Det er et stort, komplekst og fryktelig vanskelig felt vi beveger oss inn i i denne interpellasjonen. Vi beveger oss i det offentlige hjelpeapparatet, og vi beveger oss i familienes mest private sone. Vi snakker om de mest hjelpeløse i vårt samfunn, nemlig små barn. Og vi forholder oss til et samfunnsproblem som dessverre er i økning, hvis vi skal tro statistikken, forskningen og mediene riktig. 2 000 bekymringsmeldinger blir lagt til side og får ikke tilfredsstillende oppfølging, er en melding vi har fått de siste dagene. Det er en melding til ettertanke. Spørsmålet er: Hva gjør vi? Jeg tror, i likhet med representanten Karin S. Woldseth, at man skal være forsiktig med å gå inn i denne problemstillingen med forutinntatte oppfatninger og enkle løsninger. Jeg tror, i likhet med henne, at vi står overfor meget kompetente mennesker både i barnevernet og innenfor andre områder som forholder seg til barn, det være seg skoleverket eller rettsvesenet. Derimot tror jeg nok at det kan være et poeng å få litt bedre tallmateriale for å underbygge en del av de oppfatningene som vi bærer med oss. Her er det ganske rikelig rom for mytedannelser. Det skal vi være forsiktig med, for det kan fort lede oss til litt for kjappe løsninger. Jeg tror også at det er viktig å nærme seg systemene med kritisk ettertanke. Barnevernsetaten er en enormt stor etat, og den fremstår kanskje som litt uoversiktlig når vi nærmer oss den – iallfall utenifra. Familieministeren har signalisert at hun vil snu hver sten, og hun har også signalisert en ekstern gjennomgang av barnevernet. Det tror jeg er veldig nyttig. Da skal vi se nærmere på dette. Det er også spørsmål om hvordan man får flere etater til å jobbe sammen. Det er klart at det er et helt sentralt spørsmål. Hvordan får vi rettsvesen, politi, skole og alle andre som forholder seg til barn, til å jobbe opp mot barnevernet slik at alle spiller på lag og trekker den samme veien, slik jeg er overbevist om at alle vil? Det er viktig, og i det arbeidet skal ingenting være uprøvd. Men det er et par ting som det er viktig å ha for seg. Det ene er at man ikke må komme opp i en situasjon hvor det skjer en ansvarspulverisering. Det må være klart hvem som skal ha ansvaret for – skal vi si – ettersynet av barn. Dette er klart, men det er også viktig at det tydeliggjøres. Det andre er grensen mot rettssikkerhetsproblematikken. Når det gjelder hvilken rolle fylkesnemndene skal ha, f.eks. når det gjelder samvær, vil jeg heve en advarende pekefinger i forhold til rettssikkerhetsproblematikken. Vi tror at Barnas hus er et spennende og konkret tiltak, som vi nå burde se å komme i gang med. Høyre har stor utålmodighet når det gjelder å få det prosjektet i gang, og vi vil i forbindelse med årets budsjett fremme ønske om tre regionale Barnas hus. Vi synes det er viktig at det er mer enn ett. Norge er et sammensatt land, og vi tror ikke nødvendigvis at problemstillingene i Oslo er overførbare til alle andre regioner. La oss begynne med det som en helt konkret sak, der de som jobber med barnevernet, kan møtes – en ny arena der man kan møtes og arbeide ut fra litt nye retningslinjer. Så ser vi frem til at Regjeringen arbeider videre med en kritisk gjennomgang av barnevernet, og at vi får en retning der barnevernet skal jobbe med barn og ikke med hverandre og med byråkratiet.