Jeg håper vi i dag kan få en debatt som er uvanlig, på den måten at vi som er blitt regjeringspartier nå, og som sikkert kunne være kritiske nok til helsevesenet i forrige periode, ikke går i den fella å mene at nå er alt bra i det norske helsevesenet. Jeg håper også at de som var regjeringspartier i forrige periode, og som da hadde Fremskrittspartiet som samarbeidspartner i tre av fire år, i tre av fire budsjetter, heller ikke går i den fella å mene at alt var bra i forrige periode og nå mener at alt er i ferd med å kunne gå forferdelig galt. Jeg skulle ønske vi kunne få en ærlig debatt til beste for pasienter og Helse-Norge, få fram det konstruktive arbeidet som helsekomiteen nå har gjort i forbindelse med budsjettinnstillingen – som Nesvik også nevnte, men ikke bar så mye videre i innlegget sitt – der vi har gått kritisk gjennom situasjonen for å få fram både svakheter og problemer og for å peke på positive resultater og muligheter. Vi i Arbeiderpartiet, og jeg tror jeg kan si også vi i regjeringspartiene, anser det som viktig å fortsette å være kritiske også i posisjon. Alle som i denne debatten har tenkt å slå oss i hodet med at vi ikke har løst det og det og at det fortsatt mangler penger til mye forskjellig etter ett år med rød-grønn regjering – og før det åtte år med Bondevik I- og Bondevik II-regjering – de må gjerne gjøre det, men en slik vanlig politikerkrangel kommer ikke pasientene særlig mye til gode. Det som bringer oss videre når det gjelder arbeidet for et godt norsk helsevesen, er å bygge opp en felles langsiktig virkelighetsforståelse av problemer og mangler, en felles holdning til varige satsinger som vil kunne fortsette på tvers av eventuelle skiftende regjeringer. Eksempler på varige satsinger som gir helsevesenet mulighet til å planlegge framover, er psykiatriplanen, som i hvert fall nesten er blitt innfridd budsjettmessig i det kommende budsjettåret, det er den første kreftplanen, og det er den første eldreplanen. Gjennom de planene har forskjellige regjeringer og forskjellige storting vært med og skapt betydelige forbedringer for pasienter og pleietrengende. Vi kan være tilfreds med det, men vi er ikke fornøyd. Derfor har Regjeringen nå utarbeidet en ny nasjonal kreftstrategi for bl.a. å bedre behandlingen av kreftformer som ikke har fått nok oppmerksomhet til nå, som prostatakreft, som er den kreftformen hos menn som rammer aller flest her i landet pr. år. Derfor har Regjeringen også lagt fram en omsorgsmelding – der vi har mottatt mange gode innspill, bl.a. fra Kristelig Folkeparti og de andre opposisjonspartiene – som vi kommer tilbake til i januar–februar. I samme kritiske ånd går vi også løs på å skape nye satsinger der vi ser mangler og utfordringer. Særlig gjelder dette arbeidet med en bred opptrappingsplan for rusomsorgen, altså for å bedre omsorgen for rusmiddelmisbrukere, og det forebyggende rusarbeidet. Mange vil kanskje si at vi kunne ha trappet opp enda mer i 2007, hatt en enda tydeligere satsing når vi skal lage en opptrappingsplan. Vi har ikke tenkt å bruke tid på å være i forsvarsposisjon når det gjelder det tallet. Vi vil bare si at vi la på 90 mill. kr på den forrige regjeringens budsjett i fjor, og vi har, sammen med Kristelig Folkeparti, fått plassert 20 mill. kr ekstra i forhold til Regjeringens budsjett i år, slik at det er en økning på 70 mill. kr i år. Når opptrappingsplanen kommer, er vi sikre på at dette vil bli en av hovedoppgavene i de kommende budsjettene utover i perioden. De siste dagenes debatter her i Stortinget, mandag kveld og i går, tyder på at mange her i komiteen og i Stortinget vil være med på en slik satsing framover. Ut fra samme vilje til å være kritisk også i posisjon er vi glade for at flere partier nå fokuserer på rehabilitering, på at vi får altfor mange svingdørspasienter, på at altfor mange blir uføre, og på at altfor mange må leve med store plager fordi rehabiliteringen etter behandling er for dårlig. En samlet komite setter en finger på dette i budsjettinnstillingen. Vi kan nok ha våre disputter om hvordan det ligger an med lovfestingen av retten til rehabilitering, men jeg synes ikke vi skal bruke mye tid på det. Helseministeren har som kjent slått fast at dette er en lovfestet rett i henhold til pasientrettighetsloven, og da blir det som med mange andre rettigheter innen helse og omsorg – at om det er en lovfestet pasientrettighet, så betyr ikke dette at alle automatisk får det gode tilbudet de burde ha, innen rett tid. Dette må sikres gjennom en bedre utbygging av tilbudet, gjennom en økning av kapasiteten, gjennom forskrifter, gjennom tildelingsbrev