovbeskyttelse. Arbeidstakeren er den svake part i maktforholdet mellom arbeidstaker og arbeidsgiver. Dagens arbeidsliv kjennetegnes av ulike tempo, kulturer og tradisjoner. I de store og tradisjonelle industribedriftene vil arbeidsforholdene i stor grad være institusjonaliserte, forutsigbare og styrt av lover og avtaler mellom fagforeninger og bedrift. I den andre ytterkanten finnes det som man kan kalle «det råtne arbeidslivet», billig ufaglært arbeidskraft uten faglige rettigheter. Likevel ser vi at idylliserende myter om likeverdighet mellom arbeidsgiver og arbeidstaker har fotfeste i deler av det politiske miljø. Dette er myter som i stor grad blir næret av et glansbilde av den «nye» kunnskapsarbeideren, en ettertraktet arbeider som selger sine kunnskaper og sin arbeidskraft i et fritt marked uten fagforeninger. Dette glansbildet slår etter hvert sprekker, og til syne kommer utbrente og utslitte tredveåringer som har jobbet helsen av seg i løpet av kort tid for å leve opp til krav om effektivitet og arbeidsvillighet. Undertegnede og komiteens flertall vil understreke at formålsparagrafen angir retning for loven og gir uttrykk for lovens overordnede visjon og verdisyn. Formålsparagrafen har også betydning for fortolkning av de enkelte paragrafene i loven. Trygge rammer i arbeidslivet er forebyggende for sykdom, utbrenthet og lav pensjonsalder. Norge står overfor store utfordringer i å kunne ha nok hender i arbeid når eldrebølgen slår inn for fullt. Vi er alle tjent med et moderne arbeidsliv som tar innover seg dette perspektivet og legger til rette for at flest mulig skal kunne holde seg i jobb lengst mulig. Vi må skape trygge ansettelsesforhold som lar arbeidstakerne fokusere på å gjøre jobben sin, mer enn å fokusere på å beholde den. Bruken av midlertidige ansettelser er økende i Norge. Fra 1. til 3. kvartal i år økte antall midlertidige ansettelser fra 187 000 til 227 000, en økning på over 20 pst. Totalt er nå nær 11 pst. av arbeidsstyrken midlertidig ansatt pr. 3. kvartal i år. Diskusjonen her i dag går altså ikke på hvorvidt vi skal ha eller ikke ha midlertidige ansettelser, men hvorvidt vi skal legge til rette for en økning av bruk av midlertidige ansettelser. I sin argumentasjon for å liberalisere bestemmelsene hevder opposisjonen at økt adgang til midlertidige ansettelser vil føre til at bedriftene vil ansette flere, særlig ungdom og grupper på arbeidsmarkedet som sliter med å komme seg inn i jobb. Denne argumentasjonen bygger ikke på realiteter. Det finnes ikke belegg for å hevde at økt bruk av midlertidige ansettelser fører til at flere får jobb. Det er naturlig å tenke seg at det i oppgangstider vil føre til at noen kommer raskere i jobb, men dette utlignes ved at de også kommer raskere ut i arbeidsledighet når etterspørselen etter arbeidskraft vipper feil vei. Pr. i dag vet vi at midlertidige ansettelser er desidert mest utbredt i hotell- og restaurantvirksomheten, hvor hele 20,5 pst. av de ansatte er midlertidig ansatt pr. 3. kvartal 2005. Dette er også den bransjen hvor arbeidsledigheten er størst. I de bransjer hvor det er størst etterspørsel etter arbeidskraft, er det først og fremst mangel på kompetent arbeidskraft som er problemet. Slik vil det alltid være i oppgangstider. Et arbeidsliv som i stadig større grad stiller krav til utdanning og formalkompetanse, blir mindre i stand til å absorbere arbeidsledige på tvers av bransjer. Sysselsettingseffekten av å øke adgangen til bruk av midlertidige ansettelser er derfor mer enn tvilsom. Det som er helt sikkert, er at hele 75 pst. av de midlertidig ansatte i aldersgruppen 30–54 år ønsker fast ansettelse, ifølge Statistisk sentralbyrå pr. august i år. Komiteens flertall peker på studier som viser at midlertidig ansatte har mindre muligheter for selv å påvirke