La meg først få takke saksordføreren for solid og samlende arbeid med denne innstillingen, og også fordi han i høringen som første utspørrer satte en saklig tone og gjorde spådommene i media om at dette skulle bli grilling og sirkus, grundig til skamme. Kjernen i denne saken er forholdet mellom politikk og forvaltning. Den handler ikke om hvorvidt vi skal ha en streng eller en raus innvandringspolitikk. Den handler om tilliten til at forvaltningen iverksetter de vedtak som er fattet av Regjeringen, i tråd med de politiske føringer som er gitt, og innenfor de rammer som er trukket opp, der det må være rom for skjønnsutøvelse. Det er dette som er sakens kjerne, og derfor er det en samlet komite som finner det kritikkverdig at UDI i behandlingen av de 197 såkalte MUF-sakene gikk utover de politiske føringene fra departementet. Rapporteringsplikten er helt sentral i det samspillet som må være mellom politikk og forvaltning. I denne saken overholdt ikke UDI den plikten, noe som i ettertid er erkjent, både av tidligere direktør Trygve Nordby og av på det tidspunktet konstituert direktør Manuela Ramin-Osmundsen. Og det er dette som gir grunnlag for komiteens alvorlige formulering «meget kritikkverdig». Denne skarpe kritikken baseres også på at det innad i UDI ble reist spørsmål om den praksis det ble lagt opp til, var i tråd med den midlertidige forskriften. Når spørsmålet var reist, burde ledelsen sørget for en avklaring med departementet for å forsikre seg om at man var på riktig side av de politiske intensjonene bak forskriften. Kjernen i denne saken er prinsipiell, og derfor er kritikken sterk og berettiget. Når denne saken har fått så stor oppmerksomhet i media, er årsaken ikke bare denne prinsipielle siden. Skandalen, som det fort heter i våre dager om feil som begås, skyldes også at den er skjedd på et politisk følsomt område. Da jeg i sin tid begynte som journalist i Arbeiderbladet i 1970, fantes det på setteriet noe som het «Jesu gjenkomst-bokstaver». De var aldri i bruk den gangen. I dag er de i daglig bruk i mange aviser, uten at gjenkomsten har inntruffet. Disse bokstavene ble også tatt i bruk i denne saken. Derfor vil jeg si at de følger den feilen som ble begått, har fått, er jo ikke at 197 har fått varig opphold på urettmessig grunnlag. Det de har fått, er en tillatelse til å arbeide og forsørge seg selv, eller å oppholde seg i asylmottak i ett år. Jeg sier ikke dette for å dempe styrken i den kritikk en enstemmig komite står bak. Det er ingen formildende omstendighet ved at forvaltningen går utenfor politiske føringer, at skadevirkningene er begrenset, men det hører med i bildet når vi skal bedømme hva i denne saken som eventuelt fortjener ordet «skandale». Jeg tror at man i hele UDI-systemet har lært mye av denne saken – at aktsomheten i forhold til de politiske føringene som gis, er skjerpet, og at både ledelses- og saksbehandlingsrutiner vil bli bedret. Da er det betryggende å vite at kostnadene ved denne lærdommen er avgrenset, innvandringspolitisk sett. Det er et annet forhold som ble avdekket under granskingen av denne saken, som er langt alvorligere, nemlig det faktum at UDI, i strid med politiske føringer, innvilget permanent opphold til asylsøkere med ukjent identitet. UDI har med denne saken fått et sterkt og kritisk søkelys på seg. Det er avdekket kritikkverdig praksis i forhold til politiske signaler, og det er kommet fram at det er behov for å bedre ledelsesrutiner og saksbehandlingsrutiner. Men det er også kommet fram at det gjennom de siste fire–fem årene er skjedd betydelige forbedringer i UDI, som i 2001 var i alvorlige problemer, bl.a. med urimelig lange saksbehandlingstider. Den gang var det politiske hovedoppdraget å få produksjonen opp og saksbehandlingstiden ned. Dette har UDI langt på vei lyktes godt med. At det i en slik omstillings- og endringsprosess, som var nødvendig, oppstår både frustrasjon og feilgrep før interne rutiner og en god praksis er på plass, er ikke unormalt. Det er fortsatt mye å forbedre, og komiteen peker da også på noen hovedprinsipper som bør ligge til grunn for det arbeidet framover, slik også saksordføreren gikk ganske grundig inn på. Her vil også Graver-utvalgets neste rapport kunne gi viktige innspill til forbedringer. Grunnlaget for gode kommunikasjons- og rapporteringsrutiner mellom et departement og et forvaltningsorgan er