Komiteen er samlet når det gjelder hovedpunktene i innstillingen vedrørende ny tvistelov. Alle partier ser behov for å få til forenklinger slik at det er enklere for personer og næringsliv å få sakene behandlet på en rask og kostnadseffektiv måte. I den sammenheng har man forsøkt å legge til grunn et forholdsmessighetsprinsipp der saker ikke skal kreve mer ressurser til behandling enn det som er rimelig i forhold til tvistekravet. Komiteen ser at alt ikke kan gjøres ved lovverket alene. Det er også behov for aktiv innsats blant alle aktørene som deltar i en slik prosess. Aktiv dommerstyring og bevissthet hos advokatene er avgjørende for å få en god og effektiv saksavvikling. Av forhold komiteen ønsker skal gi et godt bidrag til tvisteloven, er reglene om småkravsprosess og gruppesøksmål. Småkravsprosessen er en forenklet behandling i saker der tvistesummen er under 125 000 kr. Man ser at det vil være uheldig at man skal benytte større ressurser for å løse en tvist enn det tvisten totalt omfatter. Uansett er det viktig å påpeke at kravet til forsvarlig behandling naturligvis alltid har forrang. Komiteen ser reglene rundt småkravsprosessen som fullt ut tilfredsstillende i den sammenheng. Når det gjelder gruppesøksmål, er dette en sterk styrking av forbrukernes interesser. Det er ønskelig at identiske saker skal kunne behandles sammen, og at man ikke belaster domstolene med mange saker som vil måtte komme til samme resultat. Forbrukerne har også muligheten til å bli ivaretatt der de hver for seg har små krav, men der summen av flere blir betydelig. Antakelig vil den største effekten av muligheten for gruppesøksmål være at enkelte markedsaktører vil være mer tilbakeholdne når det gjelder å spekulere i at forbrukerne ikke vil ha styrke til å kreve sine rettigheter. Erfaringer fra andre europeiske land er at antallet gruppesøksmål er begrenset. Det betyr ikke at det dermed er unødvendig. Komiteen støtter Regjeringen i at en nå vil legge seg på en løsning der vi går noe lenger enn våre naboland. Det er positivt at Norge her kan være i forkant når det gjelder muligheten for folk flest til å hevde sine rettigheter. Det som kanskje er vel så viktig i forhold til ny tvistelov, er det klare utgangspunktet at tvister løses best mellom partene, og at assistanse vedrørende megling og forlik er viktig. Det er bedre med et magert forlik enn en fet prosess, heter det. Det vil kunne dempe konfliktnivået og på den måten også gjøre det enklere med sameksistens senere. En vil også lettere kunne leve med den løsningen tvisten da har fått. En minnelig løsning vil også totalt sett gi en billigere tvisteløsning og mindre press på domstolene. Spesielt vil jeg framheve forliksrådene som meget gode til å finne fram til løsninger som kan tiltres fra begge parter. Det vil være interessant å se utviklingen vedrørende rettsmegling og tvisteløsninger i forbindelse med saker som ikke kommer inn for forliksrådene. Det vil være viktig å ta med dette når loven etter tre år skal evalueres, en evaluering hele komiteen stiller seg bak. Det er naturligvis ikke alt man er enig om i en slik omfattende lov. Jeg forutsetter at de respektive partier selv redegjør for dette i sine innlegg. Et område der Fremskrittspartiet hadde foretrukket en annen løsning enn flertallet, er barnevernssaker. Fremskrittspartiet mener at det er så mye tvang involvert i disse sakene at det bør være krav om mulighet for to domstolsprøvinger i disse sakene. Fylkesnemndene er administrativ prøving underlagt det administrative apparatet. En situasjon der man etter den administrative prøvingen kun får prøvd sin sak for tingretten, er ikke god. En sterk siling til lagmannsretten er etter Fremskrittspartiets vurdering ikke det samme som en behandling i lagmannsretten. Vi ville foretrukket å fjerne den administrative prøvingen og heller satset på to fullverdige domstolsbehandlinger. Fremskrittspartiet beklager at dette ikke ser ut til å være mulig på nåværende tidspunkt. Et annet spørsmål er om advokater i en del saker bør ha offentlig fastsatt timesalær. Flertallet mener at det ikke vil være noe behov for en slik form for offentlig regulering av avtaler mellom to parter. Åpenhet rundt priser og konkurranse er erfaringsmessig den beste måten å regulere slike ting på over tid. Maksimalpriser har også den effekt at de raskt blir minimumspriser. Jeg velger å tolke forslaget fra Arbeiderpartiet og SV som et ønske om å begrense kostnadene for folk flest. Dette er et prisverdig initiativ, men Fremskrittspartiet mener det ville være bedre med en senking av gebyrene og ikke minst fjerning av moms på advokattjenester. Jeg viser i den forbindelse til vårt private lovforslag om dette, som dessverre ble nedstemt. Problemet med disse avgiftene er at bedrifter kan trekke dem fra på sin likning, mens vanlige mennesker må betale 100 pst. av egen lomme, uten mulighet for en tilsvarende reduksjon i sine skatter og avgifter. På den måten skaper man en enda større ubalanse mellom partene i en tvist. Fremskrittspartiet mener at en heving av terskelen for å kunne få prøvd sin sak i lagmannsretten er uheldig. Flertallet vedtar i dag at saker med en tvistesum på under 125 000 kr ikke skal behandles i lagmannsretten dersom det økonomiske er det vesentlige i saken. Fremskrittspartiet mener at dette er en altfor høy grense. Vårt forslag er at terskelen settes til 70 000 kr. Dette vil være en bedre grense for å ivareta muligheten for folk flest til å få sine saker prøvd også i lagmannsretten. Undersøkelser viser at det er endringer i mange saker som er anket fra tingretten til lagmannsretten. En tvist på 100 000 kr er en rimelig stor sum for vanlige folk. Det vil være uheldig å fjerne den kvalitetssikringen som en lagmannsrettsbehandling er for folk flest. Utgangspunktet må være at en vinnende part blir holdt økonomisk skadefri for det en rettsbehandling har medført. Spesielt ser en dette der en person er blitt dratt inn i en domstolsbehandling uten at vedkommende er å bebreide for det. Komiteen har merket seg at redselen for å tape en sak, og spesielt at en kan bli dømt til å betale også motpartens saksomkostninger, kan medføre at sak ikke reises. En kan se på dette som en måte å slippe unødvendige saker på, men det kan også medføre at personer ikke tør å hevde de rettigheter de har. Et rettstap som begrunnes i redselen for å måtte betale store saksomkostninger, er uheldig. På denne bakgrunn er det viktig å ha unntak fra regelen om at den tapende part skal dekke kostnadene til den vinnende part. Spesielt viktig er det å ta inn over seg at dersom det er en klar ubalanse mellom partene, kan det være urimelig å pålegge den tapende part å dekke den annen parts saksomkostninger. Spesielt ser en dette i saker mellom enkeltpersoner på den ene siden og stat, kommune eller sterke markedsaktører som f.eks. forsikringsselskaper og banker på den andre siden. Det er viktig at domstolen ved fastsettelse av om saksomkostninger skal dekkes av tapende part, tar inn over seg dette. I saker der en har kommet til et annet resultat etter en anke eller behandling i tvistenemnder, bør en være klart tilbakeholden med å ilegge den tapende part saksomkostninger for en motpart som har en slik sterk posisjon. Jeg tar opp forslagene fra Fremskrittspartiet.