Det er blitt stadig flere enslige eller aleneboende i Norge. Den siste folketellingen fra Statistisk sentralbyrå viser at 40 pst. av husholdningene her i landet består av aleneboere. I Oslo, og sikkert i mange av de andre største byene, er andelen av eninntektshusholdninger oppe i 50 pst. Cirka en fjerdedel av den voksne befolkningen bor alene og har det til felles at de tyngste og uunngåelige utgiftene, som husleie, lys, varme, forsikring og kommunale avgifter, må tas av én inntekt. Samtidig er det, som mange har pekt på i dag, slik at ulikhetene innenfor gruppen av aleneboere er store. Det er f.eks. forskjell, både økonomisk og sosialt, på en aleneboende kvinnelig akademiker i 40-årene og en enslig ung mann på 27 uten fast arbeid eller særlig utdannelse, og vi finner begge godt representert i gruppen som lever i eninntektshusholdninger. Det er derfor viktig og riktig at man nå lager en utredning for å kartlegge på bred basis levevilkårene for de ulike gruppene av aleneboere, og også foreskriver politiske tiltak ut fra den kunnskapen man her får. Men vi kan allerede nå si at en svekking av viktige fellesskapsløsninger på ulike områder ikke minst rammer mange eninntektshusholdninger hardt. Da den forrige regjeringen kuttet i dagpengene til arbeidsledige eller innførte lenger opptjeningstid for sykepenger under sykdom, ble det kanskje ekstra tungt for de mange som skal leve på én inntekt, å håndtere en slik situasjon. Ikke minst når det kuttes i støtte til utleieboliger og rammene til Husbanken er utilstrekkelige, har vi ikke lenger de virkemidlene vi trenger for å føre en sosial boligpolitikk. Jeg bor i Tromsø, som er en trivelig og flott by å bo i, ikke minst for oss som er enestående. Det er derfor en by der mange vil bo, og dit mange reiser for å utdanne seg. Det merkes ikke minst i form av et stort press på boligmarkedet, og derav høy terskel for å komme inn på det samme markedet. Ser man på statistikken for Tromsø i 2005, vil man se et merforbruk på ca. 1,5 mill. kr når det gjelder utbetalinger fra sosialtjenesten i forhold til budsjett. En vesentlig årsak til det er at det å bo i Tromsø er svært dyrt, faktisk på hovedstadsnivå. Både det å kjøpe og å leie bolig blir nærmest noe uoverkommelig for mange, ikke minst for aleneboerne. Når et så nødvendig gode som et sted å bo så å si blir fullstendig overlatt til det frie markedet, får byer som Tromsø et problem. Det er derfor viktig å få en evaluering av Husbankens virkemidler og av bostøttens innretning. I tillegg til dette tror jeg også man gjør klokt i å anvende et psykologisk perspektiv i denne saken dersom man fullt og helt skal få oversikt over aleneboernes situasjon. For til tross for at verden har gjennomgått drastiske endringer de siste årene, sosialt og demografisk, ligger det mye tung retorikk og svever over vannene, en retorikk som ikke minst Kristelig Folkeparti har stått for, der man insisterer på at kjernefamilien er den ypperste form for samliv. Da er det kanskje ikke så underlig at ordninger, tiltak og tilbud, både av privat og offentlig karakter, er innrettet deretter. Det er med andre ord kanskje en grunn til at kartet stemmer så dårlig overens med terrenget. Derfor er jeg svært glad for at likestillingsministeren er så gjennomført i sin påpeking av at denne regjeringen har som rettesnor at de rammene folk velger for sine liv, skal respekteres og ikke rangeres. Det er det beste utgangspunktet for å ta et helhetlig grep som skal legge til rette for det gode liv for mennesker, uansett sivilstand og levemåte. Da gjelder det nok en gang å se at alt henger sammen med alt, og at politikken må ta høyde for at folk trenger både noe å leve av og noe å leve for. Ikke minst blir det viktig å se aleneboernes økonomiske situasjon i sammenheng med sosiale forhold, hvor f.eks. tilrettelegging av de offentlige rom, med møteplasser, fritids- og kulturtilbud, kanskje er like viktig som økonomiske parametre. Det er prisverdig at representanten Molvær Grimstad har tatt opp aleneboernes situasjon i dagens interpellasjon, og jeg har stor tro på at denne regjeringen klarer å ta det helhetlige grepet som er nødvendig for å bedre situasjonen for enslige, og særlig for dem som trenger det mest.