Jeg synes det er en veldig gledelig debatt vi nå har hatt, og det er veldig tydelig enighet om både utfordringer og dilemmaer knyttet til fravær av reaksjoner og grensesetting for strafferettslig utilregnelige personer. Det er fra statsrådens side redegjort for igangsatte tiltak for å bidra til at flere skal kunne få aktiv oppfølging og hjelp. Det er bra. Jeg tror vi som sagt må bruke enda mer tankekraft i tiden framover på å gjøre den menyen mer rikholdig, i håp at vi kan stoppe enda flere fra å begå alvorlig kriminalitet. Jeg synes også det er en oppgave for statsråden og helsevesenet å gripe fatt i diagnostisering, for det kan i en del saker se ut som om psykosediagnosen får unnskylde og overskygge åpenbart antisosial atferd, og at en del personer på denne måten vrir seg unna straffereaksjoner. Så synes jeg representanten Ballo på en veldig tankevekkende måte brakte inn et interessant perspektiv i forhold til hvem som er syk, og i forhold til hvem som dømmes for hvilke typer lovbrudd. Men det det illustrerer, er vel bare at rettspsykiaterne i Norge har betydelig makt, som betyr at vi også må se på deres rolle og nøye gjennomtenke hvordan det instituttet skal kvalitetssikres i norsk strafferett. Representanten Laila Dåvøy og flere andre har for så vidt understreket viktigheten av å verne om rettsstatens prinsipper, og det vil jeg gi min absolutte og fulle og hele tilslutning til. Det er viktig her også å se at vi har behov for å sette noen flere grenser, men vi må selvsagt være på riktig side av loven, og vi må ikke gå fortere fram enn vi faktisk har hjemmel for. Alle ser, tror jeg, behovet for ytterligere ansvarsmobilisering, og vi må legge bak oss det vi har sett av tendenser til ansvarspulverisering. Jeg tror vi alle erkjenner at vi står overfor en ganske krevende oppgave, men det kan ikke bety at vi unnlater å gå løs på oppgaven, og vi må gjøre så godt vi kan, hver fra sitt ståsted. Dette er en kompleks problemstilling. Det finnes neppe ett svar, og det finnes heller ikke enkle svar. Jeg imøteser derfor med stor interesse resultatet av de igangsatte arbeidene som det er redegjort for her, og som jeg håper vil munne ut i nye tiltak som både tar hensyn til den syke og tar hensyn til samfunnet rundt. Så er også jeg og Høyre overbevist om at vi ikke løser samfunnets problemer i stort hvis vi ikke samtidig greier å løse individets problemer i smått. Derfor blir på en måte den motsetningen som Fremskrittspartiet her prøver å skape rundt dette, for meg veldig kunstig, og det blir også veldig kunstig for meg å legge så ensidig vekt på gjerningsmannen i forhold til offeret, for dette er også to sider av samme sak.