Først vil jeg takke representanten Aasen Agdestein for å ha fremmet denne interpellasjonen om et tema som er veldig viktig. Det er et marked som vi vet er mye større nå enn for få år siden. Jeg vil også takke for at hun siterer Gunn Wærsted flittig, for det er klart at de holdningene som bransjen selv legger for dagen, er veldig viktige i forhold til hvordan man driver selvdisiplin. Så er det offentlige myndigheters ansvar å sørge for at vi har et lovverk som også spiller med på det. I den siste tiden har det vært reist kritikk mot finansnæringens markedsføring av såkalte sammensatte produkter. Både Kredittilsynets undersøkelser og ulike stikkprøver gjort av undersøkende journalister tyder på at en del av informasjonen som gis ved salg av sammensatte produkter, ikke er god nok. Det gjelder både den skriftlige og den muntlige informasjon, og at kunden ikke får et godt overblikk over hvilke transaksjoner man er i ferd med å gå inn i. Det som det har vært reist spørsmål ved, er om finansnæringen og finansielle rådgivere og meglere i tilstrekkelig grad skiller mellom salg, rådgiving og megling. Derfor er interpellasjonsteksten i dag en betimelig problemstilling. For best mulig å svare på det som interpellanten tar opp, har jeg delt svaret inn i tre hovedoverskrifter. Det ene er behovet for informasjonskrav. Det andre er spørsmål om konsesjonsplikt, og til slutt spørsmålet om hvilke tiltak som er planlagt for å sikre at forsikringsmeglere gir uavhengige råd. Når man bruker begrepet «sammensatte produkter» om finansinstitusjonenes tilbud til kundene, mener man gjerne en pakke av finansielle instrumenter e.l. Produktene er sammensatt av en innskuddsdel og en avkastningsdel. Det er utviklet to hovedtyper sammensatte produkter: aksjeindeksobligasjoner og bankinnskudd med aksjeavkastning. Produktene har en forhåndsbestemt løpetid. En annen viktig egenskap ved produktene er at minsteavkastningen er kjent før kunden investerer i produktet. Samtidig kan kunden ved gunstige utfall oppnå en avkastning som ligger over minsteavkastningen. Investors rett til meravkastning kan være knyttet opp mot utviklingen i én eller flere indekser, utviklingen til noen bestemte aksjer eller utviklingen i én eller flere valutaer. Litt enkelt fortalt investerer forvalteren én del av kundens midler i en sikker investering og én del av midlene i et derivat som skal gi avkastning i forhold til f.eks. utviklingen til hovedindeksen på Oslo Børs. Fra å være et nærmest ukjent spareprodukt for noen år siden viser tall fra Kredittilsynet at det ved utgangen av første kvartal 2006 var investert for nesten 50 milliarder kr i sammensatte produkter utstedt av bankene i det norske markedet. For å illustrere veksttakten var det til sammenlikning investert for 36 milliarder kr i sammensatte produkter ved utgangen av tredje kvartal 2004. Det er altså en voldsom vekst. Veksten i, og etter hvert også omfanget av, midler investert i sammensatte produkter innebærer at både finansnæringen og myndighetene må ha et bevisst forhold til hvordan sammensatte produkter markedsføres og selges. Finansinstitusjoner og verdipapirforetak er underlagt regelverk som stiller krav om at kunder skal gis nødvendig informasjon når tjenester ytes og produkter selges. Når finansinstitusjoner tilbyr sine tjenester, skal det gis opplysninger om renter, provisjoner og andre priser. Kravene om opplysning er ikke spesielt myntet på sammensatte produkter, og reglenes generelle utforming innebærer at det langt på vei er opp til den enkelte finansinstitusjon å ta konkret stilling til formen som benyttes når opplysninger om renter, provisjoner og andre priser skal gis til kunden. For å gi ytterligere rettledning har imidlertid Kredittilsynet utarbeidet et rundskriv som gir mer konkrete anbefalinger til hvilken informasjon som bør gis om sammensatte produkter. Formålet med informasjonsanbefalingene i Kredittilsynets rundskriv er å sette kunden i stand til å sammenlikne det sammensatte produktet med andre finansinvesteringer, herunder andre sammensatte produkter. Finansinstitusjoner og verdipapirforetak som oppfyller kravene i rundskrivet, kan være sikre på at de gir informasjon som er tilstrekkelig til å oppfylle de lovsatte kravene. Kredittilsynet gjennomførte i 2005 en undersøkelse av den skriftlige informasjonen som gis ved salg av sammensatte produkter. I oppsummeringen av undersøkelsen til Kredittilsynet framgår det bl.a. at informasjon om forventet avkastning og kostnader på produktene ikke framkommer tydelig nok. Dette er et klart signal