Forleden var jeg til stede på et møte i Tromsø, der fiskebåtredere klynget seg til Fremskrittspartiets fiskeripolitikk. Det er jo ikke det minste rart. Fiskebåtrederne har blikket stivt festet på egne lommebøker og sier rett ut at de ikke føler noe ansvar for liv og bosetting i de mange fiskeriavhengige samfunnene langs kysten vår. De er imot distriktskvoter, fordi de tror at de kan komme til å tape noe på det selv. De er imot leveringsplikt, fordi de tror at det kan redusere egen fortjeneste. De kjemper for fri omsetning av fiskekvoter, for det er til fordel for de mest kapitalsterke utøverne i næringen, nemlig dem selv. Fiskebåtrederne er seg selv mer enn nok! Er det rart at de tiltrekkes av et parti som nettopp appellerer til grådigheten, og som gladelig ofrer våre mange små og fiskeriavhengige samfunn for markedet? Fremskrittspartiets fiskeripolitikk er jo svaret på fiskebåtredernes holdninger og meninger. Fremskrittspartiet synes liberaliseringen av fiskeripolitikken går for sent. De vil fjerne de distriktspolitiske virkemidlene, og de vil ha fri etableringsrett i havbruksnæringen. Gjett hvem som vil ha størst fordel av det? I en tankevekkende kronikk refererer redaktør Ivan Kristoffersen til at Island gjorde sine fiskeripolitiske valg på 1980-tallet, da Islands egne fiskeressurser var i klar tilbakegang. Fiskekvoter ble kjøpt av 100 familier, som seinere ble rikere enn noensinne. Resultatet var at kapitalen flyttet fra kysten og over i bank- og finansvesenet og industrien. I 2005 var 50 pst. av Islands totale kvoter i hendene på ti store fiskeriselskap. Dette er et fiskeripolitisk bokholderi betalt med en rekke små lokalsamfunn som har mistet inntjeningen fra fiskerinæringen, skriver Ivan Kristoffersen. Han kunne gjerne lagt til at dette er speilbildet av Fremskrittspartiets fiskeripolitikk. Det vil knapt overraske noen at Fremskrittspartiet kutter fiskeribudsjettet på en sånn måte at det svekker vårt fiskeripolitiske samarbeid med Russland og reduserer Fiskeridirektoratets mulighet til å drive kontroll med ulovlig, urapportert og uregistrert fiske. Motstykket til dette er en politikk som slår ring om våre mange fiskeriavhengige samfunn, som sørger for et lønnsomt og bærekraftig fiske og en lønnsom sjømatindustri som har god, og, ikke minst, forutsigbar råvaretilgang. Motstykket til kortsiktig profitt for noen er langsiktig og miljømessig forsvarlig verdiskaping og en god fordeling av fiskeressursene der fellesskapets eierskap til fisken i havet er sikret. Motstykket til ytterligere liberalisering og avregulering er samfunnsmessig styring og kontroll. Sist fiskeribefolkningen gjorde valget mellom samfunnsmessig styring og marked, var i 2005.