Interpellanten tar opp et viktig tema og har solid grunnlag for selv å mene noe om det han tar opp. Lønning har jo ledet to utvalg som har sett på prioritering i helsevesenet, og jeg synes at begge utvalgene fanger opp en debatt som vi i liten grad har tort å gå inn på: nettopp debatten om prioritering av ressursbruk. Da er det to spørsmål som blir helt sentrale. Det ene er: Hvordan sikrer vi en styring av pengeflommen inn mot helsevesenet på en slik måte at vi prioriterer de gruppene som trenger det mest? Det andre er i tillegg: Hvordan målretter vi den pengestrømmen til de gruppene som trenger det mest? Altså: Vi må både få kontroll over den totale utgiftsmengden og, i tillegg, nå de gruppene som har størst behov. Lønning oppnådde gjennom de prioriteringsutvalgene i hvert fall å sette psykiatrien, som vi har fått en opptrappingsplan for, i fokus. Det er veldig bra. Det som imidlertid ser ut til å være tilfellet her i dag, er ikke at opposisjonen er genuint opptatt av å diskutere sakens innhold, men at de er mer opptatt av å tegne et vrengebilde av hvor stor forskjell det er mellom forskjellige regjeringer – dem som Høyre måtte ha vært en del av, og den som Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet nå er en del av. Faktum er at det interpellanten, og også Sonja Irene Sjøli i sitt siste innlegg her, tar til orde for, er noe som deres egen helseminister, Ansgar Gabrielsen, advarte mot for bare noen måneder siden. Eksempelvis reduserte Ansgar Gabrielsen den innsatsbaserte finansieringen fra 60 til 40 pst., noe som SV bl.a. hadde tatt til orde for i ganske mange år, nettopp fordi man så at det gav en utgiftsstrøm der økonomien var for dårlig styrt. I det øyeblikk man begynner å diskutere det og ser på hvordan vi målretter midlene på en fornuftig måte, får man en debatt som partiene ikke nødvendigvis trenger å være så uenige om, hvis man har gode, faglige analyser. Jeg har lagt merke til, også mens jeg selv satt i sosialkomiteen, hvordan partiene på tvers – fra Høyre, i hvert fall til SV, og ofte også Fremskrittspartiet – kan finne sammen om virkemidler, mens man i debatten i dag framstiller det som om det er et hav av forskjell mellom partienes synspunkter når det gjelder virkemidler. At det ikke nødvendigvis er tilfellet, viser veldig ofte innstillingene fra den nåværende helsekomiteen. Jeg er også overrasket over at Lønning, som ellers nettopp har vært opptatt av prioriteringer, ikke sterkere poengterer nødvendigheten av økonomistyring her i dag. Noe av det rare er også at man sier at venstresiden i norsk politikk har gjort det til en ideologi å hindre privatisering av helsetjenester. Fastlegereformen er jo på mange måter en privatiseringsreform. Men det man har, er veldig gode økonomiske incentiver for å sikre at bruken av midlene er målrettet – og det har den jo stort sett vært. Men det man likevel ser – det kan vi i SV si, som gikk inn for fastlegereformen – er at den rammer det samfunnsmedisinske fagområdet på en måte som er uheldig, og som gjør det nødvendig å styrke det. Skal man klare å styrke det, kan man naturligvis ikke gjøre det ved å privatisere fastlegereformen ytterligere, eller få flere allmennpraktikere til å gå inn på stykkprisbaserte ordninger. Da er man nødt til å ha samfunnsmedisinere som går inn i stillinger der de i all hovedsak jobber ut fra et fastlønnsregime. Det betyr at det er ikke primært det ideologiske som bør styre denne debatten, men det er å finne fram til de virkemidlene som gjør at man oppnår det man var på jakt etter. Når man ser på legevakten i allmennpraksis, ser man at stykkprisfinansieringen fungerer utmerket. Det ville ha vært fullstendig håpløst innenfor legevaktsystemet med tanke på akutthjelp å skulle måtte vente på en oppsatt venteliste. Innenfor sykehusene, derimot, ser vi – det vet jo Lønning også meget godt – at økonomiveksten de siste årene har vært formidabel, uten at man på alle områder nødvendigvis kan påvise at det har gitt den effekten som økt tilskudd skulle tilsi. Det illustreres også godt av det som bl.a. representanten Skjælaaen nevnte, nemlig at bevilgningene som den sittende regjeringen har kommet opp med, er større enn de Høyre foreslo. Det betyr at resonnementene her i dag er helt motsatt av det de var for bare et halvt år siden. Denne typen debatter måtte jo være tjent med at man analyserte hva som har effekt, og prøvde å finne fram til enighet om det, i stedet for å prøve å framstille det som om det er et hav av forskjell partiene imellom når det gjelder i bruken av virkemidler. For det synliggjør den politikken som har vært ført i en årrekke, at det ikke har vært – ikke minst Ansgar Gabrielsen og Høyre-statsrådens siste helsebudsjett, før Bondevik II-regjeringen gikk av.