til helseforetakene, gjennom samarbeid med de frivillige organisasjonene som skaper tilbud, osv. For å planlegge og gjennomføre en kraftig og varig forbedring av rehabiliteringen lager Regjeringen en nasjonal strategi som skal gjennomføres skritt for skritt i kommende budsjetter. Vi hørte kritikk forrige dagen som gikk på at denne nasjonale strategien heller skulle vært en handlingsplan. For meg er det viktigste ikke navnet på det, men at det skjer noe, at resultatet blir en varig felles satsing, og at det ikke blir slik at når politikere ikke vet hva de skal gjøre – ikke har konkrete forslag – så krever de en handlingsplan, en strategi eller endog en strategiplan. Det som er viktig, er at det ikke går inflasjon i de store planene, men at vi lager dem på områder som åpenbart krever store og varige satsinger, som rehabilitering og som styrking av omsorgen for rusmiddelmisbrukere. Et konkret punkt som komiteen har viet stor oppmerksomhet i arbeidet nå, er organdonasjon. Det er hjerteskjærende å se at i gjennomsnitt 40 mennesker dør pr. år i Norge på grunn av mangel på organdonasjoner, og å se at disse kunne vært hjulpet om systemet hadde fungert bedre. Skiftende helseministre har siden Høybråten i 2002 sagt at vi trenger å sette inn spesielle midler for at systemet med 28 donorsykehus, 28 donorleger, osv., skal fungere. Blant de ca. 400 aktuelle tilfellene pr. år der man kunne fått til en donasjon, ble det i fjor utført 76 donasjoner. Det er mange grunner til dette, men kommer vi opp i en 130–140 donasjoner, er det anslått at behovet kunne dekkes. For å lykkes her trenger de 28 donorlegene og de 28 sykehusene å få frikjøpt tid til å jobbe med dette. Det trengs opplæring av sykepleiere og andre som skal gjøre den vanskelige jobben og være klare for på kort tid å gjennomføre vanskelige samtaler med pårørende i svært vanskelige situasjoner. Det trengs i det hele tatt mer midler for å bygge opp systemet ved de 28 donorsykehusene. De ekstra kostnadene til dette er beregnet til ca. 75 000 kr pr. donasjon utover det som foreligger nå. Vi har prisjustert det til 80 000 kr, fordi det er en stund siden de beregningene ble gjort, og ganget med 130, og således har vi i komiteen, sammen med Høyre – altså regjeringspartiene sammen med Høyre – satt av 10,4 mill. kr til å bygge opp disse funksjonene ved donorsykehusene i 2007. I tillegg vil vi øke bevilgningen til Stiftelsen Organdonasjon, som gjør et viktig arbeid, med 0,5 mill. kr, og til Norsk ressursgruppe for organdonasjon med 0,6 mill. kr. Dertil kommer at Rikshospitalet-Radiumhospitalet, som utfører selve organtransplantasjonene, får sin såkalte DRG-sats for dette. Men ifølge den kunnskapen vi nå har, ligger hovedutfordringen i hvordan det jobbes ved de 28 donorsykehusene med å skaffe fram donasjoner. Derfor er det her vi setter inn presset nå i 2007. Så må vi følge utviklingen nøye og se om det skjer tilstrekkelig framgang – og nedgang i køene – eller om det trengs enda flere nye virkemidler framover. Et annet viktig punkt som komiteen har satt søkelys på, gjelder samarbeidet mellom sykehusene i Oslo-området. Nå har vi bl.a. den situasjonen at Rikshospitalet-Radiumhospitalet er spesialsykehus for Helse Sør, mens 65 pst. av pasientene her kommer fra Helse Øst og ytterligere 15 pst. fra andre helseregioner. Fordi Ullevål sykehus og Rikshospitalet-Radiumhospitalet styres av hver sin helseregion, har det vist seg vanskelig å gjennomføre nødvendig faglig samarbeid og felles styrking av kompetanse og kapasitet. Det gjelder på områder som kreftbehandling, hudbehandling, nevrokirurgi, hjerte- og karsykdommer, fødetilbud osv. Vi er kjent med at fagmiljøene er enige om samarbeidsløsninger som det er jobbet lenge med ved disse sykehusene, men det står på avklaringer mellom Helse Øst og Helse Sør. Jeg vil også føye til at det ikke bare gjelder disse fagområdene, men at det også er fare for at helseregionene, om de ikke samarbeider bedre, kan komme til å bygge opp overkapasitet i hovedstadsområdet fordi de legger hver sin plan om utbygging og utvikling av tilbudet, uten å tenke helhet på tvers av regiongrensene. Vi ber derfor i budsjettinnstillingen helseministeren og departementet følge opp dette, slik at det etableres bedre samarbeidsløsninger mellom de to regionene. Vi er glade for at også Høyre og Fremskrittspartiet i komiteen ser på dette spørsmålet. Vi ønsker at det skal jobbes med en bedre samordning i hovedstadsområdet. Vi ønsker en grundig og bred tilnærming til denne saken, og er derfor glade for at Fremskrittspartiet nå annonserte at de vil oversende sitt forslag på dette punktet til