Jeg vil takke interpellanten for et viktig og godt spørsmål. Det spørsmålet som interpellanten stiller, er et spørsmål som hun ikke er alene om, men som jeg tror veldig mange av landets lokalpolitikere også stiller seg. Derfor er jeg også overrasket over den tonen som statsråden og regjeringspartiene møter interpellanten med, at man nærmest harselerer over spørsmålet og problemstillingen. Det lover ikke godt for målsettingen som Arbeiderpartiet gav uttrykk for, at de ønsket bred støtte om reformen, når den mest sannsynlige samarbeidspartneren blir møtt på den måten når det stilles et høyst berettiget spørsmål knyttet til hvordan denne prosessen skal foregå. Det er jo ikke uvesentlig å vite om Regjeringen har tenkt å komme med en skisse til hvordan den ser for seg en regioninndeling. Det er jo sant at Regjeringen utmerket godt vet hvilke oppgaver den anbefaler å gi til disse regionene når den legger fram meldingen om oppgavefordelingen. Da er det kanskje ikke så unaturlig at Regjeringen også har en oppfatning om hvordan de ser for seg en regioninndeling, i hvert fall når det gjelder antall regioner – om det skal være mellom fem og syv regioner eller om det skal være mellom 15 og 19 regioner – når en selv vet hvilke oppgaver en fordeler. Jeg oppfatter at det var det interpellanten etterlyste, nemlig at en i meldingen også skulle ha en oppfatning av størrelsen, slik at en parallelt med oppgavefordelingen også kunne starte en debatt rundt omkring i landet om hvordan en ser for seg at disse grensene skal gå. Men det ble brutalt avvist med: Regjeringen gjør det en har bestemt, som Åslaug Haga sa. Det var en flott samarbeidsinvitt til Kristelig Folkeparti om å få til noe på dette området! Det som også burde vært stilt som et spørsmål i denne saken, er hvorfor en skal ha disse regionene, fordi det svaret som da kommer, er at det er noe som de tre regjeringspartiene har bestemt seg for og laget en programerklæring om i Soria Moria-erklæringen. Men som professorene Jørn Rattsø og Arild Hervik skriver i sin artikkel «Kommune-Norge i omstilling»: «Tidligere hadde vi Oppgavefordelingsutvalget, som startet med oppgavene. De fant ikke grunnlag for landsdelsregioner. Det finnes ingen seriøs utredning som anbefaler såkalte sterke landsdelsregioner.» Den forrige regjeringen hadde bestilt en utredning om fylkeskommunen for rett og slett å evaluere dagens regionnivå før en anbefalte et nytt regionnivå. Den bestillingen ble avbestilt av den nåværende kommunal- og regionalminister med den begrunnelsen at de allerede hadde bestemt seg. Så sier også kommunalministeren at hun er glad for at Stortinget har sagt at de skal behandle denne saken så raskt som mulig. Det er for meg helt ukjent. Denne saken vil være – i hvert fall i forhold til de ambisjonene som Regjeringen har lagt opp til – en betydelig endring i styringssystemet av Norge og bør derfor være grunnlag for en skikkelig diskusjon og en skikkelig behandling i Stortinget. Vi blir svært overrasket om flertallspartiene i denne saken vil trumfe igjennom en hastebehandling parallelt med Stortingets behandling av budsjettet til høsten, og ikke bruke den tiden som er nødvendig for å ha en skikkelig diskusjon om dette. Det som vi altså ser konturene av, er en reform som tvinges igjennom uten at man har hatt en seriøs vurdering av behovet for den, uten at den er skikkelig demokratisk forankret gjennom at man bruker den tiden som er nødvendig, og det er en reform som har et innhold i seg som kan bety en betydelig sentralisering. Ikke minst det som Arbeiderpartiet tok opp i debatten, at en ønskte en størst mulig sammenheng mellom den regionale stat og dette nye regionale nivået. Det er det samme som å si at i motsetning til i dag vil en sannsynligvis få en betydelig sentralisering av de statlige hovedkontorene i dette landet, noe som betyr at en god del sentre rundt omkring i distriktene vil miste viktige statlige arbeidsplasser.