Jeg kan trøste representanten Schmidt med at jeg er mann, og så vidt jeg vet, er kunnskapsministeren også mann, så vi blander oss jo litt inn i debatten. Likestilling er selvfølgelig en viktig problemstilling. Det er noe som det er lett å snakke om, men som kanskje er vanskeligere å gjennomføre i praksis. Når det kommer til akademia, snakker vi mye historikk – dette var også kunnskapsministeren inne på – tradisjoner og kjønnsrollemønstre, som det tar veldig lang tid å snu. Derfor er det viktig å ha fokus på problemstillingen. Regjeringen Bondevik satte faktisk i gang et tiltak på dette området, som også ble nevnt av kunnskapsministeren, og det var komiteen Kvinner i forskning. Der var nettopp formålet å hjelpe institusjonene med å få fokus på likestillingsarbeidet. Ut fra de eksemplene kunnskapsministeren nevnte fra Universitetet i Oslo, er det tydelig at man har oppnådd akkurat det. Man har oppnådd at det er sterk fokusering på likestillingsarbeidet i akademia og i utdanningsinstitusjonene. Da har man kommet langt. Så til kvinneandeler. Det har faktisk vært en ganske positiv utvikling i kvinneandelen, selv om dette har tatt tid. Det blir nevnt 40 pst. her. Det kom et løft i 2001, tror jeg det var – 41 pst. var det den gangen. Vi behøver ikke diskutere prosenter så mye, men problemstillingen er selvfølgelig størst når en kommer til professorater og toppstillinger innenfor akademia. Jeg vil bare understreke at her satte faktisk Bondevik II-regjeringen inn tiltak som ser ut til å ha hjulpet. Det tar tid å kvalifisere personer. Sikkerhet ble nevnt fra interpellanten. Jeg vil påpeke at når vi snakker om midlertidig ansatte, er det viktigere å ha stillinger enn å ha bare sikkerhet. Det er jo underlig å se at vi nå har fått framlagt et statsbudsjett som er helt uten nye stipendiatstillinger. Å sørge for at man får tilgang på nye stillinger ville jeg tro var et av de viktigste tiltakene for faktisk å rekruttere også kvinner inn i akademia. Målet er faktisk 1 100 doktorander utdannet i året. Vi er langt unna det. Hvis vi ikke har stillinger til å ta imot dem, blir problemet enda større. Her må det til rammebetingelser som stimulerer både antall personer som utdannes og kvinneandelen av det. I den sammenheng foretok jeg en liten undersøkelse ved Høgskolen i Hedmark, og de kom med akkurat samme poeng som kunnskapsministeren var inne på: De har store profesjonsutdanninger, som sykepleier- og lærerutdanning, og har jobbet strategisk i flere år med å ta tak i de ansatte de har i dag, og først få dem gjennom høgskolekvalifisering, og nå for førstelektorkvalifisering. Resultatene derfra er veldig gode både når det gjelder likestillingsandel og også NOKUT-godkjenning. Høgskolen i Hedmark er faktisk en av de høgskolene som ligger best an i forhold til også den prosessen for de utdanningene de har. Det viser at man også kan oppnå ganske mye med en praktisk orientert innfallsvinkel og et langsiktig strategiarbeid innenfor institusjonene. Det er ingen kjapp måte å øke kvinneandelen på, særlig innenfor professorater. Her gjelder kvalifisering først og fremst, og vi kan ikke senke kravene til kvalitet der. Men det er viktig å fokusere på det framover for å kunne bedre balansen. Det er mye godt arbeid i gang. Jeg ser fram til den utredningen som i og for seg kunnskapsministeren sa kom til å komme. Jeg deler interpellantens utålmodighet etter at man bør komme lenger, men vil samtidig også advare mot å sette i gang altfor omfattende tiltak. Jeg tror det er en prosess som sakte, men sikkert går sin gang, og vi vil komme til å oppnå mye høyere grad av likestilling også innenfor toppakademia.