Prosessen rundt nedtrappingen av statens eierskap i BaneTele viser hvor komplisert det blir å drive en seriøs og troverdig næringspolitikk når ideologiske motiver overtar for sunn fornuft, faglige vurderinger og hensynet til næringsliv, ansatte og forbrukere. Det er på ingen måte helt sikkert at den løsningen flertallet stemmer for i dag, med en fusjon mellom BaneTele og Bredbåndsalliansen, er en dårlig løsning for BaneTele eller bredbåndsmarkedet i Norge. Men salgsprosessen, spillet, relasjonene mellom hovedpersoner bak Bredbåndsalliansen og partivenner i Regjeringen, og begrunnelsen som oppgis for valg av fusjonspartner, gjør det vanskelig å ta stilling til saken på et objektivt sett godt nok grunnlag. Kjernen i virksomheten til BaneTele er altså det fiberoptiske nettet som følger jernbanenettet og energiselskapenes infrastruktur i Norge. Ideen var å lage et alternativt nett til Telenor, og BaneTele er altså det eneste landsdekkende alternativet til Telenor når det gjelder transport av tung data og teletrafikk. Dette gjør at valg av framtidig løsning for BaneTele er viktig for å skape bedre konkurranse på teletjenester i Norge. Og bedre konkurranse på teletjenester har betydning både for bedrifter og forbrukere, som i større og større grad etterspør høykapasitetsoverføring. Valg av løsning er også avgjørende for den industrielle utviklingen av virksomheten i BaneTele, for framtiden til de ansatte og for statens verdier som eier av selskapet. Når staten skal endre sitt eierskap i statseide bedrifter eller gjøre store strategiske grep som en fusjon faktisk er, er det naturlig og viktig å rådføre seg med styre, ledelse og ansatte. Staten har siste ord som eier, men ledelse og styre har relevant kompetanse i slike spørsmål. Det er uansett viktig for en eier, privat eller offentlig, å lytte til hva selskapet og de ansatte mener i strategiske spørsmål. Derfor var det oppsiktsvekkende å få servert salgsprosessens tilnærmede havari brettet ut i Dagens Næringsliv den 20. mai i år. Der fremgikk det at næringsminister Odd Eriksen trosset rådgivere, et enstemmig styre og BaneTeles ansatte for å selge til Bredbåndsalliansen ledet an av partifelle Tormod Hermansen, med utgangspunkt i et bud som lå 200 mill. kr lavere enn det beste konkurrerende budet. En sentralt plassert kilde beskriver hele salgsprosessen som et skuespill. Faktum er altså at Regjeringen gikk til en budgiver med et vesentlig lavere bud, og at hele styret i BaneTele gikk av i protest. Budgiveren hadde på toppen av det hele nære politiske relasjoner til Regjeringen. Slike forestillinger er vi ikke tjent med å ha i forbindelse med utøvelse av det statlige eierskap. Styret skriver i brev datert 18. mai at den valgte løsning vil medføre store organisatoriske endringer og risiko for at flere nøkkelpersoner sier opp sine stillinger. Styret mener det finnes alternativer som er vesentlig bedre enn det departementet har valgt. Styret legger vekt på et helt sentralt industrielt aspekt, nemlig om den aktuelle fusjonspartner faktisk kan tilby økt volum i BaneTeles nett. Her mener styret det er grunn til å reise tvil rundt de estimater som Bredbåndsalliansen har presentert, og at det finnes vesentlig bedre industrielle alternativer. I begrunnelsen for valg av fusjon med Bredbåndsalliansen legger Regjeringen avgjørende vekt på at staten fortsatt skal eie 50 pst. av det fusjonerte selskapet. Dette innebærer at det er andre hensyn enn bredbåndsmarkedet, verdien på aksjene og utviklingen av selskapet som kommer først. Dette gjør det meget vanskelig å ta stilling til om fusjonen faktisk er til det beste for næringslivet, brukerne og selskapet. Det kan alltids være grunn til å se på behovet for statlig eierskap, særlig i bedrifter der staten eier 100 pst. fra før av. Høyre har et relativt pragmatisk forhold til dette spørsmålet og er opptatt av å finne gode løsninger for bedrifter der staten er eier. I vårt stortingsvalgprogram understreker vi at det fortsatt vil være grunnlag for å beholde en statlig interesse i foretak der staten allerede er i eierposisjon i viktige sektorer – bl.a. blir samferdsel nevnt. Men statlig eierskap er jo ikke et selvstendig mål i seg selv. Formålet med statlig eierskap må være å sikre