Historien om Posten i Norge er en historie om hvordan man skapte muligheter for Bygde-Norge. Den gamle Posten var samlingsstedet for mange bygder. Jeg registrerer at statsråden nå endevender på den ideologien og vil ha en ideologi som setter nettopp dette systemet i fare og skaper et helt annet grunnlag, og for meg kanskje et litt mer dramatisk grunnlag, for Bygde-Norges framtid. Jeg måtte si det som innledningskommentar til det som ble sagt. For protokollens skyld vil jeg gjerne si at Arbeiderpartiet ikke fremmer egne forslag til denne innstillingen. Vi stemmer mot de forslagene som er fremmet. Til det som da foreligger, og det som er blitt sagt så langt i debatten, vil jeg si: Skremmer EUs tempoplan noen? Den skremmer ikke oss. Vi synes det ligger rimelig mye fornuft i at vi her iler med varsomhet fram og ikke fatter noen beslutning før man har samlet opp de erfaringer som ligger i de initiativ som allerede er tatt. Det ligger mye fornuft i å fare varsomt fram. Så sies det: Men Posten vil så gjerne være i forkant av EUs vedtak. Ja, men det må da Posten gjerne være. Det finnes mange i dette landet som vil være lenger framme enn det vi er, i forhold til EU. De vil gjerne være litt foran. Men så vidt jeg har registrert, er det fortsatt slik at Norge ikke er medlem i EU, så vi skal vel være litt varsomme og ikke forsøke å gjøre Norge til EUs fyrtårn. Her opplever jeg at det tydelige nei-partiet, Kristelig Folkeparti, som med stor tyngde gir uttrykk for at de vil vise kraft ved å reservere seg mot direktiv som kommer fra EU, her iler fram med stor hastighet, med høyt hevet fane og lys i hånden og sier: Jo, i dette tilfellet vil vi gjerne være fyrtårnet. Visst skaper det undring. Da blir det også underlig når det er Postens vilje som er bakgrunnen for at man gjerne vil ile så raskt fram. Er vi uenige i omstillingen? Nei, nei, nei! Men vi er i stand til å se at to år ikke er avstanden mellom himmel og helvete. For det er det vi snakker om. Er de ansatte mot omstilling? Nei, nei, nei! De bruker i den trykksaken som er delt ut til stortingsrepresentantene, uttrykket «ville være med og styre» som argument for det de har vært med på. Men de sier også at for å kunne være med og styre på en fornuftig måte bør ikke vi være i forkant av beslutninger. Vi bør være varsomme med å gjøre Norge til et sted hvor man kan eksperimentere med et liberalisert postvesen. Er det galt? Nei, jeg tror det ligger mye fornuft i det. Det ligger altså mye fornuft i å ile varsomt fram. Det er mange som vil forsøke å gjøre dette til et ideologisk tema. Det tror jeg det også ligger mye klokt i å gjøre. Men da må man se hva man er i ferd med å foreta seg, fordi liberaliseringen innenfor postmarkedet bidrar til å skape et nytt system i en del av det som er velferdsstaten Norge. Og da snakker jeg ikke om det som er det rent økonomiske, men jeg snakker om måten å organisere oss på. Vi tar et ideologisk standpunkt i den mening at vi svekker grunnlaget for «By og land, hand i hand». Det trodde jeg, selv om «By og land, hand i hand» historisk sett var en sosialdemokratisk parole, på en måte var blitt folkets parole. Vi syntes det var fint at vi kunne befolke dette landet. Men det er jo det vi er i ferd med å foreta oss, som et grep, at vi overgir dette til et marked med så stor grad av usikkerhet at i denne debatten så langt er man ikke i stand til å finne et eksempel i verden som forteller at dette er fornuftig. Forsøkene på å finne dette landet endte med at representanten Sahl viste til at omstillingen i Posten så langt var godt nok eksempel på at denne liberaliseringen var en god vei å gå. Altså: Norge ble seg selv nok. Det er hyggelig å høre, men det er jo merkelig når man har formulert det slik som man har gjort i innstillingen. Vi skal være varsomme med å ile for fort, men vi skal samtidig være tydelige nok til at vi er villige til å være med på det som skjer i Europa.