Det går lang tid mellom hver gang Stortinget får mulighet til å behandle norsk politikk overfor utviklingslandene i sin fulle bredde. Det nærmer seg ni år siden forrige gang, og det til tross for at vi er en betydelig internasjonal bidragsyter. Nettopp derfor er det viktig at vi får en skikkelig runde på dette nå. En vil jo se av innstillinga at man i Stortinget er enig om svært mye i forhold til utviklingspolitikken. Vi har også en utviklingsminister som nyter stor tillit. Med dette utgangspunktet blir det ikke den høye temperaturen i debatter som dette, men det betyr sjølsagt ikke at den av den grunn ikke er viktig. Senterpartiet har ikke tenkt å bruke denne debatten til å snakke om alt vi er enige om, for det er veldig mye. Det vi har lyst til å bruke våre tilmålte minutter til, er å si noe om hva vi gjerne skulle ha sett en annen innretning på i meldinga, hvordan vi skulle ønsket at meldinga kunne ha vært mer helhetlig på en del områder. Vi tror nemlig at hvis vi skal greie å bringe utviklingsdebatten videre, hvis vi skal greie å få bistanden til å bli mer effektiv på sikt, er vi avhengige av at vi greier å sette bistanden inn i ikke bare ei brei samfunnsmessig ramme innen de enkelte land, men også et globalt perspektiv. Noe av det vi savner i utviklingsmeldinga, er en grundigere diskusjon om forholdet mellom utviklingspolitikken og andre deler av utenrikspolitikken. Det gjelder både forholdet mellom den klassiske sikkerhetspolitikken og det fredsbyggende arbeidet og sammenhengen mellom handelspolitikken og utviklingspolitikken. Vi skulle gjerne ha sett et mer integrert perspektiv. Vi skulle også gjerne ha sett at vi hadde hatt en grundigere drøfting av hvilke virkemidler og kanaler som fungerer mest effektivt i ulike sammenhenger. Bilateral bistand, multilateral bistand og bistand gjennom de frivillige organisasjonene har ulike fortrinn og begrensninger som er relevante for hvordan vi innretter utviklingspolitikken. Vi håper vi kan komme tilbake til denne type diskusjon seinere. Vårt viktigste savn i meldinga er likevel at den ikke skaper en god nok kobling mellom fred og sikkerhet på den ene sida og utvikling på den andre. FNs høynivåpanel slår fast at fattigdom er den mest alvorlige trusselen mot fred og sikkerhet i dag, og at utvikling er grunnlaget for vår kollektive sikkerhet. Ekstrem fattigdom, finansielle kriser, store sykdomsutbrudd og omfattende miljøødeleggelser undergraver sjølve fundamentet for mange stater og legger samfunn åpne for kaos, organisert kriminalitet og terrorisme. Konflikt skaper lidelser. Det koster enorme summer for verdenssamfunnet å prøve å rydde opp. Fattigdom fører til konflikt, og konflikt er den viktigste hindringen for utvikling. Dette er sjølsagt ikke noe nytt, og det er ikke noe nytt at FNs høynivåpanel påpeker dette. Men det er like viktig at det blir gjort, for vi har ikke evnet å bryte den dødsspiralen som vi her snakker om. Det trengs definitivt en helt annerledes tenkning knyttet til det å evne å forebygge konflikter. FN har helt spesielle forutsetninger for å bidra til en mer effektiv politikk når det gjelder forebyggende handling, fordi FN tross alt nyter stor tillit som uhildet samarbeidspartner. Det er iallfall ikke noen andre enn FN man har større tillit til når det gjelder å gå inn i denne type utfordringer. Det internasjonale samfunnet har jo etter hvert utviklet rimelig gode mekanismer med hensyn til hvordan vi skal håndtere en konflikt når den har oppstått. Vi har også etter hvert i det internasjonale samfunn blitt flinkere til å håndtere situasjoner etter konflikt. Vi har virkemidler både i forhold til det faktum at krisen er der, og i forhold til å sette inn tiltak etter konflikt. Men det det internasjonale samfunnet er usedvanlig dårlig skodd med, er virkemidler og strategier når det gjelder å forebygge konflikt. Jeg hadde ønsket og håpet og trodd at den meldinga vi har fått oss forelagt, hadde vært med på å anvise hvordan vi skal komme videre i forhold til å skape strategier for konfliktforebygging. Men dette med å se sammenhengene i hele den internasjonale politikken er opplagt viktig. Det er opplagt viktig med tanke på hvilke strategier som skal legges for utviklingspolitikken. Derfor har Senterpartiet i innstillinga foreslått en breiere gjennomgang og ei ny melding til Stortinget, hvor vi kunne sett sammenhengene mellom utvikling, fattigdomsbekjempelse, miljø og de breiere sikkerhetspolitiske utfordringene. Men her har vi dessverre ikke greid å få flertallet med oss. Meldinga har etter Senterpartiets vurdering en forenklet framstilling når det gjelder internasjonal handel. Dette har man vært igjennom i globaliseringsmeldinga, og det er for så vidt ikke så mye nytt å si på dette området. Men det er et faktum at internasjonal handel kan brukes både til å øke velferden globalt og til å øke fattigdommen. Internasjonal handel kan bidra til utjevning, og den kan bidra til økte forskjeller. Handel kan bidra til å bedre miljøet, og den kan bidra til å ødelegge miljøet; den kan bidra til å heve etiske standarder, og den kan bidra til å redusere etiske standarder. Utforminga av handelssystemet blir derfor svært avgjørende på de områdene som handelssystemet dekker, og i forhold til den breie utviklingspolitikken hadde vi trengt en mer nyansert debatt om disse spørsmålene. Vi hadde også trengt en større debatt knyttet til hvilke sektorer som bør inntas som en del av handelssystemet. Vi vet at mange utviklingsland er skeptiske til det omfanget av forhandlingstemaer som skal gjennomføres i tida framover, og vi mener at Norge burde stått mer oppreist og støttet utviklingslandenes velbegrunnede innvendinger mot stadig å inkludere nye sektorer i handelssystemet, i hvert fall på dette tidspunktet. Vi hadde ønsket oss en langt mer offensiv linje fra Regjeringas side, knyttet til det å vise åpenhet i forhold til endringer i forhandlingssystemet i WTO. Ved at forhandlinger i like stor grad som tidligere føres i lukkede rom, osv., får ikke forhandlingene den oppmerksomheten som vi mener at de burde ha. Regjeringa er ikke offensiv nok på utviklingslandenes vegne i forhold til å gjøre noe med disse forholdene. Så helt til slutt: I forbindelse med flodbølgekatastrofen er det kommet mange forslag om nødhjelpsfond. Sjøl folk som har brukt mye av livet sitt til å hindre at det kommer mye penger i statskassa, er nå blitt rause på statens vegne. Det er veldig mye positivt knyttet til den viljen vi nå ser til å bistå ved flodbølgekatastrofen, men jeg må også få si at det vi har sett den seinere tida, underbygger at det internasjonale samfunnet greier å mobilisere ressurser i forhold til katastrofene. Men det vi definitivt ikke greier, er å mobilisere nok ressurser til den langsiktige bistanden, og jeg håper jo at vi skal evne å bevare fokuset på behovet for den økte langsiktige bistanden, og at ikke kortsiktigheten og øyeblikkets tyranni nå overtar.