Også jeg vil gi interpellanten stor ros for at han har tatt opp en meget viktig problemstilling, en veldig aktuell problemstilling. Svaret til utenriksministeren viser jo også at Regjeringa tar dette på alvor, sånn som også representanten Lønning var inne på. Også jeg vil presisere at religions- og trosfrihet er grunnleggende menneskerettigheter som det er viktig å beskytte. Så har det vært økt oppmerksomhet om disse rettighetene i løpet av de siste dagene og ukene, og det har blitt koblet opp mot ytringsfrihet som en annen grunnleggende rettighet. Vi er blitt minnet på ytringsfrihetens absolutte viktighet – ja fundamental også for religionsfrihet, for utøvelse av tro. Men ytringsfrihet er ikke overordnet alle andre menneskerettigheter. Her må det være en balansegang. Én rettighet kan ikke brukes som vern for å krenke andres rettigheter, også retten til religions- og trosfrihet. Dette var den grunnleggende holdningen SV hadde, og som vi gav uttrykk for da Stortinget behandlet ytringsfrihetsmeldinga. Så er det riktig, som interpellanten sa, at vi kan ikke rangere menneskerettigheter. Derfor er jeg helt enig med representanten Nybakk når hun sier at religion kan brukes til å krenke kvinners fundamentale rettigheter, og her må vi være helt klar på disse rettighetene. Så sa utenriksministeren at kampen mot terror kan brukes til å krenke religions- og livssynsrettighetene. Dette er også et aspekt vi er nødt til å være veldig på vakt mot. Vi kan aldri bruke kampen mot terror til å krenke grunnleggende menneskerettigheter. I internasjonal sammenheng har Norge som en del av FN vært med på å underskrive Erklæringen om eliminering av alle former for intoleranse og diskriminering på grunn av religion eller tro. Erklæringa har vist seg å være viktig i forhold til det arbeidet som utføres av FNs spesialrapportør for religions- og livssynsfrihet. I sin rapport for 2004 sier hun at den mengde informasjon hun har fått om saker og situasjoner som faller inn under hennes mandat, har vært overveldende. Ved skriftlig kontakt med ulike land vedrørende mulige brudd på religions- og livssynsfrihet sier hun i sin rapport at land som Kina, Israel, Indonesia og Nigeria ikke engang har svart på henvendelsene. Dette er et av de perspektivene som det er viktig å ha med seg også i det reformarbeidet som FN bør gjennomføre; nettopp det at land i større grad bør kunne stilles til ansvar for sine handlinger også på dette området. Et av de landene som har vært i fokus, er Iran. Spesialrapportøren påpeker i sin rapport at hun fremdeles venter på tilbakemelding fra myndighetene i Iran rundt hennes forespørsel om å foreta et undersøkende besøk i landet. Det er påvist i ulike rapporter, det har også vært oppe her, og fra ulike kilder at iranske myndigheter utsetter personer med en annen tro enn islam for omfattende diskriminering, inkludert utdanning, arbeidsmarked, boligmarked og innen rettsvesenet. Rett til høyere utdanning knyttes til en egen eksamen, for å kunne dokumentere islamsk teologikunnskap. Konvertitter trakasseres og utsettes for diskriminering og fengsling på grunn av sin tro. Og – dette var også noe som interpellanten tok opp – dette er kunnskap som vi blir nødt til å bruke når asylsøkere fra Iran kommer til Norge og ber om beskyttelse fordi de forfølges for sin tro. I fjor utviste norske myndigheter en iransk konvertitt tilbake til Iran. Han ble meldt savnet, og dukket opp flere måneder seinere etter å ha vært fengslet og utsatt for tortur. På Mysen sitter en iransk kvinne i kirkeasyl. Der har hun sittet i fem år fordi hun er konvertitt og frykter hva som vil skje med henne hvis hennes utvisningsvedtak effektueres. Når vi i Norge er opptatt av å forsvare grunnleggende menneskerettigheter som religions- og livssynsfrihet, må vi også la det få konsekvenser i Norge. I likhet med interpellanten er også jeg uroa over de signalene som ble gitt fra UNE på dette området. Og jeg er veldig enig med interpellanten i at vi er nødt til å bruke den kunnskapen og kompetansen som frivillige organisasjoner sitter inne med.