På Holm Gård i Re kommune i Vestfold går gårdbruker Ivar Sørby rundt med planer om å etablere et biogassanlegg. Anlegget er basert på kretsløpstenkning. Grunnlaget for produksjon av biogass er husdyrgjødsel fra gården og ferdigbehandlet matavfall. Biogass gir energi i form av kraft og varme. Biproduktet fra anlegget er gjødsel som foredles, og dermed øker i verdi. Produksjon av biogass vil også gi en vesentlig reduksjon i utslippene av klimagasser fra denne gården. Investeringskostnadene er beregnet til 3 mill. kr. Energiproduksjonen fra anlegget vil dekke det årlige energibehovet for ca. 25 boliger. Prosjektets lønnsomhet er avhengig av rammebetingelsene for fornybar energi. Det er svært viktig at myndighetene støtter opp om slike prosjekter. Bioenergi er et satsingsområde i landbruket. Landbruks- og matdepartementet har et eget bioenergiprogram som nå har løpt over tre år. Interessen for prosjektmidler er økende, og målgruppen er nettopp jord- og skogbrukere. Også komiteflertallet peker på de mulighetene som produksjon av bioenergi representerer. Når jeg nevner dette, er det selvfølgelig fordi norsk landbruk, som et resultat av WTO-forhandlingene, sannsynligvis vil møte betydelige omstillingskrav i åra som kommer. Vi må regne med at alle former for eksportstøtte blir fjernet innen utgangen av 2013, og at tollsatsene blir vesentlig redusert på viktige produksjonsområder. Dermed reduseres også importvernet. Utfordringen for norsk landbruk blir å finne fram til nye og lønnsomme produksjonsområder som kan holde liv i norske bygder, slik at kulturlandskapet kan holdes i hevd. Da må vi også finne fram til «grønne støtteordninger», som er unntaket i det jordbruksregimet som er i ferd med å etableres under WTO. Beitestøtten er i og for seg et godt eksempel på dette. Paradoksalt nok kan EU komme til å bli en av norsk landbruks viktigste forbundsfeller i en slik sammenheng. EU har allerede innført nye støtteordninger som tilfredsstiller kravene i det man kan kalle «grønn boks» i WTO. Jeg er ganske sikker på, og det er også et viktig element i jordbruksavtalen, at norsk landbruks evne til å produsere «ren og trygg mat» er et av de viktigste fortrinnene vi har. Nå skal det i sannhet medgis at vårt selvbilde på dette området er midlertidig svekket av den såkalte E. coli-skandalen. Alle sider av akkurat den saken skal som kjent belyses, inkludert Mattilsynets håndtering av saken. Jeg vil imidlertid be landbruksministeren interessere seg spesielt for den gjennomførte omorganiseringen av Mattilsynet og privatiseringen av laboratorievirksomheten. Den kan ha svekket vår matsikkerhet. Og det er ting som tyder på at omleggingen av kontrollvirksomheten kan ha ført til mer lemfeldig kontroll, ikke minst i produksjonsbedriftene. Altfor ofte når vi behandler jordbruksspørsmål, glemmer vi den gjensidige avhengigheten mellom bonden og industrien. Næringsmiddelindustrien sysselsetter hele 50 000 mennesker rundt om i landet. Dersom noen av disse skulle falle på tanken om å stemme Fremskrittspartiet ved et framtidig valg, er det i hvert fall ikke egeninteressen som driver dem. Ved siden av kursendringen i norsk landbrukspolitikk er det nemlig et annet trekk ved behandlingen av årets jordbruksavtale som påkaller interesse, nemlig det forhold at Fremskrittspartiet, og faktisk også Høyre på litt andre premisser, går til angrep på selve forhandlingsinstituttet. De vil ikke ha forhandlinger. Isteden vil de overlate alt til et internasjonalt åpent marked. Da vet vi hvordan det går: Da raseres norske bygder. Da gror kulturlandskapet igjen. Da vil de som arbeider i matindustrien, miste jobbene sine. Da får min gode venn Åge Hovengen rett når han fra denne talerstol i sin tid fryktet at det skulle bli så langt mellom gårdene på bygdene at gårdbrukerne måtte holde seg med «hainkatt» selv. Ikke engang katter vil kunne overleve Fremskrittspartiets landbrukspolitikk.