Interpellanten, Hans Olav Syversen, tar opp situasjonen for en gruppe barn som trenger vårt årvåkne øye. Når et barn eller en ungdom opplever at en av foreldrene kommer i fengsel, er det ikke bare savnet av far eller mor barnet opplever, men også følelsen av skyld og skam, der opplevelsen av å være annerledes enn andre gjør situasjonen enda verre. Dersom vi skal gjøre noe for disse barnas situasjon, må vi tenke langs flere linjer. For det første er det viktig, som statsråden sa, å ha så gode ordninger som mulig for at forholdet mellom forelder og barn kan ivaretas så godt som råd er, også mens den voksne soner en fengselsstraff. Vi har allerede i dag ordninger som legger til rette for dette. I levekårsundersøkelsen som Fafo gjorde i 2004, og som omfatter innsattes levekår, viser det seg at et flertall av de innsatte som har barn, hadde besøk av disse ukentlig eller oftere. Når et barn skal besøke far eller mor i fengsel, er det viktig at rammene rundt besøkene blir så gode som de kan bli. Det er ikke vanskelig å forestille seg at for et barn kan det være tungt og skremmende å møte pappa eller mamma under slike omstendigheter som et fengsel byr på. Derfor er det et veldig godt tiltak som er iverksatt ved Bredtveit fengsel og ved Trondheim fengsel, hvor man har besøksleiligheter der innsatte kan møte sine barn. Og det var positivt å høre statsrådens ord om at man vil søke å få til slike ordninger også ved andre fengsler, slik at det kan bli den vanlige rammen rundt disse barnas kontakt med den av foreldrene som er i fengsel. Utfordringen blir da, i tillegg til å utvide ordningen, at disse besøksstedene blir gjort så hyggelige, gode og barnevennlige som mulig. Det er også positivt og viktig med foreldreveiledning og foreldrehjelp til innsatte, med tanke på å bidra til å ta vare på og forbedre foreldrenes evne til godt foreldreskap. Man har gode erfaringer med de prøveordningene for dette som er iverksatt ved enkelte fengsel. Det er derfor viktig at disse erfaringene blir fulgt opp gjennom den bebudede utvidelsen av tiltaket som vil komme i løpet av de to neste årene. Det er også viktig at kriminalomsorgen fortsatt kan ha god kontakt og samarbeid med Foreningen for Fangers Pårørende, som i mange år har bistått de innsattes familier og øvrige pårørende. Denne foreninga har førstehåndskunnskap om hvor behovet er størst, og hvor innsatsen betyr mest. Jeg tror også det er viktig med mer forskning på de innsattes og deres familiers livssituasjon, slik at målrettede tiltak kan settes inn for denne gruppa. Det er også positivt at Sosial- og helsedepartementet og Barne- og likestillingsdepartementet nå deltar i en undersøkelse som tar sikte på å skaffe nettopp mer kunnskap på dette feltet. Også i samfunnet utenfor, der barn og den innsattes øvrige familie ferdes, må det legges til rette for å bidra til hjelp og støtte. Både nærmiljøet, skolen og arbeidslivet må bidra, og det må være ulike hjelpetiltak, f.eks. innen barnevern og sosialtjeneste. Mange av familiene til innsatte strir med sammensatte problemer. Statistikken viser at mange hører til dem som befinner seg under fattigdomsgrensa. Derfor blir denne regjeringas fokusering på fattigdomsbekjempelse særdeles viktig for nettopp denne gruppa av barn. Vi må sørge for at fritidstilbud, kulturtilbud og andre aktiviteter blir tilgjengelig for alle, uten at personlig økonomi skal være avgjørende. I tillegg til en slik generell politikk kan det være nødvendig med spesielle tiltak, som f.eks. prosjektet «Ungdom med foreldre i fengsel», som er et ferie- og fritidstiltak som har fått støtte fra Barne- og likestillingsdepartementet de to siste årene. Det er viktig å sørge for mange og varierte tiltak for denne sårbare og utsatte gruppa av barn og unge. Og jeg er helt enig med statsråden i at vi må tenke bredt og fordomsfritt rundt hvordan vi skal gjøre dette på best mulig måte.