Det er få ting som gleder meg mer enn representanten Lilletuns engasjement for at vi skal gjøre mer for kvinner generelt i samfunnet i Norge, men også i den tredje verden. Der skjer det også faktisk nå svært positive ting. I går ble det innsatt en ny kvinnelig president i Liberia, og det ble valgt en ny kvinnelig president i Chile. Den nye kvinnelige presidenten i Chile har sågar sagt at hun skal ha 50 pst. kvinner i sin nye regjering. Så dette er positive skritt ut fra et kvinneperspektiv. Slik jeg ser det, er kvinnespørsmål et av de områdene hvor verden ser til Norge med betydelig interesse, på linje med olje, fredsmekling og noen andre områder, og nettopp derfor bør det være et særkjenne ved norsk utviklingspolitikk. Jeg vil ikke gi meg inn på datoer når det gjelder de spørsmålene Jon Lilletun var inne på, men ja, vi skal komme tilbake med en klar strategi for hvordan Norge kan gjøre mer for kvinnespørsmål i fattige land. Og – ja, vi skal gjøre mer når det gjelder spørsmål om barn. Så tar representanten Lilletun opp et veldig viktig spørsmål, og det er aidsepidemien, som jo stadig mer blir en kvinneepidemi. Kvinner rammes hardest i mange dimensjoner av den epidemien. Der vil den nye regjeringen komme til å endre kursen noe i forhold til den foregående regjeringen. Det skyldes at vi ikke tror på den strategien som enkelte store land står for, nemlig at avholdenhet kan være en farbar vei, eller så å si et hovedvirkemiddel i kampen mot aids. Vi tror at kondomer, prevensjon, er hovedvirkemidlet. Vi tror at det å avkriminalisere abort også er viktig i et slikt spørsmål. Vi har ingenting imot at folk er avholdende; det er deres eget frie valg. Men vi tror, ut fra denne regjeringens kjennskap til den menneskelige natur, at det neppe er det viktigste virkemidlet i kampen mot aids og hiv. Jeg tror til og med at representanten Lilletun egentlig er enig med meg i dette spørsmålet.(Munterhet i salen) (Munterhet i salen)