Den nye arbeids- og velferdsforvaltningen Stortinget blir invitert til å vedta i dag, er en etterlengtet reform. Målene er klare: færre på stønad og flere i aktivitet. Brukeren skal få ett sted å henvende seg gjennom en felles førstelinje – en mer effektiv forvaltning slik at ressurser kan frigjøres til arbeidet mot brukerne. Den nye arbeids- og velferdsforvaltningen er en helt ny organisering hvor brukerne står i fokus. Dagens ordning med et trygdekontor og et sosialkontor forsvinner. Det blir et arbeids- og velferdskontor i alle kommuner. Det vil være brukernes kontaktsted for alle statlige tjenester og for kommunale tjenester, som minimum økonomisk sosialhjelp. Arbeids- og velferdskontoret vil være et samarbeid mellom stat og kommune, men brukeren skal oppleve det som ett kontor. Aetat og trygdeetaten forsvinner. Det blir en ny statlig arbeids- og velferdsetat. Kommunene beholder ansvaret for sosialtjenestene. Det er ingen lystelig bakgrunn for at denne reformen er nødvendig. Altfor mange personer står utenfor arbeidslivet og mottar offentlig støtte. Hele 700 000, dvs. én av fire, i yrkesaktiv alder står helt eller delvis utenfor arbeidslivet. Skal vi opprettholde vårt velferdssamfunn, er dette en situasjon som ikke er bærekraftig. Det krever at vi må gjøre noe med dagens organisering av arbeids- og velferdstjenester, som ikke er godt nok innrettet mot det å hjelpe folk til arbeid. Den demografiske utviklingen tvinger oss også til å gjøre noe aktivt, fordi den stiller velferdspolitikken overfor nye utfordringer gjennom et økt press på arbeidskraftressursene samt en sterk økning i utgiftene til helse- og omsorgstjenester og pensjoner. Vi trenger flere hender i arbeid. Behovet for en reform er stort også fordi mange brukere møter en oppsplittet forvaltning som er organisert på tvers av mange brukeres behov. Mange blir gående for lenge på trygd eller sosialhjelp før aktive arbeidsrettede tiltak settes inn. Vi vet at sannsynligheten for varig å falle ut av arbeidslivet øker jo lenger man går passiv. Da er det et problem at dagens samordning for brukere med behov for mange tjenester ikke er god nok. Det at brukerne må løpe fra kontor til kontor og opplever å bli kasteballer mellom tre ulike etater, er en uverdig situasjon for den enkelte. Ingen skal måtte være tvunget til å fortelle livshistorien sin tre ganger til tre ulike personer. Målet om å få flere i arbeid og færre på stønad er viktig for å styrke arbeidslinjen, men det er samtidig nødvendig å understreke at arbeid dreier seg om noe mer enn å oppfylle samfunnsøkonomiske mål. Arbeid er en verdi i seg selv. Det gir sosial forankring og er den beste garantien mot fattigdom og sosial utstøting. Målet om et enklere system for brukerne og økt tilpasning til brukernes behov er nødvendig for å nå målet om flere i arbeid. Imidlertid er det viktig at dette målet også inkluderer dem som står utenfor arbeidsmarkedet. Det er noen av oss som aldri vil klare å komme seg ut i ordinært arbeid, eventuelt bare i svært begrenset omfang. De skal også få et enklere system å forholde seg til, og et bedre og mer tilpasset tilbud gjennom den nye reformen. Jeg ser ingen motsetning i dette. Jeg tror at det er både mulig og nødvendig å ha fullt trykk på begge deler. Å få flest mulig ut i arbeid står ikke i motsetning til å bedre tjenestetilbudet til dem som ikke klarer å leve uten offentlig stønad. Samtidig er det nødvendig at flest mulig er i arbeid, for at vi skal kunne opprettholde et godt velferdssamfunn, herunder et sikkerhetsnett for dem som trenger det aller mest. Målet om en mer helhetlig og effektiv arbeids- og velferdsforvaltning handler både om et mer samordnet tjenestetilbud til brukerne og om at arbeidet organiseres slik at en større del av ressursene frigjøres til arbeidet med å få flest mulig ut i aktivitet. Ved en innsparing av administrasjonskostnader er det viktig å sette av tilstrekkelig med ressurser til å produsere gode tjenester til brukerne. Den største økonomiske gevinsten gjennom denne reformen vil komme gjennom reduserte utbetalinger av passive ytelser, som et resultat av at flere kommer seg ut i arbeid. Proposisjonen foreslår at arbeidsdelingen mellom stat og kommune fortsatt skal være slik den er i dag. Det betyr at kommunene skal beholde sitt ansvar for oppgaver etter lov om sosiale tjenester, videre at det politiske ansvaret for arbeidsmarkedspolitikken forblir nasjonalt og fortsatt får en direkte nasjonal forankring i folketrygdens pensjons- og stønadsordninger. Et bredt flertall i komiteen støtter opp om denne modellen. Fremskrittspartiet foreslår imidlertid at alle tre etatene samles i én statlig etat med et samlokalisert velferdskontor i hver kommune. Jeg overlater til Fremskrittspartiet selv å argumentere for sin modell, så jeg vil konsentrere meg om å redegjøre for hvorfor regjeringspartiene synes det er riktig med fortsatt innsats fra både stat og kommune. Likeledes overlater jeg til SV og Fremskrittspartiet å argumentere for sitt forslag om å innføre nasjonale normer for økonomisk sosialhjelp som er nasjonalt finansiert, og til SV og Senterpartiet om å utrede en ordning med garantert minsteinntekt. Det er riktig at kommunene, som er det