Alle som er opptatt av multilaterale løsninger, må arbeide for at det i verden finnes regler for verdenshandelen – det er helt klart. Det er, som mange har vært inne på, særlig viktig for et lite land som Norge, men det er også viktig for utviklingslandene. Men det må være regler som virkelig er egnet til å løfte fattige land og fattige folk ut av fattigdommen. Norge har en regjering med en plattform der en har forpliktet seg til både å ta hensyn til offensive norske interesser og til interessene til utviklingsland. Det står klart i Soria Moria-erklæringa at i WTO-forhandlingene skal Regjeringa arbeide for å fremme norske interesser, men samtidig opptre som en støttespiller for land som fremmer interessene til den fattige delen av verdens befolkning. Det er også klart at i WTO-forhandlingene skal vi ikke ta fra fattige land styringsrett og virkemidler som har vært viktige for å utvikle vårt eget samfunn til et velferdssamfunn. Det var nok mange grunner til suspensjonen i sommer. Delvis var det nok et svarteperspill mellom EU og USA, spesielt på det som går på eksportsubsidiene, men det er også slik at u-landene er bedre organisert, for de har forskjellige interesser, og de artikulerer klarere krav om politisk handlingsrom. En indisk politiker sa på et parlamentarikermøte om WTO som jeg var på i Genève for et par uker siden, at en forhandler ikke vekk levebrødet til de fattigste. Jeg er enig med utenriksministeren og flere andre her som har sagt at noe av det viktigste man oppnådde på Hongkong-møtet, var nettopp en avtale, en enighet, om å avvikle eksportsubsidiene. Det er viktig at dette arbeidet fortsetter, og at det blir satt ut i livet gjennom en WTO-avtale. Men like viktig er det at når, forhåpentligvis, forhandlingene gradvis tas opp igjen, må det føre til en reell utviklingsrunde, som Doha-runden var ment å være. Det er jo ikke slik at bare de fattige landene får adgang til de rike landenes markeder, så løftes de automatisk opp av fattigdommen. Det kan bare skje dersom vi får til regler som gir større fordeler til de fattigste. Et asymmetrisk bytteforhold krever asymmetriske regler for at byttet skal virke utjevnende. Jeg synes det er viktig å ta lærdom av den norske historien. Norges økonomiske historie forteller noe om hvordan vi sikret vekstvilkår for næring etter næring ved å skjerme bestemte næringer mot altfor brutal utenlandsk konkurranse den tida de trengte det mest, og for å sikre at ressurser, teknologi og kompetanse ble igjen i Norge for å bygge landet. Ingen industriland har utviklet seg uten en slik skjerming. Det er viktig at utviklingspolitikken og handelspolitikken vår henger sammen, og at faglig bistand gis til næringsutvikling rettet mot produktiv sektor for å øke landenes bearbeidingsgrad og bearbeidingskapasitet. Men det er også viktig å sikre landene politisk handlingsrom og gi dem bistand i tøffe forhandlinger, f.eks. i de forhandlingene som nå foregår mellom EU og ACP-landene om «Economic Partnership Agreement». Jeg vil i den sammenheng trekke fram den avtalen som også flere har omtalt, nemlig avtalen som EFTA hadde med de afrikanske SACU-landene. Det er en asymmetrisk avtale som gir landene spesielle beskyttelsesmekanismer og fleksibilitet, særlig når det gjelder jordbruks- og industrivarer, og som utvikler nye industrier og styrket markedsadgang til EFTA-landene. Den gir landene rett til å treffe visse handelstiltak dersom det oppstår problemer med handelsliberalisering. Dette er viktig både fordi landene kan bruke denne avtalen for alt den er verdt i forhandlinger med EU, og fordi Regjeringa har tolket WTO-regelverket slik at det gir rom for asymmetriske avtaler i regionale og bilaterale frihandelsavtaler. Flere har omtalt behovet for frihandelsavtaler. Jeg tror det er viktig at også Stortinget deltar i debatter rundt premissene for disse frihandelsavtalene, slik at en kan ivareta norske interesser, og slik at det kan føre til utvikling i de landene som trenger utvikling.