hovedkontor, nasjonal kompetanse og gode rammevilkår for næringslivet. I denne saken er det et påfallende fravær av holdbar begrunnelse for hvorfor det er så viktig at staten fortsatt er eier av BaneTele, og hva staten egentlig kan bidra med som eier. Vi sitter da igjen med en ganske uryddig salgsprosess, et sterkt ideologisk ønske fra Regjeringen om statlig eierskap og sterke protester fra mange hold. Dette gjør at Høyre ikke er fornøyd med valg av løsning og begrunnelsen for denne, og vi vil derfor stemme mot forslaget fra Regjeringen. Jeg vil også ta opp forslaget i innstillingen der Regjeringen bes komme tilbake til Stortinget med en ny løsning for BaneTele hvor industrielle og markedsmessige hensyn er førende for prosessen. Denne saken kan også ses i en større sammenheng knyttet til eierskapspolitikken i Norge. Regjeringen har i Soria Moria-erklæringen varslet et langt mer aktivt statlig eierskap. I dag, ett år senere, er det fortsatt helt i det blå hva som ligger i «langt mer aktivt». Eierskapsmeldingen har vært utsatt en rekke ganger. I Dagens Næringsliv i dag kan vi lese at regjeringspartiene ikke engang klarer å bli enige om når eierskapsmeldingen skal legges fram. Rød-grønne stortingsrepresentanter har kommet med en rekke utspill knyttet til hvordan staten bør gripe inn overfor selskaper der staten er aksjonær. Det har også vært mange utspill knyttet til bedrifter som stortingsrepresentanter ønsker at staten skal kjøpe seg opp i, både i Norge og utenlands. Eierskapspolitikken har i realiteten vært en betydelig arena for offentlig debatt og konflikt mellom stortingsrepresentanter og andre tilknyttet regjeringspartiene om spørsmål som angår store og viktige bedrifter i Norge. På den andre siden er det et faktum at Regjeringen hittil bare har gjennomført tre transaksjoner som eier i næringslivet. Den første var fullføring av børsnotering og nedsalg i oppdrettsbedriften Cermaq. Det var en meget fornuftig privatisering og helt i samsvar med den forrige regjerings politikk. Den andre transaksjonen var kjøp av 5 pst. av aksjene i Nammo gjennom bruk av en forkjøpsrett. Dette kjøpet ivaretar statens økonomiske interesser som aksjonær og er politisk sett helt uproblematisk. Derfor forstår jeg godt at tidligere næringsminister Odd Eriksen og Regjeringen var opptatt av å vise politisk retning da turen kom til reduksjon av statens eierandeler i BaneTele. Like fullt er det bare å konstatere at fusjonen mellom BaneTele og Bredbåndsalliansen innebærer at staten halverer sitt eierskap i BaneTele. I sum har den rød-grønne regjeringen helt klart redusert statens eierskap i næringslivet etter valget. Vi registrerer også med stor undring at det aktive statlige eierskapet i Statkraft innebærer at man får en utbytteandel på 98 pst., totalt i strid med de forslag og løfter som to av regjeringspartiene har kommet med. På den annen side ble vi ganske positivt overrasket da statsminister Stoltenberg i fjorårets juleintervju i Dagens Næringsliv avviste at det er aktuelt å gripe inn mot omstillinger i bedrifter hvor staten er hel eller delvis eier. Dermed er det bare å konstatere at det er lite nytt fra Regjeringen når det gjelder temaet statlig eierskap så langt, bortsett fra at det er et relativt kraftig kaos i det offentlige rom. Problemet til Regjeringen er at staten er en stor og viktig eier i norsk næringsliv. Eierskapet er basert på en klar rollefordeling, og staten følger næringslivets spilleregler. I opposisjon har de rød-grønne partiene protestert mot denne formen for eierskap og krevd maktbruk gjennom eierskapet for å tvinge selskapene til å gjøre ting som selskapene ikke mener er riktig. Da blir problemet at en slik endring av eierskapspolitikken i Norge faktisk vil redusere statens legitimitet som eier i norsk næringsliv, både i forhold til selskapenes styrende organer og i forhold til andre aksjonærer. Derfor vil en slik politikk med et aktivt statlig eierskap, slik jeg forstår en del rød-grønne representanter oppfatter det, egentlig kunne gi som resultat at det reduserer statens legitimitet som eier i norsk næringsliv. Det tror jeg faktisk ikke at de rød-grønne partiene ønsker. Det tror jeg også er grunnen til at vi ser veldig lite nytt når det gjelder statlig eierskap.