Privat høyere utdanning er ikke noe nytt fenomen i Norge. Det har lange røtter. Innenfor enkelte fagområder har de private tilbudene en lang og ærerik historie. Dette gjelder ikke minst innenfor sykepleierutdanningen og for helt sentrale institusjoner innenfor sitt fagfelt, som f.eks. Menighetsfakultetet. Gjennom Willoch-regjeringens forslag til lov om eksamensrett for og statstilskudd til private høyskoler fikk vi for første gang et samlet lovverk for disse skolene i 1986. Under behandlingen understreket flertallet at forutsetningen for støtte var at skolene holdt mål faglig. Det er fristende – for å vise at noe er nokså uforanderlig – å minne om at Arbeiderpartiet og SV også den gangen fremmet en rekke forslag som i praksis ville ha bidratt til å innskrenke de private høyskolenes selvstendighet. I ettertid er det lett å se at loven gav de private høyskolene både økt status og mer forutsigbare arbeidsbetingelser. Den prosessen som BI har vært igjennom i løpet av disse årene, er et godt eksempel på en rivende utvikling. En slik utvikling ville neppe ha vært mulig å få til innenfor det offentlige systemet – rett og slett fordi det offentlige apparatet, med lange kommandolinjer og tunge beslutningsprosesser, alltid vil være mer tungrodd og mindre fleksibelt og tilpasningsdyktig. Et annet eksempel er framveksten av private høyskoletilbud innenfor IT og databehandling. Framveksten skjedde på et tidspunkt da det offentlige systemet knapt nok hadde registrert næringslivets behov for folk med bred IT-kompetanse. Her har de private høyskolene klart å dekke et behov som det offentlige – med sine tilbud – ikke kunne dekke tilstrekkelig. I dag synes det å være bred forståelse for at de private høyskolene fyller viktige funksjoner innenfor høyere utdanning. Flaggskipene er fortsatt BI og MF, som – hver på sin måte – er en størrelse og har en posisjon innenfor sine fagfelt som gjør dem helt spesielle. Men også de øvrige godkjente private høyskolene representerer faglig kvalitet – og faglig mangfold – på en måte som i dag heldigvis har bred aksept. Dog ser vi fortsatt merkelige utslag av det man må kunne kalle rød-grønne refleksreaksjoner, som f.eks. de ubegrunnede budsjettkuttene i fjor høst. Om dette ikke var bevisst «struping» av de private tilbudene, gjenspeiler det i beste fall en stor mangel på forståelse for hva forutsigbarhet i forbindelse med statlige rammebetingelser betyr, når en driver denne type virksomhet. Denne brede aksepten har nå også gitt seg utslag i at vi har en felles universitets- og høyskolelov for offentlige og for private institusjoner, samtidig som utviklingen i retning av likebehandling går sin gang. Men dette har vært en gradvis prosess, og selv om jeg har forståelse for at utålmodigheten er stor – ikke minst når det gjelder å få uttelling for forskningsaktiviteter, noe som interpellanten tar opp – er jeg overbevist om at utviklingen går i riktig retning. Jeg forutsetter da at saklige hensyn får styre utviklingen, ikke politiske dogmer og tilfeldigheter. Det viktigste er åpenbart at vi gjennom NOKUT har fått felles kriterier når det gjelder akkreditering og kvalitetsvurdering av både de offentlige og de private institusjonene. Det er her kvalitetsgarantien for de private høyskolene ligger – og ikke i at de i ett og alt skal tilby det samme som de offentlige skolene. Det er snarere det motsatte vi må ønske. Jeg er overbevist om at de private høyskolers beste mulighet til fortsatt vekst og utvikling ligger i å bevare og gjerne rendyrke de elementene som gjør dem annerledes enn de offentlige institusjonene: evnen til raskt å gripe fatt i nye utfordringer i samfunnet og til å utforme utradisjonelle studietilbud som fanger opp nye behov i bedrifts- og yrkeslivet. I en tid da samfunnet endrer seg i et stadig raskere tempo, vil behovet for den tilpasningsdyktighet og kreativitet som de private institusjonene kan tilby, være stort. Høyre vil være en garantist for at de private høyskolene skal få likebehandling og vilkår som gjør at de kan fylle sin rolle og utvikle sin faglige kvalitet. Det krever forutsigbarhet, og det krever velvilje. Den rød-grønne regjeringen har skapt et inntrykk av at alt privat skal «skvises». Det er sterkt beklagelig og vil bli møtt med sterk og klar motstand om retningen ikke endres.