Når man har noen mulige tiltak man kan sette inn mot noe som åpenbart er svært negativt, altså tvangsekteskap, og man velger ikke å sette dem inn, er det helt åpenbart at det er å svikte en gruppe. Som det også fremgikk av debatten i Stortinget tidligere i dag, er det en del av dem som blir tvangsgiftet, bl.a. i Pakistan, som er under 18 år, og som er ungdommer som pr. i dag er i den videregående skolen, bl.a. i Oslo og i min hjemby Drammen, som er nr. 2 på innvandringsstatistikken. For øvrig en liten presisering: Når jeg snakket om at man var livredd for å tråkke enkelte på tærne, sa jeg ikke at det gjaldt de pakistanske miljøene, men de muslimske miljøene. Det er faktisk flere muslimske miljøer i Norge enn akkurat det pakistanske. Men dette kan selvfølgelig dreie seg om det pakistanske som det største muslimske miljøet i Oslo, så vidt jeg er kjent med. Jeg føler at denne debatten og den debatten vi hadde tidligere i dag, er litt symptomatisk for en misforstått snillisme og dialog som kjennetegner en del norske samfunnstopper. I forhold til fundamentalistisk islam, som ideologisk sett er nærmest kommunismen, fascismen og nazismen, og som prediker vold, undertrykkelse og ufrihet, tror jeg ikke det er mulig med dialog. Der må det til konfrontasjon. Og som jeg var inne på i spørretimen i går, i en ordveksling med kulturministeren, har bl.a. den kjente forfatteren Salman Rushdie tatt til orde for at Vesten nå må ta et oppgjør med fundamentalistisk islam. Andre, mer moderate deler av de muslimske menigheter er det mulig å ha en dialog med. For øvrig sa presidenten at det ikke ble noe replikkordskifte fordi ingen hadde tegnet seg. Vi fikk opplyst fra sekretæren at det ikke var mulighet for å tegne seg til replikk. Men hvis det hadde vært replikkordskifte, tror jeg muligens jeg ville stilt statsråden et spørsmål. Vi registrerer at statsråden i media svært aktivt påpeker kvinnenes vanskelige situasjon i innvandrermiljøene. Hun sa bl.a. i november i fjor at imamer må ta avstand fra vold mot kvinner og ikke komme med utsagn som kan legitimere dette, og at hun ville bruke statsstøtten som pressmiddel overfor disse gruppene. Jeg kunne tenke meg å spørre statsråden hva hun konkret har gjort når det gjelder å styrke kvinnenes stilling i innvandrermiljøene – og da tenker jeg ikke på forskning, utredning og kartlegginger, men på konkrete handlinger. På det området føler jeg at det så langt er svært tynt.