selvsagt også et ansvar for departementet. Her har Graver-rapporten pekt på at selv om mye ble gjort, var det altså ikke nok. Derfor retter da også komiteen en liten pekefinger til både tidligere kommunalminister Erna Solberg og nåværende statsråd, Bjarne Håkon Hanssen. De kunne begge gjort mer for å forsikre seg om at rutinene for god kommunikasjon og rapportering var tilstrekkelige. Litt om Fremskrittspartiets forslag og merknader. Partiet har åpenbart behov for å bruke andre og sterkere ord for å underbygge komiteens felles kritikk. Dette er et markeringsbehov som bare kan tjene én hensikt, nemlig å trekke innvandringspolitikkens innhold inn som en klangbunn i denne sakens egentlige kjerne. Det kan ikke være av hensyn til ivaretakelsen av Stortingets kontrolloppgave. Det er nok mer et håp om at det fortsatt kan være poeng å hente i meningsmålinger ved å spille på fremmedfrykt og fordommer. Fremskrittspartiet foreslår at UDI-direktørstillingen skal omgjøres til en embetsstilling. Det er en debatt man gjerne kan ta. Men i den saken kontrollkomiteen har behandlet, finnes det ikke snev av sammenheng mellom det kritikkverdige som er skjedd, og fargen på UDI-direktørens pass. Da Fremskrittspartiets representant i kontrollkomiteen Carl I. Hagen reiste dette i et TV 2-intervju, sa han følgende – og jeg siterer fra en utskrift: «Det skal ikke være noen tvil om lojaliteten til fedrelandet, og tilknytningen til det norske folks historie og tradisjon, og at man skal ivareta dette landets interesser. Dersom man er innflytter fra et annet land med familie og røtter andre steder, kan det reises spørsmål om hvor man har sin lojalitet.» Dette er en ganske grov insinuasjon om at innflyttere, for å bruke Hagens egne ord, som tar stillinger i norsk forvaltning, kan være illojale overfor sin arbeidsgiver, fordi de altså har hatt sin oppvekst utenfor Norge. Og så trekkes dette i innstillingen videre til et forslag om at alle stillinger med instruksjonsmyndighet i UDI skal besettes med det jeg vil kalle rotekte nordmenn. I tillegg til at dette vil være i strid med prinsippene i EØS-avtalen, er det å se bort fra at det også finnes et habilitetsprinsipp i norsk forvaltning, som selvsagt også gjelder i UDI. Men kjernen i disse forslagene fra Fremskrittspartiet er jo å bruke også denne saken til å spille på innvandringskortet. Det gjøres med sedvanlig subtilitet. Her benyttes antydningens fine kunst til å si noe som egentlig er ganske ufint, om at tillit i dette samfunnet er noe vi bare kan være sikre på å ha mellom etniske nordmenn. Her snakkes det ikke om lojaliteten til en arbeidsgiver, men til fedrelandet, intet mindre. Her snakkes det om å ivareta «dette landets interesser», men Fremskrittspartiet har altså ikke reagert og funnet grunn til å reise spørsmål om danske Poul Engberg-Pedersen kan betros dette landets bistandsinteresser som NORAD-sjef. Jeg hadde håpet at Carl I. Hagen skulle benyttet den anledning denne debatten gir, til å be alle innflyttere som arbeider i Norge, om unnskyldning for den insinuasjon han har kastet på dem gjennom spørsmålet om hvor de kan ha sin lojalitet. Det er over 220 000 av dem her i landet. Men på bakgrunn av de forslag som er reist i innstillingen, forstår jeg at han ikke vil innfri mitt håp om at han skulle vise den storhet overfor mennesker som har kommet til Norge for å bidra enten i verdiskapende arbeid eller i norsk forvaltning – mennesker som gjennom Fremskrittspartiets utspill helt ubegrunnet har fått kastet et mistenkelighetens skjær over seg. Fremskrittspartiet har etablert egne partilag i Spania, der mange tusen nordmenn daglig nyter godt av den integrasjon og nedbygging av grensene som er skjedd i Europa gjennom 50 år. Der nede blir Fremskrittspartiets medlemmer og andre nordmenn behandlet som om de var spanske – selv om ikke alle viser vilje til å tilpasse og integrere seg i det spanske samfunn ved f.eks. å lære seg spansk. Der nede er budskapet fra Fremskrittspartiet at spanjolene bør lære seg norsk, slik at de kan ta seg godt av oss når vi trenger sykehjemsplass der nede. Her hjemme er budskapet til innflytterne at vi er ikke sikre på om vi kan stole på deg, fordi du har feil farge på passet og mangler tilknytning til det norske folks historie og tradisjon. Det er nok et eksempel på Fremskrittspartiets politiske janusansikt. Og det er ikke noe tiltalende ansikt.