Det har vært tilløp i debatten til noe som det av og til er i Stortinget, at man prøver å si hvem som har vært flinkest. Jeg følte at debatten før pausen hadde en eksistensiell intensitet, som både interpellanten og statsråden skal ha stor heder og ære for. Siden vi har hatt en pause, vil jeg minne om at kjernepunktet til representanten Skei Grande var at vi følelsesmessig står overfor tre utfordringer samtidig: for det første det å være offer – det er man jo uansett hva slags offer man er – og så det at en mann er offer for en kvinne, og den kvinnen er mannens mor. Der har man de to andre temaene samtidig. Representanten Skei Grande har møtt en person som har vært i den situasjonen. Vi har hørt historien, og jeg skal ikke dra den lenger enn den var. Men jeg synes at hun på en svært god måte fikk fram den eksistensielle dimensjonen. Jeg synes det er veldig viktig i en debatt i Stortinget å holde den der, bare vi klarer å få den bevisstheten på plass på de stedene hvor vi har folk som faktisk kan se og gjøre noe. Når jeg, akkurat som representanten Skei Grande, vil be statsråden se på om hun vil lage en handlingsplan, er det ikke for å gjøre det til en av politikkens øvelser i bortforklaringer, men for at den gode handlingsplanen rett og slett kan være et sted å samle mye god energi – og litt penger, men kanskje først og fremst målrettet bruk av penger og målrettet bruk av folk. Jeg vil, akkurat som representanten Skei Grande, vise til det samarbeidet som jeg tror barne- og likestillingsministeren kan ha både med helse- og omsorgsministeren og justisministeren. Jeg kjenner selv til den type samarbeid, når man går nær innpå – for å si det slik. Jeg har i tidligere roller i mitt liv vært med på det i forbindelse med trafficking og vold i nære relasjoner. Det tyngste er ikke å ha kollekten og samle inn pengene, selv om det er en krevende øvelse. Det tyngste er når man utfordrer – skal vi kalle det – faglige og administrative kulturer. Å gjøre det som politiker synes jeg er ombudsrollen vår verdig. Jeg tolket både interpellantens innlegg og statsrådens svar dit hen at de er villige til å gå inn i den rollen. Jeg synes at statsråden skal ha heder og ære for virkelig å forholde seg til temaet på den måten som hun har gjort. Temaet er veldig lett å bortforklare. Jeg er også glad for at det nå begynner å bli kvinnelige deltakere, for hadde debatten handlet om vold i nære relasjoner, ville noen ha spurt om hvor det hadde blitt av alle de mannlige deltakerne – det ble etter hvert en del mannlige deltakere i den debatten også. Det er noe med at Stortinget, en så stor sal, kan skape nærhet til noe som er vanvittig vanskelig. La oss ta et lite eksempel, som ikke har noe med interpellantens eksempel å gjøre, men som likevel berører temaet. TV 2 hadde en dokumentar forleden om en ung gutt som var blitt misbrukt seksuelt av en mann, en rektor, som førte til en ganske skjellsettende tingrettsdom. Vedkommende var funksjonshemmet, og bare gjennomgangen forteller jo hvor mange bortforklaringsmekanismer man møter også hos folk man skulle ha tiltro til, enten det er lærere, helsepersonell eller annet. Jeg støtter interpellasjonen og synes det er utmerkede tiltak som statsråden viste til at hun for sin del ville gjøre noe med. Kunne hun komme med noe som systematiserer det, tror jeg at det ville kunne bringe verden et skritt videre for dem det gjelder. Vi vet at vi er ganske gode i Norge når vi tør være så nær vanskelige ting, og når vi også tør stole så mye på folk at vi løfter det fram. Det er i et av de øyeblikkene vi kan få til noe i norsk politikk. Det er en god ting vi kan gjøre det med den tyngden som ligger i at vi har en partipolitisk konkurranse, ikke i betydningen hvem som er verst, men hvordan vi faktisk kan oppmuntre hverandre til god innsats. Jeg tok i grunnen ordet bare for å oppmuntre til det. Jeg synes at den grunntonen som ble satt mellom interpellant og statsråd, var av de mer gylne øyeblikk i denne salen. Jeg har hatt noen. Jeg synes det er viktig å si det, fordi det er et krevende emne som har blitt løftet opp. Det å utfordre tabuer krever mye mer enn de ordene vi kan legge igjen her. Men at vi kan legge igjen noen ord her, betyr i hvert fall noe for noen berørte mennesker. Jeg tror for min del at når det blir noe politisk energi rundt dette, vil det også bli en del gode handlinger, mange små og viktige skritt. Et av de små og viktige skrittene som flere bør se på, både statsråden og for den saks skyld Oslo kommune, er hvordan man kan nå fram til det kontoret som representanten Skei Grande fortalte om, dit man ofte ringer og ringer uten å komme fram. Det er av de skrittene som det kan gjøres noe med. Dette er en viktig interpellasjonsdebatt. Jeg vil gjerne gi ros til min partifelle Trine Skei Grande for at hun tør gå inn på emner som er brysomme og ganske nærgående.