Jeg er fortsatt av den oppfatning at vi ikke kan gå god for Human Rights Service sine tall. Vi har fått bedre tall, men vi er opptatt av at vi har for dårlig tallgrunnlag, sånn at vi er nødt til å få bedre rutiner for å vurdere hvor mange det gjelder. Så kommer det vanskelige spørsmålet: Hvor langt skal vi gå inn i frihetsutøvelsen til foreldrene? Er det feil hvis en mor reiser og tar barna sine med seg og er to år i hjemlandet fordi hennes mor er alvorlig syk og døende, eller fordi andre i familien trenger det? Er det feil hvis noen velger å si at de lever i en internasjonal, globalisert verden, og at deres barn skal gå på en annen skole, en skole som internasjonalt kanskje har høyere standard enn mange av de norske skolene? Det er også et vanskelig spørsmål. Dette er spørsmål vi nettopp diskuterer for å finne ut hvilke grenser det er. Min holdning er at det er forferdelig viktig å jobbe med foreldre til barn i minoritetsgrupper i Norge og fortelle dem at de gir sine barn et langsiktig dårligere integreringsgrunnlag hvis de har lange opphold i utlandet og på den måten ikke blir en del av det norske samfunnet.