Flodbølgekatastrofen i Sør-Asia kom brått og uventet. Den kom med en styrke og brutalitet ingen kunne vente. Den spredde død og fordervelse. Den skapte tomhet og sorg og etterlot seg dessuten store sår og skader som det vil ta mange år å pleie, hvis de i det hele tatt kan leges. Katastrofen satte også lyset på om vår beredskap og vårt hjelpeapparat til å redusere skader er gode nok. Har vi et varslingssystem som fungerer? Har vi nok folk og utstyr til å hjelpe? Har folk nok forståelse og innsikt i at en katastrofe av denne sorten eller en annen katastrofe av samme omfang kan komme igjen, og hva gjør samfunnet for å være beredt? Katastrofen i Sør-Asia etterlot seg mange spørsmål, men la oss alle håpe at den også har ført med seg noe positivt, og at eventuelle skader og ødeleggelser senere blir redusert på grunn av mer forståelse og kunnskap samt endrede og bedre rutiner. Målet med arbeidet må være å se på hva som fungerte bra, og hva som fungerte mindre bra, og jobbe for at man uansett ståsted og posisjon klarer å samarbeide til felles beste i en krisesituasjon. Jeg tror også at denne katastrofen førte mennesker og land nærmere hverandre. Det var en samlet sorg, og hjelpen kom fra mange kanter. Folk som ellers er noe betenkte med å gi, gav til de frivillige organisasjoner i den størrelsesorden at noen faktisk måtte si nei takk til mer. Dette viser noe av den godhet som finnes blant folk når man trenger det. La oss bygge videre på dette. Da katastrofen kom, kunne det for mange av oss virke som om vi ikke helt skjønte omfanget og størrelsen på den. Enkelte organisasjoner og folk i stillinger som på en eller annen måte burde ha reagert raskere, reagerte kanskje noe senere enn forventet. Men når man først handlet, virket det som om – i grove trekk – man gjorde det på en måte som man bør forvente i en slik situasjon. Ingen katastrofer er like, og når man får en katastrofe som ligger noe unna dem man med norske øyne er vant til, ble vel resultatet rimelig bra, selvfølgelig med noen unntak. Jeg ønsker også å si noe om militært-sivilt samarbeid. Det er bra og riktig at samfunnet benytter seg av Forsvarets utstyr og personell i en krise, men det er mulig at Forsvaret må trene mer sammen med dem som blir samarbeidspartnere i en krisesituasjon. Dette er det flere grunner til. Samtidig er det svært viktig at man har klare retningslinjer og kommandolinjer, slik at man ikke kan oppfatte hjelpearbeidere som militære, som igjen vil kunne skape konfliktsituasjoner. Sånn sett er det mest riktig at Forsvaret tar seg av bl.a. infrastruktur, slik som å utbedre/bygge veier og broer, sørge for transport, låne ut materiell samt stille med f.eks. sykehusutstyr og hjelp. Man må altså ha en klar rolledeling mellom sivil og militær innsats. Det er også viktig å huske på at Forsvaret vårt i stor grad er bygd på og rundt norske forhold og er forholdsvis lite forberedt på katastrofer i varmere strøk. Når det gjelder Forsvarets innsats i nevnte katastrofe, viste det seg, som Fremskrittspartiet har hevdet i lang tid, at våre transportfly, Hercules-maskiner, bør skiftes ut snarest – også for å kunne gjøre denne type jobb, selvfølgelig. Men heller ikke rent militært kan Norge være bekjent av å ha fly som ikke kan gjøre en fullverdig jobb. Uansett, skal man utføre oppdrag på en god måte, må utstyret være på plass, og det må være i en slik stand at fullverdige oppdrag kan løses uten f.eks. å måtte mellomlande på grunn av feil. Men det viktigste må, som tidligere nevnt, være at den enkelte organisasjon gjør sin jobb og har et godt samarbeid, med klart ansvar og klare kommandolinjer, og at befolkningen skjønner hvem som gjør hva, og hvem som har ansvaret, slik at eventuelle konfliktsituasjoner unngås.