Det er noen politiske arbeidsområder som er mer krevende enn andre. De er krevende på den måten at en ser ikke hva en har sådd, før det er gått en viss tid. I det samfunnet jeg vokste opp, der jeg ble født, lærte vi faktisk den enkle setning at en god bonde tar vare på såkornet for å tenke framover. Vår tids såkorn er, selvfølgelig i tillegg til det vi skal gjøre ut av markens grøde, det såkorn som vi skaffer gjennom kunnskap, forskning og forskningsbasert innsats for å fremme to grunnleggende verdikjeder i samfunnet. Den ene verdikjeden er den som gjør at vi alle sammen holder oppe en stor og sterk norsk tradisjon som gjør at vi i en krevende verden får med oss så mye ballast og så mye kunnskap at vi stadig står oppreist som borgere i demokratiet vårt. Vi står rett og slett ikke med lua i hånda når vi møter en ekspert. Vi får eksperten til å snakke normalt med oss, og der vi selv er eksperter, står vi ydmykt og tenker at vi har noe nytt å lære. Det er den ene verdikjeden. Den andre er den verdikjeden vi kan kalle det ufødte næringsliv, det som gjør at folk skaper jobber ut av det de tenker og forsker på. Jeg møtte et slikt eksempel forleden, for øvrig sammen med representanten Bøhler fra Arbeiderpartiet Oslo, Oslo Cancer Cluster, som rett og slett er en kjede av små og mellomstore bedrifter som lager næringsliv basert på virkemidler som har betydning for kreftbekjempelse, og som springer ut av forskning, grunnleggende avansert forskning i dette landet og i denne byen. Når jeg starter med å beskrive på denne måten, er det for å si at som politikere har vi et særlig ansvar for å løfte det som ikke umiddelbart er populært. Jeg tror mange vil være enige i det. Det er nok slik at folk ikke uten videre tar bølgen i kampen for forskningsmidlene. De av oss, og jeg er en av dem, som har en sjuårig grunnskole bak oss, fikk en så sterk ballast at vi var stolte av det vi kunne og ydmyke overfor det vi kunne lære videre, og senere var vi nysgjerrige. Vi har opplevd et Norge hvor den sjuårige grunnskolen ble niårig og den niårige ble tolvårig, og i dag har vi faktisk en situasjon der mer enn halvparten av ungdomskullene har høyere utdanning i praksis som grunnutdanning. Dette er et Norge der både sosialdemokrater, venstrefolk og Ernst G. Mortensen kunne si: Kunnskap er makt. De visste at det betydde noe. Dette er tungt forankret i Stortinget. Stortinget har hatt en forskningsmelding som det virkelig skinner av. I sin tid var det en bortgått hedersmann, Jon Lilletun, som var med på å løfte dette på en måte som vant tverrpolitisk respekt. Vi vet at det er norske forskere som har gitt oss mobiltelefonen. Men vi hadde så mye oljepenger på hjernen at det ble et industrielt produkt i Finland. Det var norske forskere som gav oss Simula, et fremragende senter på Fornebu i dag, men Simula hadde gjennombrudd midt på sekstitallet når det gjaldt å gjøre datateknologien anvendbar for kommunikasjon. På en rekke områder finner vi at det er norske forskere som har gjort det bra. Det har i Norge aldri vært noen motsetning mellom det at folk flest skulle gjøre det bra, og at noen skulle gjøre det særdeles framifrå. Så hvorfor denne innledningen? Jo, fordi jeg skal snakke om Regjeringens behandling av høyere utdanning og forskning. Jeg skal faktisk starte med å si noe som jeg ikke pleier å si, for når jeg tar det opp, møter jeg tre linjer fra Regjeringen: Først den mest sympatiske, representert ved representanten Sandal her i sted: Den ærlige og oppriktige, som sier: Vi skal komme igjen og slåss mer. Greit. Vi har så statsråd Djupedals linje, som jeg vil kalle bagatelliseringslinjen: Det en ser, er ikke det en ser, og hvis en tror en ser noe annet enn det en ser, tar en feil. Så har vi statsråd Halvorsen-linjen, som jeg kaller benektingslinjen: Representanten Dørum og alle andre tar feil, for vi har satset på barnehagene. Jeg er for å satse på barnehager. Men det er vel ikke noen i denne salen som mener at det å satse på barnehager skal erstatte det å satse på et minimum av det som trengs innenfor forskning, det som gjør at vi har mennesker som kan gjøre jobben, stipendiater, det vi kaller post.doc-er, at de har vitenskapelig utstyr, og at vi har en finansiering som gjør at folk kan ha det bra. Jeg våger denne påstanden i denne salen: En gang i min ungdom visste jeg at faren til Einar Gerhardsen var sin tids proletar når han ledet det vegarbeidslaget i Oslo som holdt gatene rene. Det var jeg ikke i tvil om, men jeg vil våge påstanden at vår tids proletarer er bortimot statsstipendiater på norske universiteter, som ikke er begeistret lønnet, men som gjør en kjempestor samfunnsinnsats, fordi de tror på og er nysgjerrig på det de holder på med. Disse menneskene bør samfunnet hedre på den måten at det gir dem rammevilkår som gjør at det ikke blir nærmest et lottospill å sende søknader, slik at de ikke bruker mesteparten av tiden på å skrive søknader og kanskje