Norge er en av verdens ledende eksportører av våpen, ja faktisk den tredje største pr. innbygger. Det påhviler oss derfor et spesielt ansvar å forsikre oss om at våpen eller våpenkomponenter produsert i Norge ikke brukes til å begå brudd på menneskerettighetene. Venstre ønsker et effektivt kontrollregime for våpeneksport. Samtidig vil vi at det norske regimet gjør det mulig for norske bedrifter å eksportere våpen, våpenkomponenter og våpenteknologi. Med andre ord: Venstres linje er en krevende balansegang mellom på den ene siden å gjøre det mulig å produsere og eksportere våpen fra Norge og på den annen å håndheve en streng kontroll med denne eksporten. Venstre mener at åpenhet er en viktig nøkkel til et bedre kontrollregime. I St.meld. nr. 19 for 2005-2006 viser Regjeringen vilje til økt åpenhet innenfor de grenser som norske lover og regler setter. Dette er et skritt i riktig retning. Informasjonen som gis, er imidlertid ikke detaljert nok til å klarlegge hvilken eksportør/produsent som eksporterer hva, hvor og hvor mye. I flere NATO-land er denne rapporteringen mer omfattende og detaljert enn den norske. Venstre går derfor inn for at Norge legger seg på et nivå som tilsvarer «best practices» i NATO. Internasjonalt samarbeid er med den tiltakende globaliseringen blitt stadig viktigere for en effektiv våpeneksportkontroll. EUs atferdskodeks, som Norge har forpliktet seg til, er ikke bindende, men fremmer en felles tilnærming i EU til kontroll med våpeneksport. Atferdskodeksen er i ferd med å bli et sentralt internasjonalt referanseverk. I tillegg er Norge med i: Waasenaar-samarbeidet, rettet mot konvensjonelle våpenNuclear Suppliers Group, rettet mot atomvåpenAustralia-gruppen, rettet mot kjemiske og biologiske våpenRegimet for kontroll av missilteknologi Dette utgjør til sammen et relativt finmasket nett som 30–50 av de mest avanserte industrilandene har sluttet seg til. Grunnen til at jeg nevner dette, er at det er et tiltakende problem forbundet med mange av de øvrige landene som ikke fanges opp av dette nettet. Det aller meste av den ukontrollerte spredningen av våpen skjer via disse landene. Det er derfor gledelig at 139 land i FN sist oktober stemte for en resolusjon for å sette i gang arbeidet med en Arms Trade Treaty. Dette er tenkt å bli en folkerettslig bindende konvensjon mot internasjonal våpenhandel. Regjeringen stemte for resolusjonen og følger dermed opp engasjementet til Bondevik II-regjeringen på dette området. Konvensjonen er tenkt å fange opp land som ikke har så avansert kontroll med våpeneksport som f.eks. Norge. Det beklagelige er at USA stemte mot resolusjonen, og at land som Kina og Russland stemte avholdende. Det kan derfor i beste fall ta lang tid før en bindende konvensjon trer i kraft. I mellomtiden bør Norge sammen med andre likesinnede land forsøke å bevege USA, Russland og Kina, og andre, i riktig retning. En viktig grunn til å støtte arbeidet med en global konvensjon er det voksende problemet forbundet med lisensiering av våpenproduksjon i andre land. Dersom produksjonslandet har mindre strenge regler for våpeneksport enn f.eks. Norge, risikerer man at norske regler omgås. Lisens for produksjon av norskutviklede våpen i utlandet bør bygge på de samme kriteriene som for eksport, da de praktiske konsekvensene langt på vei er de samme. Jeg har merket meg utenriksministerens skriftlige svar til Amnesty International av 8. august i år. Han framholdt her at en stor del av vår våpeneksport består av deler og komponenter som inngår i andre lands våpensystemer. Dette gjør at disse landene får kontroll over sluttbruken av det ferdige produktet. Det er med andre ord deres og ikke våre våpeneksportregler som skal legges til grunn. Utenriksministeren kunne ikke utelukke at drivstoff laget i Norge og eksportert til USA ble brukt i Hellfire-raketter, som Israel satte inn i krigen mot Libanon sist sommer. Dette viser to ting: at det er huller i det norske regelverket for våpeneksport, ogat vi her er inne på et område hvor balansegangen mellom våpeneksport og kontroll med denne er ekstra krevende Det stilles i dag krav til tilfredsstillende dokumentasjon før utførselstillatelse innvilges. Slik dokumentasjon kan være en sluttbrukererklæring. Ved eksport av våpen og annet militært materiell til NATO-land krever ikke norske myndigheter sluttbrukererklæring eller reeksportklausul. Dette er en mangeårig praksis basert på tillit mellom partene innen alliansen. I dag har en del NATO-land krav om en slik sluttbrukererklæring i en eller annen form fra allierte, herunder bl.a. USA, Tyskland og Italia. Andre land, herunder bl.a. Norge, har ikke det. Realiteten er imidlertid at de aller fleste NATO-land har omtrent like avanserte og strenge kontrollregimer uansett krav om en eller annen slags sluttbrukererklæring. Venstre går inn for at Norge skal gjøre seg til talsmann for at hele NATO-alliansen legger seg på en felles standard når det gjelder krav til sluttbrukererklæring. Siktemålet er å tette igjen hullene i landenes kontrollregimer. Videre bør man forhindre at norske deler i framtiden inngår i krigsutstyr som settes inn i folkerettsstridige kriger. Hvis norske leverandører må si nei, skal ikke de som etterspør delene, kunne gå til konkurrenter i andre NATO-land og få et ja. Avslutningsvis oppfordrer Venstre til en aktiv oppfølging av et internasjonalt instrument vedtatt av FNs generalforsamling i 2005 for merking og sporing av håndvåpen. Siktemålet bør være bindende internasjonale regler som også omfatter ammunisjon, og som gjør det mulig å spore våpen, våpenkomponenter og ammunisjon tilbake til kjøper. Dette viser seg å ha en hemmende effekt på illegitim omsetning og bruk av våpen.