Det har i norsk politikk vært en rørende enighet i mange år om at vi ikke skal ta i bruk kjernekraft. Vi skal klare oss på andre måter. Det har vi stort sett gjort hittil ved å importere mer, bl.a. kjernekraft. Hvorvidt den energipolitikken imponerer verden, kan sikkert diskuteres. De søsterpartiene man har forsøkt å kontakte, er tydeligvis ikke imponert, for det er ikke slik at søsterpartiet til et liberalt eller et sosialdemokratisk parti i Norge – i Tyskland, Finland eller Sverige – nødvendigvis følger norske synspunkter fordi vi forfekter dem. Det er en del av realitetenes verden. Dette, i kombinasjon med det faktum at det er økende oppmerksomhet mot CO2-utslipp, og at det er begrenset hva slags kapasitet man kan ha når det gjelder reinjisering, selv om man skulle finne god teknologi for det, fører også til økende oppmerksomhet mot kjernekraft. Jeg tror vi må erkjenne at kjernekraft vil komme som en av flere energibærere i årene fremover. Da er mitt spørsmål til statsministeren, siden han avsluttet med å si at man ikke ville nedlegge miljøene i Halden og på Kjeller: Er det ikke da viktig iallfall å gi disse miljøene forsikring om at de kan fortsette, for de driver nettopp forskning på og utvikling av kjernekraftsikkerhet og er internasjonalt etterspurt? Det får være vårt lille nasjonale bidrag til kjernekraftsikkerhet på en dag som denne.