St.meld. nr. 31 vedrører samarbeidet i NATO i 2004, og det er vel riktig å si innledningsvis at 2004 var et begivenhetsrikt år med store utfordringer og oppgaver og store krav til omstilling i NATO. Komiteens flertall har åpnet med å kommentere den historiske begivenheten den 29. mars i fjor, da Estland, Latvia, Litauen, Slovenia, Slovakia, Romania og Bulgaria ble tatt opp som medlemmer, og viser til at det markerer et tidsskille for sikkerhetspolitikken på det europeiske kontinentet gjennom økt integrasjon. Dette er det komiteens flertall, alle unntatt SV, som anfører. Og i en liten parentes: Jeg stusser nesten litt over det, fordi SV faktisk var for utvidelsen da den ble debattert her i salen. Uvisst av hvilken grunn er de ikke med på denne merknaden – hvis ikke man skal ta dem alvorlig ut fra det de sa i debatten den gangen, at det var greit å være med, siden Russland ikke var imot! Videre mener flertallet at NATO gjennom engasjementet på Balkan, i Afghanistan og i Irak bidrar til stabilitet og dermed til demokratisk utvikling, og det samme flertallet ser det som viktig at Norge bidrar til å styrke utviklingen av nettopp denne siden av NATOs virksomhet. Det er imidlertid en samlet komite som mener at det stadig tettere sikkerhetspolitiske samarbeidet mellom EU-landene vil kunne få vesentlige konsekvenser for NATO og for Norge dersom en ikke sikrer gode samarbeidsordninger mellom de to organisasjonene. Dette står hele komiteen bak, mens det da på ny er et komiteflertall uten SV som går inn på hvordan Norge skal møte utfordringene, og som viser til at Norge bør være en pådriver i utviklingen av slike samarbeidsrelasjoner, at det aktive NATO-engasjementet fra amerikansk side fortsetter, og at den brede transatlantiske dialogen innenfor alliansen videreføres. Det er det samme flertallet som er innforstått med at Afghanistan blir en hovedprioritert oppgave for alliansen i lang tid fremover, og det er også full enighet mellom de allierte om å bidra til oppbyggingen av et demokratisk og stabilt Irak, også ved å delta i NATOs treningsmisjon. Også i 2004 arbeidet NATO med å omforme sin militære evne til å kunne håndtere de sikkerhetsutfordringene vi står overfor. Det er det samme flertallet som tidligere referert til – altså alle unntatt Sosialistisk Venstreparti – som viser til et spesielt behov for mer fleksible styrker som kan nyttes både innenfor og utenfor NATOs territorium. Det samme flertallet ser også at nye og kostbare kapasiteter krever videreutvikling av det flernasjonale samarbeidet internt i alliansen, og at dette er og vil bli sentrale spørsmål i omformingen av de ulike kapasitetsrelaterte prosessene og planleggingsdisiplinene i NATO. Jeg går ikke inn på særmerknaden fra Sosialistisk Venstreparti her, den vil de sikkert redegjøre for selv, om de ønsker. Men jeg kan vel legge til at fra Høyres side kan vi egentlig godt forstå Sosialistisk Venstreparti; motstanden mot NATO er dypt forankret i partiet, det synes vel å gå til partiets sjel. Derfor er ikke forholdet til NATO for dette partiet som et hvilket som helst annet politisk saksområde. Vi vet at Norges forhold til NATO nettopp var grunnlaget for at partiet i sin tid ble etablert. Høyre ser det derfor som sannsynlig at et mulig regjeringssamarbeid på venstresiden, inkluderende Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet, etter valget til høsten vil kunne dra Norge i en langt mer NATO- og USA-kritisk retning. Og vi ser det vel slik at jo større oppslutning SV får i forhold til Arbeiderpartiet, desto mer vil SV bidra til å dra Arbeiderpartiet i en venstreretning. Slik sett vil SV kunne bli en stor maktfaktor i norsk politikk dersom den røde regjeringen skulle bli etablert. Partiet vil da kunne bidra til å bryte ned den utenrikspolitiske konsensus som tross alt har eksistert i Norge siden 1949, da landet ble medlem av NATO. Denne konsensusen går ut på at det euroatlantiske samfunn er grunnlaget for norsk utenriks- og sikkerhetspolitikk, der forholdet til USA jo har stått i en særstilling. Jeg synes Arbeiderpartiets utenrikspolitiske talsmann og leder i utenrikskomiteen, Thorbjørn Jagland, egentlig har beskrevet denne situasjonen på en utmerket måte i et innlegg i Aftenposten 11. juni i fjor, hvor det heter: «I et regjeringssamarbeid til venstre i norsk politikk vil utenrikssakene være et hinder. Dilemmaet for SV er at partiet bygget seg opp med sin internasjonale profil under en kald krig som forlengst er forbi.» Derfor er det desto mer viktig at hovedlinjene i forsvars- og sikkerhetspolitikken med forholdet til våre allierte gjennom NATO har en så bred tilslutning i Stortinget som dagens innstilling viser, og hvor Arbeiderpartiet også er en del av flertallet. Det er viktig for landet. Tryggheten og velferden i Norge er ikke selvsagt, like lite som det at vi lever i fred og frihet, er selvsagt. Så langt har vi til gode å få forklart et troverdig alternativ fra SVs side.