sin arbeidssituasjon. De har ofte lavere lønn og mindre tilgang til formell og uformell opplæring enn fast ansatte. Ulempene ved å være midlertidig ansatt er såpass store at Arbeiderpartiet ikke ønsker større utbredelse av denne typen ansettelser. Retten til å stå i stilling ved tvist om en oppsigelse er en sentral bestemmelse når det gjelder arbeidstakernes stillingsvern. Det er to hovedhensyn som ligger til grunn for reglene om rett til å stå i stilling: For det første skal man hindre at det i praksis blir nærmest umulig å gjeninntre i stillingen i de tilfeller oppsigelsen blir kjent ugyldig, og det f.eks. i mellomtiden er ansatt en annen i stillingen. For det andre tar bestemmelsen sikte på å verne om arbeidstakers inntekt i den perioden tvisten pågår. Nærmere 50 pst. av alle oppsigelsessakene som går for domstolene, blir kjent usaklige eller ugyldige. Dette underbygger viktigheten av å beholde dagens regler om rett til å stå i stilling til endelig dom foreligger. En annen innvending mot retten til å stå i stilling som har blitt brakt til torgs, er at den kan brukes i forliksforhandlinger for å få arbeidsgiverne til å utbetale høye erstatningsbeløp. Denne typen argumentasjon finner vi også i opposisjonens merknader i innstillingen vi i dag behandler. Jeg har til gode å se dokumentasjon på at det tas ut søksmål kun for å kunne heve lønn inntil dom faller eller for å brukes i forliksforhandlinger. Vi er som samfunn tjent med å ha arbeidstakere som har energi til å følge opp familie og leve et godt liv utenom jobben. Norge har høy yrkesaktivitet blant kvinner. Norske kvinner har også et høyt utdanningsnivå, og de føder flere barn enn i land vi vanligvis sammenligner oss med. Dette er veldig positive trekk ved det norske samfunnet, men det kommer ikke av seg selv. Skal vi i framtiden klare å få flere ut i arbeid og få dem til å bli i arbeid til pensjonsalderen, må vi ha gode og helsefremmende arbeidsvilkår. Arbeidstidsbestemmelsene er sentrale i denne sammenhengen. Da stortingsflertallet i juni for første gang i arbeidervernlovgivningens historie åpnet for en arbeidstidsforlengelse, var dette et anslag mot ett av fundamentene for den høye yrkesdeltakelsen vi har i Norge. Komiteens flertall mener også at et så rammepreget lovverk som ble vedtatt i juni, lett kan føre til et press på arbeidstakerne for å jobbe mer overtid. Det er faktisk slik at overtidsbruken i Norge pr. 2. kvartal i år har økt til et omfang som tilsvarer 68 000 heltidsjobber. En liberalisering av arbeidstidsbestemmelsene vil forsterke denne utviklingen og dermed stenge flere arbeidsledige ute. I debatten om disse endringene har det framkommet kritikk mot at Regjeringen viderefører bestemmelsene som gjelder de som har såkalt særlig selvstendige stillinger, som unntas fra deler av arbeidstidsbestemmelsene. Det blir hevdet at så mange som 1 million arbeidstakere blir unntatt. Jeg tillater meg å trekke i tvil dette tallet. I merknadene fra en samlet komite presiserer vi at dette unntaket skal gjelde for en svært begrenset gruppe arbeidstakere. Vi er oppmerksom på at praktiseringen av arbeidstidsbestemmelsene kan være i strid med de forutsetningene som lovgiver har lagt til grunn, både ved tidligere behandling og i denne omgang. Det var man også i juni, og Stortinget bad da om å få en utredning om praktiseringen av bestemmelsene, herunder omfanget som blir berørt. En slik utredning vil foreligge neste år, og vi vil da komme tilbake til denne problemstillingen. Jeg er da glad for at det åpenbart er en tverrpolitisk oppfatning at også denne gruppen arbeidstakere skal ha et godt vern, også i arbeidstidsbestemmelsene. Jeg regner derfor med at når vi har god kunnskap om saken, vil vi kunne komme fram til gode løsninger når saken kommer til behandling i løpet av 2006.