Jeg deler ikke helt denne virkelighetsbeskrivelsen. Jeg vil egentlig ikke si at min innfallsvinkel her er spesielt prinsipiell. Den er vel snarere ganske praktisk. Poenget er: Er det mulig å finne en lovregulering som er til å leve med for skolene, og som kan få oppslutning? Jeg har ikke sett noen slik. Jeg vil gjerne utrede det. Hvis det er noen som har noen forslag, er jeg vidåpen for å motta konkrete forslag. Jeg har ikke sett det fra noen partier i Stortinget, ikke fra noen av organisasjonene, og det er et praktisk problem. Men likevel har jeg sagt at jeg vil igangsette dette arbeidet, og, som sagt: Alle kan komme med forslag. Jeg synes det er talende i og for seg at når alle har dette engasjementet, og det ikke er noe særlig reklame i skolen, viser det kanskje at det er mulig å mobilisere det personlige ansvaret, at folk tar ansvar. Norsk skole har jo ikke noe behov for reklamefinansiering mer enn andre. Vi har mer ressurser enn alle andre i verden, så det er ikke noen nødvendighet for å drive skole. Jeg må legge til at det er en annen liten gråsone. Jeg har barn selv. Det som kommer i deres ransler – og skolen har brukt dem som postkontor – og som etter min vurdering er av størst kommersiell betydning, er henvendelser fra idrettsbevegelsen som ganske kort etterpå medfører krav om kjøp av utstyr som er påført reklame. Hvordan skal vi forholde oss til det?