Jeg undres på om Regjeringen har et A- og B-lag i sin sosial- og omsorgspolitikk. Står man nær de store organisasjonene, LO og Bondelaget, får man belønning, mens mange av sliterne kan komme i en klemme. For eksempel er det mange slitere som gjennom rehabilitering sliter med muskel- og skjelettlidelser og med andre sykdommer. De kunne ha sluppet å måtte gå ut av arbeidslivet, og de kunne fått bedre kvalitet i livet. Når det gjelder det budsjettet som er kommet nå, har vi fått en ganske sterk reaksjon fra alle som driver med rehabilitering – de fleste av dem driver ideelt – på at man ikke ser disse medborgerne. For eksempel må en institusjon, Valnesfjord ved Fauske i Nordland, stenge i én måned, og dette gjelder altså en virksomhet hvor folk med stor suksess er blitt hjulpet tilbake for å – for å holde meg til statsministerens ideologi – kunne jobbe, gjøre sin plikt og kreve sin rett. Er det slik at statsministeren nå kan garantere at man uavhengig av eier, spesielt når man jobber ideelt, får dekket rehabilitering, og at man løser opp denne knyttneven som etter min og Venstres mening er blitt rettet mot dem som er avhengige av rehabiliteringstjenester i dette landet? Dette handler om sosial varme, om dem som ikke alltid har den sterkeste stemmen.