Jeg vil først få slutte meg til innlegget til representanten Trettebergstuen, som tok opp de store spørsmålene som også hører med i en utenrikspolitisk debatt om det internasjonale samfunns framtid. Jeg vil så takke for grundige innlegg fra partienes representanter. Jeg registrerer at det er oppslutning om hovedlinjene i norsk utenrikspolitikk. Det er en verdi i seg selv, og noe som Regjeringen og jeg som utenriksminister legger vekt på. Det at vi har samlende løsninger, er en styrke for vårt land, særlig i dager som disse, og også i møte med små og store saker i det løpende arbeidet. Jeg er særlig tilfreds med representanten Lilletuns innlegg. For å si det litt – skal vi si – ironisk til meg selv: Han holdt på 10 minutter et innlegg som jeg brukte 50 minutter på. Hovedsakene ble oppsummert på en god måte, og jeg slutter meg til hans gjengivelse. Han var opptatt av Afrika og var urolig over at man tonet ned innsatsen der. Jeg kan forsikre representanten Lilletun om at det ikke er tilfellet. Jeg har varslet en gjennomgang av Afrika-satsingen, som vi skal ha sammen med utviklingsministeren. De ressursene som har vært flyttet på, kommer Afrika til gode. Satsingen på vaksiner til alle verdens barn fokuserer ikke minst på å gi Afrikas barn en ordentlig framtid. Så noen kommentarer til innleggene. Jeg kan si til representantene Solberg og Larsen at Ukraina og Hviterussland opptar oss. Det er helt riktig å påpeke betydningen av dette kritiske området i Europa – mellom Russland og EU – som kommer på dagsordenen, ikke bare ut fra et menneskerettighetsperspektiv og et styresettsperspektiv, men også ut fra et sikkerhetspolitisk perspektiv, der vi med NATO-øyne fokuserer bl.a. på Ukraina og andre land. Det kommer til å kreve avveininger fra oss i tiden som kommer. Ukraina skal ha valg. Det er bevegelser i stemningene politisk, og vi må følge dette meget nøye. Vi engasjerer oss politisk bilateralt gjennom organisasjoner som Europarådet. Vi har nær kontakt med EU, og vi støtter også sivile samfunn og prosjekter i de to landene. Representanten Solberg snakket for øvrig om at hun etter min redegjørelse konstaterte en normalisering av norsk utenrikspolitikk. Det er jeg glad for. Jeg vil for egen del i all beskjedenhet si at det nå vitner om en normalisering av Høyres reaksjon på norsk utenrikspolitikk. Jeg har oppsummert det som det har vært flertall for i Regjeringen siden den 17. oktober. Det har vært en politikk som har fått Høyre til tidligere å uttale at vi har satt vennskap i fare, og at vi har truet norske interesser i nordområdene fordi vi har trukket åtte stabsoffiserer ut fra Irak. Nå registrerer jeg at hun mener at hovedlinjene er på plass, og at utenrikspolitikken er normalisert. Vi bør ikke drive flisespikkeri, men at ting er normale, er vel alle glad for. Representanten Høglund kom inn på dialog. Hva det er og ikke er, kan vi egentlig gå rett inn. For meg virker det som om representanten Høglund bruker ordet «dialog» som et tegn på at man er svak, at man ikke har et klart syn, at man er litt på retrett, og at man viser styrke ved ikke å ha dialog. For meg er det faktisk motsatt. Jeg kan se for meg tilfeller der man ikke ønsker å ha dialog med en annen part. Men for meg er dialog en metode for å ha tydelig adgang til makthavere, si hva vi mener og stille krav. Samtidig er dialog en adgang til nettverk i forskjellige land. Norge hadde en dialog med Sovjetunionen gjennom krevende år. Det gav oss innpass på toppnivå, slik at vi kunne klargjøre våre synspunkter på menneskerettigheter og på politisk frihet og ta avstand fra et autoritært styresett. Samtidig gav det oss operasjonsmuligheter til å nå menneskerettighetsgrupper i det som fantes av sivile samfunn i sovjettiden. Jeg mener det gav oss nyttig lærdom som vi skal jobbe videre med. Da vi diskuterte Iran i denne salen etter representanten Høglunds gode initiativ før jul, var vi enige om at avveiningene var vanskelige, men at det i sum var viktig å ha dialog. Jeg mener at vi i disse dager ser nytten av det, ikke bare fordi det er mulig å ta kontakt med iranske myndigheter og ha en gjenkjennelse når vi tar opp akutte situasjoner, men også som nobelprisvinner Shirin Ebadi har påpekt: Det er mangfoldige sivile samfunn i Iran. Det er altså ikke et monolittisk toppsystem i dette landet. Det utspiller seg nå maktkamper mellom ulike fraksjoner, og det er et mangfoldig sivilt samfunn som vi bør være i inngrep med. Det jeg frykter i forbindelse med representanten Høglunds tilnærming til utenrikspolitikken på dette området, er en ytterligere forsterking av «vi»- og «de»-tankegangen. Som den amerikanske presidenten sa: Enten