Jeg har fått et direkte spørsmål fra representanten Karin Andersen. Jeg synes kanskje dette står ganske klart i forslaget vårt, i og med at vi skriver at det skal være basert på utføregraden. Og hele saken gjelder jo uføretrygdede, så jeg håper det ikke er noen misforståelse. Vi har ikke tenkt å tvinge noen minstepensjonister ut i arbeid. Spørsmål nr. 2 som jeg fikk, gikk på dette med hvordan man skal utføre sin plikt hvis arbeidsgiver ikke er villig til å gi en muligheten. Da er min påstand at samfunnet i hvert fall først må akseptere at de uføre ønsker å bruke sin restarbeidsevne. Noen sier at de har gode arbeidsgivere som har hjulpet dem til å legge til rette hele veien etter hvert som sykdommen har gjort dem mindre og mindre arbeidsføre, mens andre har opplevd en klar tendens til å bli presset ut av arbeidslivet, til tross for at man mener selv at man kunne bidratt. Da må vi gjøre noe med de holdningene som samfunnet har. Skal vi kunne endre disse holdningene, bør i hvert fall Stortinget gå foran og vise sin holdning, vise at utstøting fra arbeidslivet ikke er akseptabelt. Det er ikke akseptabelt for samfunnet, og det er i hvert fall ikke akseptabelt for den enkelte det gjelder. Bruk av restarbeidsevne skal ikke behøve å oppfattes som en almisse eller en varmestue, men som en plikt og en rettighet.