Denne interpellasjonen er svært aktuell, og den avdekker i realiteten de store nasjonale kraftforsyningsutfordringer Norge som nasjon nå er stilt overfor. Situasjonen i Midt-Norge er bare begynnelsen på en større og varslet kraftkrise i Norge. Jeg vil tillate meg å vise til et oppslag i Aftenposten 7. februar av adm. dir. Finn Bergersen jr. i Næringslivets Hovedorganisasjon og adm. dir. Steinar Bysveen i Energibedriftenes Landsforening, med overskriften «En kraftløs energinasjon». Et lite sitat derfra: «Vi har malt oss inn i et hjørne. Ved stadig å vende tommelen ned for ny kraft har vi fått et voksende kraftunderskudd som truer forsyningssikkerheten for folk flest og landets bedrifter.(...) I energinasjonen Norge må vi i år med normal nedbør importere rundt seks milliarder kilowattimer – omtrent tilsvarende Oslos årsforbruk. Situasjonen på Møre er bare det siste eksempelet på en urovekkende trend.» (...) Før denne debatten var jeg inne på bl.a. Senterpartiets internettsider. Der fant jeg oppslaget: Kraftkrise i Midt-Norge – hva nå? Senterpartiet slår der fast at det er ingen tvil om at vi trenger mer kraft. Vi må bygge ut mer vannkraft, står det på Senterpartiets internettside, og: «Grønne sertifikater vil bety mye for å få inn ny kraftproduksjon.» Men hva er det som har skjedd når det gjelder grønne sertifikater? Jo, dette er fullstendig skrinlagt. Vi så fram til å få på plass en felles norsk-svensk ordning innen 1. januar 2007, men dette er nå kokt helt bort i kålen. Det er vel symptomatisk for den mangel på energipolitikk som denne regjeringen har. Jeg vil også vise til at det var en spørreundersøkelse i regi av EBL nylig der det kom fram at åtte av ti spurte mener det er behov for investering og ny kraft. 58 pst. av de spurte i Norge er altså for nye gasskraftverk. I flere år har det politiske flertallet i Norge motarbeidet utbygging av ny kraftproduksjon i Norge. Det ene vannkraftprosjektet etter det andre er enten blitt sterkt redusert eller stanset fullstendig. Resultatet er at vi har fått et stadig voksende kraftunderskudd som truer forsyningssikkerheten i Norge dramatisk. Fremskrittspartiet har i en årrekke advart mot denne utviklingen, men uten, dessverre, å få noe særlig gehør her i Stortinget. Det er derfor med stor bekymring at Fremskrittspartiet må konstatere at den sittende regjering ikke viser vilje eller evne til aktivt å ta tak i de kraftmessige utfordringene som nå tårner seg stadig hurtigere opp her i landet. Både industrien og private husholdninger trenger en stabil strømleveranse til lavest mulig pris. I år er situasjonen den at strømprisen har blitt doblet i forhold til i fjor. Senest – nå ser jeg at statsråden ikke engang gidder å høre på innlegget – i går tok jeg opp dette med økning i strømprisene med statsråd Enoksen i Stortingets spørretime. Jeg prøvde å påvise de bakenforliggende årsakene til prisøkningen. Svaret fra olje- og energiminsteren var lite oppløftende. Det var direkte svadapreget, og det gav ingen god løsning på hva Regjeringen vil gjøre for å møte de energimessige utfordringer Norge er stilt overfor. Så mitt synspunkt er at den rød-grønne regjeringen vil bli en katastrofe for den norske forsyningssikkerheten framover dersom det vi har sett hittil av manglende kraftpolitikk, skal fortsette. Gasskraft er en effektiv måte å tilføre det norske og det nordiske kraftmarkedet betydelig økt kapasitet på, men da må vi ikke ha særnorske CO2-krav og en famlende regjering som ikke vet hva den vil i gasskraftspørsmålet. Fremskrittspartiet krever derfor bygging av flere vannkraftverk i Norge, men ikke minst bygging av en rekke gasskraftverk, med fortrinnsvis de samme rammevilkår som man har for bygging av gasskraftverk i andre land. Det er urovekkende at det bare, etter mitt syn, er Fremskrittspartiet som lenge har tatt på alvor den anstrengte kraftsituasjonen vi har i Norge. Det er nå viktig å sikre tilgang på ny kraft. Fremskrittspartiet er klar for det, og vi spør oss stadig vekk: Hva er det egentlig de andre partiene nøler etter? Har man ikke skjønt alvoret i situasjonen? Kraftkrisen er på vei, og – jeg holdt på å si – nå er det på tide at vi tar dette på alvor. På bakgrunn av den utviklingen som har vært – og det har Fremskrittspartiet lenge påpekt – er det all mulig grunn til aktiv handling.