videre behandling istedenfor å få det opp til avstemning. Den aller største utfordringen når det gjelder konstruktivt samarbeid i helsekomiteen til beste for pasienter og helsevesen, er å få rettet opp sykehusøkonomien, eller helseforetakenes økonomi. I mange år har det vært slik at det har vært stor uro og fokusering på problemer og kriser i Helse-Norge under budsjettbehandlingen både før jul og i forbindelse med revidert budsjett på sommeren. Man har nærmest vent seg til at det kommer store bevilgninger fra Stortinget oppå de ulike regjeringers forslag. Det har, enten vi liker det eller ikke, blitt slik at mange i Helse-Norge har vært nødt til å forholde seg til at denne uroen har lønt seg. Selvsagt har mye av kritikken vært berettiget, men i den årvisse støyen kan det ha vært vanskelig å skille mellom berettiget kritikk og det som må kunne kalles krisemaksimering. Det nye nå er at vi har en flertallsregjering og et stortingsflertall som er bestemt på å skape forutsigbarhet og langsiktighet i helse- og sykehusøkonomien. Det skal lønne seg å styre godt. Det skal lønne seg å planlegge og forbedre ressursbruken ut fra vedtatte rammer. Mange sykehus og andre deler av helseforetakene har lenge drevet en slik god styring og anstrengt seg for å oppnå balanse. For eksempel i Helse Sør ser vi at Sykehuset Telemark, Ringerike lokale sykehus m.fl. har vist evne til omstilling og å skape budsjettbalanse samtidig som de har tatt seg godt av pasientene sine. De og andre gode lokale sykehus viser at god behandling, god kompetanse og evne til å stille en riktig diagnose på rett nivå også er den beste ressursbruk, fordi man da unngår at altfor mange pasienter sendes av gårde til kostbare undersøkelser og kostbare opphold på de sentrale sykehusene. Regjeringspartiene vil ikke nedlegge noen lokale sykehus, som Stortinget vet, men utvikle dem videre. Regjeringen har derfor nedsatt et hurtigarbeidende utvalg. Det er ikke en nedtur, som Nesvik var inne på, det skal være ferdig innen 1. mars, så vi kommer fort til konkrete anbefalinger. Utvalget skal bl.a. se på hvordan vi kan tilføre lokalsykehusene nye funksjoner. Påstander om rasering av lokalsykehusene, som er satt fram av ulike aksjonister som driver velkjent krisemaksimering i forbindelse med årets budsjettbehandling, virker som dårlig reprise av folk som nekter å se lys i tunnelen. Som sagt har det kunnet være vanskelig å skille mellom de sykehusene som har problemer med å styre økonomien, men som forsøker, og som har reelle grunner for at de ikke får det til ennå, og de som har kunnet skjule seg bak til dels dårlige unnskyldninger. Grunnen er at vi har slitt med fire hovedproblemer: Vi har slitt med voksende pensjonskostnad som det ikke har vært dekning for.Vi har slitt med en skjevfordeling mellom helseforetakene, der Helse Midt-Norge og Helse Vest har fått mindre enn de skulle.Vi har slitt med et svakt investeringsregime, der man egentlig har hatt dekning bare for å beholde og vedlikeholde 60 pst. av bygg og utstyr.Og inntil siste Bondevik-regjeringen i budsjettet for 2006 foreslo å dempe stykkprisfinansieringen på 60 pst. til 40 pst., slet vi med at stykkprisen utgjorde en for stor del av finansieringen, og at det derfor var vanskelig å planlegge økonomien. Disse fire problemene er nå ryddet av veien, dvs. at det er bevilget 1 milliard kr for pensjonskostnadene i budsjettet for 2007, og skjevfordelingen er rettet opp i forsert tempo – vi skal se videre på om det kan ligge noe mer der. Det er også lagt et løp fram til 2010 for å få et forsvarlig investeringsregime på plass, som i snitt vil gi 1 milliard kr mer pr. år i sykehusinvesteringene, og 80 pst. av bygningsmassen og utstyret skal kunne vedlikeholdes og opprettholdes. Og som sagt er en ISF-andel på 40 pst. på plass, som gjør det lettere å kunne planlegge mer stabilt. Så nå skal det ikke være så lett å skylde på utenforliggende årsaker dersom man ikke får til styringen av sykehusene og helseforetakene. Jeg er glad for at i hovedsak alle partiene i helsekomiteen – med ett unntak – er med på å tenke og bevilge langs det sporet å skape forutsigbare rammer. Det er hovedoppgaven i perioden å kunne bygge opp en god, langsiktig, forutsigbar sykehusøkonomi. Når vi vet at vi siden midten av 1990-tallet her i Norge har gått fra å ligge på middels i Europa til nå å ligge på toppen – det er kanskje bare Liechtenstein som ligger foran oss når det gjelder sykehusbygninger – har vi et godt utgangspunkt. Greier vi å skape den nødvendige trygghet her når det gjelder sykehusøkonomien, betyr det også ny trygghet for pasienter og for deres pårørende.