Det er et viktig tema som interpellanten tar opp. Det ser ut til å være full samstemmighet blant alle partier om at man skal utvide bruken av DNA til å gjelde flere tilfeller enn i dag, og at DNA som instrument for å oppklare forbrytelser er et nyttig virkemiddel. Dermed trenger man jo heller ikke å bruke mye tid på å diskutere hvorvidt det skal tas mer i bruk. Det som da blir spørsmålet, er yttergrensene for når det skal tas i bruk. Jeg registrerer at NOU 2005:19 er samstemmig i forhold til at man skal ha en betydelig utvidet bruk av DNA, men at det også reises en del advarsler i forhold til premissene mot bruk av DNA. Jeg merker meg at det er en mindretallsinnstilling, som bl.a. direktøren i Datatilsynet står bak, som problematiserer en del tilfeller ved bruk av DNA. Et eksempel som er nevnt, er: Skal f.eks. en avisredaktør som har skrevet noe som virker støtende, i neste omgang risikere at det skal tas DNA av vedkommende, og så skal det inn i et register? Skal trafikkforseelser føre til det? Når det gjelder en del slike eksempler, tror jeg mange vil si at det skal det jo åpenbart ikke. Man ville reagere selv hvis man havnet i en slik situasjon, for man ville stusse: Hvorfor skal man da stå i et register med biologisk materiale? Men nettopp for å klargjøre de premissene trengs det her grenseoppganger. Vi hadde tidligere i dag en debatt om Datatilsynets årsmelding der man fra alle partier var opptatt av verdien av personvernhensyn, og det er klart at den debatten nødvendigvis må stå sentralt når man skal diskutere grenseoppgangene. Det kan ikke være slik at man oppretter DNA-registeret fordi det er kjekt å ha et register, og så skal man i neste omgang begynne å bruke de opplysningene som det gis mulighet til, til formål som det overhodet ikke var tenkt til, og uten at den personen som står i registeret, på forhånd engang har reflektert over bruken. Jeg ser at mindretallet problematiserer hva man etter hvert vil kunne registrere, eksempelvis biologisk slektskap, arvelige sykdommer og egenskaper, etnisitet, alder, hårfarge og kjønn. Mange vil da si at det skal man selvfølgelig ikke bruke det til, men ingenting av dette er selvfølgelig med mindre man har et lovverk og forskrifter i bunnen som sier at det faktisk ikke skal brukes til det. Den mest sentrale diskusjonen man dermed må ha om bruken av DNA, gjelder nettopp grenseoppgangene som handler om personvernhensyn, siden man er enig om det andre, nemlig at man skal ha en utvidet bruk for å kunne oppklare flere forbrytelser. Elisabeth Aspaker var også inne på et annet aspekt, nemlig at bevis kan plantes, og at det ikke er slik at en forbrytelse er oppklart fordi man identifiserer en mulig gjerningsmann ved å ha funnet DNA på stedet. Det er naturligvis viktig her som ellers at det bare er ett av flere instrumenter som brukes. En annen side er kostnadsperspektivet. Så langt jeg har brakt i erfaring, koster en analyse i dag rundt 1 000 kr. Som med all annen teknologi vil sannsynligvis prisen over tid gå ned, men det er klart at hvis man ikke bruker det målrettet ved analyser, vil man ha kostnader for politiet som kanskje kunne ha vært brukt mer målrettet på andre områder. Slike forhold må problematiseres for at DNA-registeret skal kunne ha den nytteverdien som det er ment å ha. SV er positivt til en utvidet bruk av DNA, men vil være opptatt av de ytre grenseoppgangene som jeg her har skissert, ikke minst med hensyn til personvern, når man skal bestemme premissene for bruken.