Det hadde vært fristende å kommentere det siste innlegget. Varmen de siste dagene kan ha vært vel hard med hukommelsen til representanten Meltveit Kleppa, men noen av oss husker tilbake til valgkampen og de kommuner hun da reiste rundt i. Det får måles opp mot det kartet som blir servert på nettet om ikke så lenge, håper jeg. Jeg har ventet under hele debatten på om det ikke snart foreligger der. Det gjør det altså ikke ennå. La meg først ta det perspektivet på dette at kampen om å tiltrekke seg arbeidskraft kanskje er en av de mest samfunnsendrende prosesser som nå skjer i vårt samfunn. Det foregår en knallhard kamp for bedrifter, for næringer og for regioner om å skaffe seg arbeidskraft. Det er hoveddynamikken som gjør at vi nå, når norsk økonomi går for fullt, også opplever det sterkeste presset på utkantene noensinne. Tar vi våre sterkeste regioner, som langs vestlandskysten og her i Oslo-området, ser vi hvordan de tiltrekker seg arbeidskraft fra utkantene. Det har ikke minst sammenheng med at utkantene har næringer som ikke har den samme betalingsevne som næringer i de sentrale strøk. Det er det dette egentlig handler om. Dette er et viktig, men kanskje ikke så veldig stort bidrag for å prøve å kompensere noe av det, som vil gjøre det levelig for næringer i utkantene med mindre betalingsevne for arbeidskraft enn i sentrale strøk. Det kunne vært fristende å være litt polemisk med Regjeringen når vi hører – etter et halvt år – i denne sal hvordan ordene «mer næringsnøytral» har blitt honnørord i regjeringspartienes munn i denne debatten. Det skal jeg ikke gjøre. Jeg skal heller ikke gjøre et poeng av at finansminister og kommunalminister nå har stappet en velbrukt hammer ned i det nyervervede smykkeskrinet til næringsministeren. Det kan godt være han trenger det der. Men jeg skal stoppe opp og dvele ved det som er litt av poenget, at det er en omlegging av den næringspolitiske innretning av dette nye virkemidlet, som ikke har blitt rørt i denne debatten, nemlig at nå følger man bedriftene der de er lokalisert, og ikke arbeidskraften der den måtte reise og ta med seg en lav arbeidsgiveravgift til en ny arbeidsplass. Jeg tror det er grunnleggende bra. Det styrker bedriftene i utkantene. Det gjør i og for seg ikke arbeidskraften fra utkantene mer konkurransedyktig når man reiser inn til byene. Det er ikke det vi primært er ute etter heller. Men det kan faktisk tiltrekke seg en del arbeidskraft utenfra, f.eks. fra Oslo, at man reiser til Hammerfest eller andre steder for å ta seg spennende og flott arbeid. Så jeg tror totalt sett det er bra. Det viktigste med det som nå skjer, er at Nord-Norge som helhet får et kraftfullt virkemiddel. Hovedjobben vi har i distriktspolitikken, er å sørge for at Nord-Norge klarer å være med i konkurransen om arbeidskraft. Det er det viktigste i det som skjer nå, og det synes jeg er tilfredsstillende. Så tror jeg heller vi bare får registrere det som en liten parentes at Tromsø og Bodø skal leve med et lite regionalt eksperiment med en litt høyere arbeidsgiveravgift. Det kan få noen små utslag med litt rariteter, men jeg tror ikke det betyr noe for det som er det grunnleggende, å gjøre Nord-Norge konkurransedyktig i kampen om arbeidskraft. Så er det Sør-Norge og kartet for Sør-Norge, som sikkert kommer til å bli diskutert. Ingen bør gjøre opp status på om dette er bra eller ikke bra før man ser kartet, for det vil nok oppleves som betydelig urettferdig. Og politikken er urettferdig ved at man henger seg fast i det som er urettferdig, og ikke alt som er oppnådd. 90 pst.-samfunnet – via presidenten til Karin Andersen – er det mange som har argumentert sterkt mot, men nå er det satt ganske eklatant i system her at det er 10 pst. som kommer til å oppleve dette som dypt urettferdig, og det vil de nok ha grunn til når vi ser kartet. Da er plutselig fram og tilbake ikke like langt, det er bare nesten like langt. Hva er så politikken i dette nå? For nå prøver man å si: Hvem har æren, hvem har vært flinkest, osv.? Jeg tror finansministeren sa det kloke: Jeg tror ikke vi skal rippe opp i dette. For jeg tror det er ganske jamt fordelt urent trav i den debatten som har vært så langt. Jeg synes Regjeringen har gjort en bra jobb. Jeg har ikke kunnskapsgrunnlag når det gjelder Regjeringens indre liv og jobbing, for å kunne si noe annet enn at det som kan gjøres, har Regjeringen gjort. Så ærlig skal jeg være. Men da bør det heller ikke lyves om hva den forrige regjering gjorde, og f.eks. at EUs politikk er dramatisk endret. Da Soria Moria-erklæringen ble skrevet, visste man at den politikken var endret. Så vi får snakke sant om det som er rammene. Men jeg tror Regjeringen har gjort det som kan gjøres når man ønsker å få mest mulig differensiert arbeidsgiveravgift. Så vil vi da få noen problemer og debatter rundt funksjonelle økonomiske regioner, som det heter, hvor «dagpendling binder regionen sammen», som kommunalministeren sa. Hvor står distriktspolitikken etter dette? Ja, vi er nesten tilbake til der vi en gang var, med et virkemiddel som åpenbart sentraliserte Norge i betydelig grad. Så nå må ikke dette bli et hvileskjær. Vi trenger nye og kraftfulle virkemidler, hvor man tenker nytt, og som legges oppå den politikken som nå etableres, og vi kan stille forventninger til den kommende distriktsmelding om at noe slikt skal komme. Jeg tror det er nødvendig å rette en helt spesiell oppmerksomhet mot de kommunene som nå faller utenfor, som ligger i såkalte vekstkraftige arbeidsregioner, men som likevel ønsker å skaffe flere arbeidsplasser til sin egen kommune for å slippe arbeidere på langpendling. Det blir en viktig hovedutfordring, og det er kanskje det vi bør rette oppmerksomheten mot framover. For mange av dem er ikke dette løst.