om at informasjonen som gis, ikke alltid er god nok, og at Kredittilsynets anbefalinger ikke følges godt nok opp av foretakene. Finansdepartementet har i lys av dette ønsket å skjerpe opplysningsplikten. Finansdepartementet sendte derfor den 19. april i år et brev til Kredittilsynet hvor Kredittilsynet bes om å vurdere å utarbeide et utkast til forskrift om sammensatte produkter, eventuelt også foreslå nye lovhjemler for slike forskrifter. Departementet har bedt om Kredittilsynets vurdering i løpet av juni i år. Interpellanten reiste spørsmålet: Hva er det man kaller seg når man framstår for en kunde som rådgiver? Dersom man framstår som rådgiver, synes jeg det kan gi et skinn av at man er en uhildet person som er behjelpelig med å veilede en kunde, og ikke en selger som har interesse av at kunden kjøper nettopp det produktet. Jeg synes derfor at det av ryddighetshensyn burde være slik at man heretter betegnes som selger når man er i den situasjonen at man faktisk aktivt selger et slikt produkt. Det kan i tilfelle tas opp i forbindelse med at Kredittilsynet kommer med sine råd om hvordan vi følger opp dette videre. En eventuell forskrift vil innebære at det settes mer detaljerte krav til hvordan de lovpålagte informasjonskravene skal oppfylles. For bankene har vi, slik vi nå ser det, tilstrekkelige hjemler til å fastsette forskriftskrav om hvilken informasjon som skal gis ved salg av sammensatte produkter. Jeg er imidlertid forberedt på, om nødvendig, å komme tilbake til Stortinget for å be om ytterligere lovhjemler for å kunne pålegge verdipapirforetakene mer konkrete informasjonskrav. Også dette inngår som nevnt i det oppdraget som Kredittilsynet har fått. På bakgrunn av Kredittilsynets undersøkelser legger jeg til grunn at det kan være aktuelt å gi nærmere krav til opplysninger om kostnader, forventet avkastning og risiko ved investeringer i sammensatte produkter. Når det gjelder de nærmere vurderinger av hvilken informasjon myndighetene eventuelt bør pålegge foretakene å gi ved salg av sammensatte produkter, vil jeg avvente Kredittilsynets tilråding. Mange av problemstillingene knyttet til salg av og rådgivning om sammensatte produkter er generelle i den forstand at de kan reises også i forhold til andre finansielle produkter. Før jeg kommer nærmere inn på hvilke generelle krav til finansiell rådgivning som gjelder, vil jeg påpeke at banker også tilbyr å lånefinansiere sammensatte produkter for forbrukerne. For en långiver kan det være god butikk å selge sammensatte produkter som lånefinansieres, og jeg tviler ikke på at finansinstitusjoner som gjør dette, har vurdert både lønnsomheten og risikoen ved å yte slike lån. Etter min vurdering bør finansinstitusjonen bruke kunnskapen til også å informere investor om den effekt lånekostnaden har for investeringens avkastning og risiko. Generelt sett har finansiell rådgivning ikke vært nærmere lovregulert i spesiallovgivningen verken i Norge eller i EØS-området. Investeringsrådgivning regnes imidlertid som en tilknyttet tjeneste etter verdipapirhandelloven § 8-1 første ledd nr. 5. Det innebærer at et verdipapirforetak som gir investeringsråd, skal melde fra om dette til Kredittilsynet. En slik tilknyttet tjeneste er ikke konsesjonspliktig etter verdipapirhandelloven, og det kreves derfor ikke konsesjon for å gi investeringsråd om finansielle instrumenter. På bakgrunn av det nye investeringsdirektivet er et forslag til ny verdipapirhandellov på høring, med frist for merknader til 29. mai 2006. I lovforslaget foreslås at finansiell rådgivning omgjøres til en konsesjonsbelagt investeringstjeneste. Dette kommer vi i tilfelle tilbake til. Bare en kort merknad til slutt om det som dreier seg om forsikringsmeglere. Innenfor forsikring, og særlig innenfor bedriftsmarkedet, har man en lang tradisjon for å bruke forsikringsmeglere som kan hjelpe kunden til å fatte beslutninger. Det kan jeg komme tilbake til på et senere tidspunkt. Hvis jeg bare helt kort kan oppsummere disse tiltakene som settes i gang. Det er for det første at Kredittilsynet er bedt om å komme tilbake i løpet av juni 2006 med en vurdering av om det bør utarbeides forskrifter for å bedre informasjonen om sammensatte produkter. Vi har gitt Banklovkommisjonen i mandat å utrede innen 31. oktober 2006 lovkrav som setter et absolutt forbud mot at forsikringsmeglere kan motta provisjon fra forsikringsselskapene. Det tredje er at vi har sendt på høring forslag om å gjøre finansiell rådgivning til en konsesjonsbelagt investeringstjeneste etter verdipapirhandelloven.