Jeg har naturligvis ingenting imot at noen hører mitt innlegg som om det var tonefølge til, det står enhver fritt. Jeg bad om ordet for å følge opp dialogen med representanten Trine Skei Grande litt, for etter mitt skjønn gav hun et meget godt argument for mitt syn og mot sitt eget i det siste innlegget hun holdt. For det er klart at språk har med identitet å gjøre, og det er der problemet ligger med den nedarvede norske juridiske løsningen av dette, troen på at man kan pålegge alle norske borgere å holde seg med to identiteter – for det blir jo konsekvensen, en hovedidentitet og en sideidentitet. Det er allerede i begrepsbruken noe som roper lang vei om at det er en skrivebordskonstruksjon som ikke noensinne vil kunne tvinge terrenget til å rette seg etter kartet. Mitt hovedanliggende er nettopp å løfte ambisjonsnivået, fordi jeg frykter for at vi i dag har en feilslått likestillingspolitikk. I målsettingen er jeg hundre prosent enig i likestillingen mellom de to offisielle norske språkformene. Men vi har i stedet havnet i den paradoksale situasjon at lovgivningen er blitt formålet i stedet for instrumentet. Og når lovgivningen får meningsløse konsekvenser, så tviholder vi fremdeles på at det er lovgivningen som har forkjørsrett. Da blir det målloven, paradoksalt nok, som blir det overordnede formål, mens det skulle være det kvalitative, å stimulere til god bruk av begge de norske språkformene. Vi har jo ikke en situasjon à la Balkan. Henrik Ibsen og Ivar Aasen tilhørte ikke to forskjellige nasjonaliteter, og de hadde ikke behov for å bekjempe hverandre innbyrdes av den grunn. Det er en rikdom i vår norske kultursituasjon at vi har den forgreningen av norsk skriftspråk som vi har, men da må vi lære oss til å se fremover og ikke bakover hele tiden. Vi må stikke fingeren i jorden og konstatere at når f.eks. landets største universitet har fire ganger så mange utenlandske studenter som man har studenter som krysser av for at de foretrekker nynorsk som målform, ja, så må det ha noen praktiske konsekvenser for hvordan man tar hensyn til disse utlendinger som man for en stor del inviterer til å lære seg å mestre norsk på et eller annet vis, men man kan jo ikke invitere dem til å lære seg begge variantene. Og man kan ikke invitere våre nye landsmenn til at de også skal underkaste seg det som var aktuell norsk politikk på slutten av 1800-tallet, i 2006. Det er for lite ambisjonsrikt.