Utgangspunktet for denne saken er det faktum at en del kommuner har et så stort utbyggingspress at de finner det vanskelig å ta imot nye innbyggere. Årsaken til det er de store finansieringskrav en rask befolkningsvekst stiller til utbygging og drift av barnehager, skoler, omsorgsboliger og bo- og behandlingssentre, foruten infrastruktur som vei, vann og avløp. En stram kommuneøkonomi har sammen med behovet for balanse i budsjettene vært en viktig del av rammebetingelsene, samtidig som mange kommuner ikke ønsker å øke lånebyrden ytterligere som følge av stor innflytting. Denne vekstproblematikken er først og fremst et fenomen blant presskommuner her på Østlandet, men er nå et tema for stadig flere kommuner over hele landet. Dette er mye av bakteppet for at utbyggingsavtaler er blitt stadig mer brukt som finansieringskilde ved utbygging av tomteområder. Utviklingen hittil har vist at utbyggingsavtaler er mest aktuelt i pressområder med høye bolig- og tomtepriser. Avtalene her er et instrument som har vært tatt i bruk for å avklare forhold mellom kommuner, utbyggere og grunneiere som ikke er regulert i lov eller vedtatte kommunale planer. Det er frykten for en mangel på balanse i avtalevilkårene som har skapt mye av diskusjonen de siste årene. Mange har ment at avtalene har vært brukt som middel til å finansiere kommunale investeringer kommunen ellers ikke ville hatt hjemmel til å kreve gjennomført eller finansiert av utbygger. Noen uheldige avtaler kan nok ha forekommet, men undersøkelser viser at omfanget av denne typen vilkår hittil har vært svært beskjedent. I lys av et voksende omfang av avtaleformen har Kommunal- og regionaldepartementet funnet det riktig å lovregulere bruken. Gjennom en klargjøring i loven kan vi bidra til at grensen mellom akseptable og uakseptable avtalevilkår blir tydeligere, slik at byggekostnadene blir mer forutsigbare. Begrunnelsen for å lovregulere bruken av utbyggingsavtaler er å forhindre en kostnadsovervelting på boligkjøper. Det vil sikre forutsigbarheten både for utbyggere og kommunene. Min erfaring med utbyggingsavtaler, som tidligere ordfører i Tønsberg kommune, har vært svært positiv. Det er skapt et bedre samarbeid mellom kommunen og utbyggere, som alle parter har dratt fordel av. Tilretteleggingen er blitt bedre og forutsigbarheten større. For lokalsamfunnet har dette gitt sikkerhet for kvalitet og tempo i utbyggingen. For innbyggerne har resultatet vært flere boliger til lavere kostnader. Fra kommunenes side er den største fordelen med utbyggingsavtaler at de bidrar til å sikre at planer blir gjennomført. Kommunale planer alene gir ingen sikkerhet for gjennomføring. Det påfallende ved mine lokale erfaringer er for øvrig at noen av de partier – og da tenker jeg spesielt på Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti – som i den saken vi behandler i dag, er svært opptatt av å legge nye begrensninger på mulighetene og det lokale selvstyret, lokalt har vært pådrivere for å legge flest mulig elementer inn i utbyggingsavtalene, som f.eks. både skoler, barnehager og omsorgsboliger, og de har ikke vært så opptatt av at det skulle være snakk om en forskuttering. Ulempen ved utbyggingsavtaler kan etter min mening være at kommunen samtidig får en mulighet til å utnytte sin ellers ordinære og legitime posisjon som planmyndighet. Kommunen kan presse en utbygger til å godta avtalevilkår som gjør at avtalens balanse forrykkes, og det kan f.eks. bidra til at prosjektets lønnsomhet kommer i fare. Det er videre uheldig dersom bruk av utbyggingsavtaler fører til at noen får utilsiktede kostnadsbelastninger, f.eks. ved at boligkjøperne belastes for kostnader som i prinsippet skal dekkes ved skatteinntekter. Det er også mye av forklaringen på at både kommunene og byggebransjen nå hilser velkommen Regjeringens forslag til lovregulering av bruken av utbyggingsavtaler. Jeg synes nok at flertallet i kommunalkomiteen i sine merknader er litt uklare på hva de egentlig vil, samt på hva konsekvensene vil bli. Hvis vi regulerer dette for stramt og lite fleksibelt, vil det kun bidra til å redusere boligbyggingen. Det blir da mindre interessant for kommuner å inngå slike avtaler. De vil ikke ha råd til å gjennomføre alle kommunale tiltak på det tidspunktet utbyggerne ønsker å bygge ut, og både utbygger og boligkjøpere må vente til kommunen selv kan prioritere akkurat den utbyggingen. Kommunen vil holde seg til rekkefølgebestemmelsene, og dermed begrenses mulighetene til å forsere boligbyggingen i de områder der behovet for nye boliger er størst, og der utbyggere står klare til å bygge gjennom å forskuttere infrastruktur. Det vil igjen bare resultere i enda dyrere boliger i pressområdene. Dessuten er det nesten umulig å trekke en hårfin grense mellom sosial og teknisk infrastruktur. Det vil kreve en nøyaktig oppregning av hvilke tiltak som blir ulovlige, og en slik lovteknikk bør vi helst forsøke å komme bort fra. Jeg hører med blant dem som har stor tro på det lokale selvstyret, også når det gjelder utbyggingsavtaler. Jeg vil fremme de forslag som ligger i saken, forslag nr. 1 på vegne av Høyre, Sosialistisk Venstreparti og Kristelig Folkeparti, og forslag nr. 2 på vegne av Høyre og Kristelig Folkeparti.