kommer dårligere ut enn en lottomillionær fra Verdal. Disse rammevilkårene er politikk, og så sitter vi da med en regjering som ikke lar seg påvirke av en liste som jeg gjerne skal lese opp på nytt, for det gjorde jeg for kunnskapsministeren for en knapp uke siden: Abelia, IKT-Norge, Norsk Industri, NHO – jeg skal ikke synge, hr. president! – Forskerforbundet, Akademikerne, Universitets- og høgskolerådet, Tekna, Norges forskningsråd. De finner knapt et eneste lyspunkt når det gjelder forskning og høyere utdanning. De snakker lavmælt, stille og presist norsk. De går ikke i tog, men de snakker veldig presist. De er altså enige. Og så kommer vi til det neste: SV var jo partiet som gikk i brodden for dette. Det var et av deres stolte øyeblikk, som jo ser ut til å falme utrolig fort. Representanten Reikvam sa f.eks. i sin tid om et forslag fra Bondevik II-regjeringen om å kutte 20 mill. kr på høyere utdanning at det nesten var som å nærme seg dommedag. Jeg skal ikke prøve å forklare forholdet mellom dommedag basert på 20 mill. kutt og et kutt på 274 mill. kr. Da tror jeg vi ender langt ut i Johannes åpenbaring, hvis vi først skal bevege oss ut i dette. Jeg skal ikke ta stortingssalen inn på teologiske vandringer i dag. Ut fra SVs program skulle Forskningsfondet 1. januar 2008 ha 100 milliarder kr. Ja, Venstre fremmer et forslag slik at det kan bli det. Hva gjør regjeringspartiene da? Det som da skjer, er at regjeringspartiene, som i tillegg til dette vet at de må få næringslivet til å satse, først tar SkatteFUNN-ordningen, som vi har fått skildret som en ubyråkratisk, all right ordning, og strammer til. I en del av landet, Oslo-regionen, hvor vi ikke har Innovasjon Norge på samme måte som i andre deler av landet, er det SkatteFUNN-ordningen som bærer veldig mye av aktiviteten når det gjelder å skape noe i næringslivet. Man strammer det inn med en byråkratisk begeistring, nesten som å vandre inn i en liten Kafka-roman, og synes å ha en viss glede av å tilføre folk nye skjemaer og vansker, slik at folk ikke skal få til det de tror på. Og så, på toppen av det hele, klarer den samme regjeringen, som egentlig ikke tror på at privatfolk eller næringslivet vil yte noe som helst, ved revidert nasjonalbudsjett tidligere i år å stramme inn på det som kalles gaveforsterkningsordningen. Den betyr at dersom rikinger gir noe til forskning, er det ikke de som bestemmer hva pengene skal gå til, for det er det forskningen som bestemmer, og så legger staten 25 pst. på toppen. Når Trond Mohn gir en kvart milliard til Universitetet i Bergen, blir det panikk i Regjeringen. De mangler penger, så det flytter man over fra Forskningsrådet. Hvis man hadde vært tvilrådig til at næringslivet ville yte sitt, burde man i hvert fall holdt seg til det enkle og støttet de ordningene som er forutsigbare – SkatteFUNN – og være hjertelig glad for dem som synes det er kjekkere å gi penger til Universitetet i Bergen enn å kjøpe seg en kjempestor hytte, en superstor båt, et fly eller hva det måtte være. Men så kommer man da til det som er det verste av alt. Man bryter noe så grunnleggende som en norsk kontrakt med borgerne: Hvis du gir noe, så gir vi noe, men så bryter man det. Slik kan man altså bit for bit se på denne regjeringens følgjetong når det gjelder forskning. Og så kommer det som jeg nærmest vil si er en statsråds høytidsstund. Jeg sier det på den måten, for jeg har en viss erfaring. Midt i behandlingen av et budsjett kommer det ikke et mirakel ovenfra, men det kommer et mirakel i form av nye skatteinnslag. Plutselig får man 4 milliarder kr. Og etter at man først har hatt 12 milliarder kr og har klart å kutte i universiteter og høyskoler med ca. 280 mill kr, og har unngått å følge opp forskningsinnsatsen bortsett fra arv etter Bondevik II-regjeringen, klarer man å få 4 milliarder kr til og har dekket opp for sykelønnen. Så klarer man fortsatt å få noen penger igjen, men man klarer ikke å bruke én eneste krone på dette. Og når man tar det opp fra opposisjonens side her i Stortinget, møter vi altså enten den ærlige linjen, Sandal, bagatelliseringslinjen, Djupedal, eller fornektingslinjen. Som sosialarbeider vil jeg si at når mennesket begynner å bagatellisere og fornekte noe som er alvorlig, nærmer vi oss en krise. Men jeg skal ikke trekke resonnementet lenger, for det betyr bare at det må jo være en veldig øm tå når man ikke engang kan velge Sandal-linjen, for Sandal-linjen bukker jeg for. Den er oppriktig og ærlig. Jeg sier at jeg tapte kampen i dag, men jeg kommer tilbake og vil slåss. Regjeringens statsråder bør altså la seg inspirere av Sandal, si at de fikk juling på noen runder, og så får de slåss senere. Venstre skal i hvert fall gjøre det. Jeg hadde bestemt meg for å holde innlegget på denne måten, for det må jo bli litt liv både i debatten og i kampen for forskningen. Vi får prøve å ta en bølge for noe som kommende generasjoner er helt avhengige av.