forvaltningsnivået som står nærmest innbyggerne, også har ansvaret for det nedre sosiale sikkerhetsnettet. Samtidig er det viktig å bevare ansvarskoblingen mellom økonomisk sosialhjelp og andre viktige kommunale tjenester. For å si det slik: Dersom ikke kommunene skulle ha ansvaret for sine innbyggere når de har mest behov for hjelp og er i en akutt økonomisk krisesituasjon, så vet ikke jeg hva vi skal med kommunene. At økonomisk sosialhjelp fortsatt skal være en skjønnsbasert ytelse, slik flertallet i komiteen går inn for, sikrer nettopp at hver innbygger får en individuell vurdering av sin situasjon, og at det sees i sammenheng med eventuelle andre tiltak som settes i verk. Like lite aktuelt er det å kommunalisere arbeidsmarkedspolitikken eller de regelstyrte rettighetsordningene i folketrygden. For å sikre brukerne én dør inn til alle tjenester etableres det én førstelinjetjeneste, hvor brukere med sammensatte behov får en fast kontaktperson. Førstelinjetjenesten baseres på forpliktende samarbeid mellom stat og kommune nedfelt i lokale samarbeidsavtaler. Det skal være minst ett arbeids- og velferdskontor i hver kommune som er brukernes kontaktsted. For å kunne gi brukeren raske og helhetlige behovsavklaringer og tjenestetilbud, må velferdsforvaltningens samlede verktøykasse kunne brukes i førstelinjetjenesten og av saksbehandleren som møter brukeren. Brukere med arbeidsevne må raskt få muligheten til å komme inn i arbeidsrettede prosesser. En samling av virkemidlene i en førstelinje vil også kunne føre til et bedre og tettere samarbeid med arbeidsgivere og næringsliv. Jeg tror stor lokal frihet til selv å finne ut hvordan det enkelte arbeids- og velferdskontor skal organiseres, er en forutsetning for å lykkes. Kommuner er forskjellige, ikke bare i størrelse, men også i forhold til ulike lokale utfordringer som krever forskjellig fokus fra de ulike kontorene. For å sikre fleksible løsninger lokalt er det derfor viktig at proposisjonen åpner for interkommunalt samarbeid, at større kommuner kan ta ansvar for deler av arbeidsmarkedspolitikken, og at stat og kommune skal kunne gjøre oppgaver for hverandre. Stor lokal frihet er også nødvendig for å klare å forene kvalitet og spisskompetanse med et bredt tilbud til brukerne i førstelinjetjenesten. For å kunne følge opp hver enkelt bruker og sørge for at målet om flere i aktivitet nås, er det viktig at det legges opp til økt bruk av individuelle planer, planer som vil fungere som en sosial kontrakt som viser rettigheter og plikter. Likeledes bør arbeidsrelaterte stønader følges opp av tydelige krav, samtidig som mottakerne sikres helhetlig oppfølging og aktive tiltak. Sammenslåingen av trygdeetaten og Aetat kommer til å innebære store utfordringer, likeledes etablering av førstelinjetjenesten i samarbeid med kommunene. Men utfordringer er som kjent til for å løses, og det kan bli en positiv opplevelse dersom forholdene legges til rette. Det er de ansatte som kommer til å være det mest avgjørende suksesskriteriet for reformen. Derfor er det nødvendig at det settes inn betydelige ressurser til felles kompetanseheving og felles kulturbygging, likeledes at det settes av tilstrekkelig med midler til omorganiseringen, inkludert utvikling av felles IKT-verktøy. Kompetanseheving er så viktig at en enstemmig komite syntes det var riktig å forsterke proposisjonen på dette området med to forslag, som går både på behovet for tilstrekkelig med ressurser til kompetansehevende tiltak og på plan for samlet kompetanseutvikling i den nye arbeids- og velferdsforvaltningen. I en omorganisering er også trygghet på arbeidsplassen viktig. Proposisjonen sier klart at ingen skal miste jobben på grunn av omorganiseringen. For øvrig er omstillingskostnadene anslått til ca. 3 milliarder kr over fem–syv år, men fra Regjeringens side er dette kun et anslag. Gjennomføringsprosessen er planlagt, og nødvendige lovendringer vil bli fremmet slik at den formelle etableringen av en ny, felles statlig etat kan skje fra annet halvår 2006. Videre er målet at førstelinjetjenesten i det alt vesentlige skal være samlokalisert over hele landet innen 2010. Regjeringens forslag til ny arbeids- og velferdsforvaltning er først og fremst en organisatorisk reform, som er et viktig virkemiddel for å nå målet om en helhetlig arbeids- og sosialpolitikk. Forslaget må ses i sammenheng med Regjeringens helhetlige strategi for et mer inkluderende samfunn og arbeidsliv, og må sees i sammenheng med bl.a. IA-arbeidet, fattigdomssatsingen og den nye pensjonsreformen. Regjeringen har i tillegg varslet at det er satt i gang et arbeid med en samlet gjennomgang av virkemidlene som er rettet mot personer i arbeidsdyktig alder. Noen vil kanskje synes det ville være bedre å foreta organisajonsreformen og virkemiddelgjennomgangen parallelt. Til det er det å si at den reform som vi i dag skal vedta, har en egeneffekt, og at både en sammenslåing og kanskje omfattende endringer av virkemidlene på én gang ville blitt en for omfattende oppgave. Til slutt vil jeg få takke komiteen for et godt samarbeid. Det har vært spennende å få jobbe med en av de viktigste arbeids- og velferdsreformene i nyere tid. Jeg gleder meg til å se resultatene.