er du for oss, eller så er du mot oss. Jeg er skeptisk til den tilnærmingen, for det finnes faktisk muligheter på begge sider som kan engasjere til dialog. Noe av det som i dag skjer i konfrontasjonen og opptrappingen, er jo at man gir ekstremitetene på begge sider rett til å komme med fortegnede bilder av hva vi i Norden skal stå for. Vi får da en selvforsterkende prosess som gjør verden farligere å leve i. Når det gjelder forslaget til representanten Høglund om å stille krav til framtidige palestinske regjeringer, mener jeg at de to punktene som står der, er dekket av mitt innlegg i går, hvor jeg på slutten snakker om det som er norsk hovedsyn: «En løsning på konflikten mellom israelere og palestinere må skje gjennom forhandlinger, ikke gjennom vold. Partene må akseptere tidligere inngåtte avtaler og forpliktelser, inkludert FNs resolusjoner og Veikartet for fred.» Det som er kjennetegnet ved representanten Høglunds forslag, er at det er ubalansert. Han tar fram to krav til én part. Men situasjonen er at den andre part ikke har oppfylt FN-resolusjoner. De har brutt folkeretten og gjør det fortsatt som okkupasjonsmakt. Jeg er derfor kritisk til å stille meg bak et forslag som har denne ubalansen i seg. Jeg mener at dette er godt ivaretatt i redegjørelsen. Representanten Vallersnes var opptatt av vår giverlandsrolle i Midtøsten. Jeg kan da utdype det som jeg var inne på i min redegjørelse i går, at Norge tar dette oppdraget på alvor. Vi legger i disse dager betydelig aktivitet for dagen i samtaler med Kvartetten, i samtale med Kvartettens utsending Wolfensohn som nå er kommet til regionen for å koordinere giverlandssamarbeid i forhold til de sittende palestinske myndigheter. Vi ser på hvordan den rollen vi har, ikke bare som en tilrettelegger av møter, men også på politikksiden, nå kan brukes i de vanskelige ukene og månedene som kommer, for å berede grunnen for hva det internasjonale samfunn skal mene om sin giverpolitikk i forhold til palestinske myndigheter i framtiden. Man registrerer en betydelig usikkerhet i det internasjonale samfunnet når det gjelder hvordan man skal forholde seg, hvem man skal snakke med, og hvordan man skal snakke med dem man møter. Kan man snakke via noen for å nå forskjellige? Her tror jeg Norge har rom for å aktivere seg, og det akter vi å gjøre. Til sist. Representanten Jacobsen var inne på at norske flagg på brystet tidligere gav gjenkjennelse og stort sett gode smil. Nå opplever vi noe annet. Jeg tror det vi har opplevd de siste dagene, er en påminnelse om at det å engasjere seg for fred og utvikling, ikke er noen parademarsj; det er farlig. Og det er viktig å understreke i denne sal at det er feiloppfatning dersom vi tror at det å ville det gode, ikke også innebærer at man er ute i farlige oppdrag. Samtidig skal vi fokusere på at det faktisk er slik – tilbakemeldingene viser det – at der vi engasjerer oss, gjør vi nyttig arbeid til gode for sivilbefolkningen. Jeg er helt sikker på at det ikke er sivilbefolkningen i Maymaneh som står bak de angrepene som vi så. To–tre dager før angrepene på TIPH-kontingenten i Hebron var flere deler av det lokalsamfunnet på gaten med støtte til hva den lille styrken – det er jo ikke en styrke engang, men en kontingent – representerer når det gjelder å skille mellom befolkningsgrupper. Og jeg håper de snart kan vende tilbake. Når det gjelder de humanitære organisasjonene, registrerer jeg at vi i dag får beskjed om at Norges Røde Kors og Flyktninghjelpen er på vei tilbake til Pakistan for å hjelpe ofrene etter jordskjelvene. Jeg vet, etter å ha virket i disse organisasjonene selv, at hvis det er én ting som smerter, så er det å måtte trekke seg ut. Men også de må ta hensyn til sin sikkerhet. Instinktet er likevel at så fort det er mulig å komme tilbake, skal man tilbake. Det bør også være en del av det som er norsk utenrikspolitikk: Den er konsekvent, gjenkjennelig og langsiktig. Vi tar hensyn til sikkerhet, men vi står ved våre forpliktelser som i Afghanistan og i andre områder hvor Norge faktisk kan spille en rolle. Representanten Lilletun var inne på det. Kan Norge spille en rolle? Det kan vel være en fare noen ganger at vi tror at vår rolle er større enn den nøkternt sett er. Men det som er verre enn det, er å tro at den ikke teller i det hele tatt. Jeg har som utenriksminister tenkt å avstå fra å kalle Norge et lite land, fordi jeg mener det er uklart hva som menes med det. I mange sammenhenger er vi nemlig ikke små, men betydelige. Og det er det å kunne bruke de mulighetene langs de tre hovedsporene jeg skisserte i går, som oppsummerer Regjeringens ambisjon for en aktiv utenrikspolitikk.