Jeg skal også berømme interpellanten for å ta opp en særdeles viktig sak, som samtidig er et vesentlig politisk dilemma. Den er et dilemma med basis i at det er mennesker som begår handlinger som samfunnet ikke aksepterer, samtidig som vi må ta hensyn til disse menneskenes personlige behov når vi skal iverksette og vurdere sanksjoner. Det blir et dilemma, og det er en utfordring for oss alle. Hadde dette vært enkelt, hadde vi sluppet denne debatten. Men vi har hatt den før, vi har den i dag, og vi kommer garantert til å ha den igjen. Likevel savner jeg i debatten at vi har fokus på hva som er viktigst. Hva er det grunnleggende i en slik debatt? Er det sånn at det er likeverd mellom den som begår disse handlingene, og samfunnets behov for beskyttelse? Hvis det er det, har vi ett utgangspunkt. Hvis vi sier at samfunnets behov for beskyttelse kommer først, altså at lovlydige borgeres interesser og deres beste skal ivaretas først, så har vi med én gang en annen debatt. Og for Fremskrittspartiets del vil det være utgangspunktet. Det betyr ikke at man ikke skal være med og diskutere ulike tiltak for å sørge for at disse menneskene har det bra med sin sykdom. Men det må være sånn at samfunnets behov for beskyttelse har, og skal ha, prioritet nr. 1. Det har til syvende og sist med politikk å gjøre. En annen ting som er interessant: Dette er en gråsone helsemessig for dem det gjelder, men også mellom justissektoren og helse- og omsorgssektoren. Og det tror jeg kanskje er med på å gjøre det ekstra vanskelig. Vi har et dilemma som taushetsplikt. Hvordan forvalter og bruker man taushetspliktsreglene innenfor ulike regimer? Jeg tror man av og til bruker dem i større grad enn det som er fornuftig av hensyn til den som faktisk trenger hjelp. Men man føler, med basis i egen profesjon, at det er nødvendig. Jeg tror det er en ting som både helse- og omsorgsministeren og justisministeren absolutt bør se på videre, og jeg er sikker på at de har gjort det. Så er justisministeren blitt berømmet for å ha nedsatt en ny arbeidsgruppe til å se på dette. Noen av oss mener at man kanskje ikke hadde trengt det. Hvis vi ser tilbake på Stortingets behandling av ny straffelov i fjor vår, så så straffelovkommisjonen på bl.a. terskelen for bruk av særreaksjoner. Der var det et flertall og et mindretall, og bl.a. Riksadvokaten påpekte at nivået for å bruke særreaksjon etter hans mening var for høyt, og det burde senkes. Riksadvokaten hadde en grei og god vurdering av det som var grunnen til at Fremskrittspartiet den gangen foreslo at man måtte senke terskelen for å bruke det. På nytt bør formålet være å se henimot lovlydige borgeres behov. Jeg tror også at det er viktig å se henimot det med begrunnelse i at hvis vi ønsker å opprettholde de særreaksjonene vi har, så må de ha legitimitet også utenfor dette huset. Vanlige folk, borgere, må se at særreaksjoner er fornuftig, og at gjennom å gi hjelp til de menneskene som trenger det, så får vi også hjelp. Hvis ikke vil det til syvende og sist skapes et opprør ute som gjør at vi kanskje må slutte med å ha denne typen reaksjoner. Det igjen vil ikke hjelpe noen. Derfor er det viktig at man jobber åpent med det og sørger for å legitimere det man gjør. Hvis ikke vil vi i verste fall måtte fjerne hele ordningen. En annen dilemmasak er hva som skjer når disse menneskene brukes av bakmenn med en bevisst holdning: – Bruker jeg den og den til å begå min kriminalitet, så kan ikke vedkommende straffes, og jeg vil ikke tas for det. Det synes jeg er et dilemma. Det kan være mange i denne gråsonen, og da vil gjerningsmannen på en måte være både gjerningsmann og offer. Det er også et dilemma som vi er nødt til å forholde oss til i en politisk hverdag når vi diskuterer denne typen saker. Jeg er glad for det som representanten Dåvøy var inne på, at vi ikke skal glemme å fokusere på dem som er ofre. Det tror i hvert fall jeg er noe av det viktigste vi kan gjøre. I går og i dag har det vært en artikkelserie i Drammens Tidende om en sak der ca. 75 foreldre i Øvre Eiker har skrevet under på et opprop mot en person som de har opplevd som direkte truende, og som har kommet med drapstrusler mot barn. Det er altså en samlet bygd som er livredd for denne personen. Han er dømt flere ganger før – første gang i 1993. Men paradokset viser seg i noe som domstolen har sagt. Han har lagt seg inn frivillig flere ganger, men så skrevet seg selv ut. I dommen står det bl.a., og det har jeg lyst til å referere, for det synes jeg er interessant – jeg siterer fra Drammens Tidende: «På en annen side har tiltalte flere ganger blitt utskrevet fra sykehus/avvist fra behandling på grunn av utagerende opptreden. Retten stiller seg temmelig uforstående til dette. Det ser ut som om helsevesenet avviser pasienten når symptomene på den sykdom han skal behandles for, viser seg.» Hvis det er realiteten, viser det at vi har større problemer enn som så. Helt til slutt vil jeg si at jeg slutter meg til det aller, aller meste av det som representanten Ballo var inne på. Han påpekte dilemmaene rundt de sakkyndige, som jeg tror er et hovedpunkt for begge statsrådene å ta tak i når man skal se på denne saken.