Det har blitt en debatt om den brede enigheten i norsk utenrikspolitikk. Etter å ha hørt de to redegjørelsene kan man i hvert fall si at det aller meste som gjelder Afghanistan og Irak, gir uttrykk for bred norsk enighet. Jeg har tillatt meg å bruke ordet «hyllevare» fra den forrige regjeringen – men da reagerte utenriksministeren såpass emosjonelt at jeg ved en annen anledning skal prøve å finne et bedre uttrykk enn det, men det er realiteten. Det utenriksministeren sa om Midtøsten, er også utmerket. Men det er to viktige unntak. Det er Operation Enduring Freedom og det er NATOs treningsmisjon i Irak. Jeg skjønner at utenriksministeren ikke vil inn i det. Men det er viktigere enn som så. Jeg har tross alt i embets medfør levd med SVs utenrikspolitikk i fire år her i salen og vet at disse to områdene, mer enn veldig mange andre, nettopp har vært slagmarken hvor SV i veldig stor grad har dratt inn forholdet til våre allierte. Det har jeg også gjort, men det har på mange måter vært symbolene og realitetene knyttet til dette. Jeg har lagt stor vekt på å ha et godt forhold innen alliansen og over Atlanteren. Jeg får respektere at SV er uenig i det, men jeg har hatt fire års hardkjør for det. Da må ikke utenriksministeren bli forbauset over at når SV får gjennomslag for sine standpunkter, stiller vi spørsmålet: Hvorfor får de gjennomslag for sine standpunkter? Det er da Regjeringens åpenhetslinje stopper, fordi man ikke sier noe om hva begrunnelsen er. Åpenhet betyr ikke bare at man snakker, man må også si noe, og det gjøres ikke i denne sammenhengen. Derfor er det interessant når komiteens leder sier at dette ikke betyr noen omlegging av norsk utenrikspolitikk, det er en rent praktisk holdning fra Regjeringens side. Det er veldig bra, hvis det nå også er blitt SVs reelle argument når de får gjennomslag for sine standpunkter. Hvis det er riktig, er det også all grunn til å gi en anerkjennelse til Arbeiderpartiet, hvis de har greid å snu SV på dette viktige området. Jeg må si det meget tydelig at det er viktig med bred enighet i norsk utenrikspolitikk. Det er ikke betryggende for oss å ha en regjering hvor SV er medlem, og derfor er det en viktig forutsetning for konsensus i norsk utenrikspolitikk at Arbeiderpartiet greier å parkere SV. Når det gjelder «Enduring Freedom», er det et par oppfølgingsspørsmål det er nødvendig å stille. Det ene er: Er det slik at SVs begrunnelse nå er lagt til side – at problemet ikke er at den er amerikansk ledet, og heller ikke det oppdraget den skal ha? Det tror jeg Regjeringen bør være tydelig på å besvare, og man bør også besvare hva man vil gjøre hvis det blir snakk om å sammenslutte de to. Vil man da ha meninger om hva selve oppdraget skal gå ut på, eller vil det for så vidt være en sammenslutning av de to oppdrag – som også er i orden? Det må Regjeringen avklare. Når det gjelder Irak, synes jeg det utenriksministeren sier, er bra – at det internasjonale samfunn må stille opp både når det gjelder sikkerhet og gjenoppbygging, og at Norge er beredt til å ta sin del av oppgaven. Men så er spørsmålet: Er vi det? Vi trekker oss ut og reduserer – ikke endrer innretninger, som utenriksministeren sier; det er ikke det man gjør. Budsjettforslaget fra den nye regjeringen går på helt andre ting, bare så det er klart. Men hva er det man egentlig da gjør, istedenfor det man nå tar ut? På det området er man også uklar. Her vikler Regjeringen seg inn i denne forskjellen veldig mange er opptatt av – at vi kan godt drive på Jåttå, men vi kan ikke drive innenfor Irak. Så er spørsmålet: Hva i alle dager er den logiske sammenhengen i at det er all right å hjelpe med sikkerheten på Jåttå, men ikke innenfor Irak? Det er ingen slik sammenheng. Dette var rett og slett det venstresiden i Europa trengte når de ikke orket å slåss helt imot det som så åpenbart var riktig fordi det var FN-mandatert. Men man trekker med seg venstresidens uklarheter inn på dette området, og derfor er det ingen logisk begrunnelse i det Regjeringen gjør. Man har sagt ja til SV-standpunktet, og for så vidt gjorde man det før man kom på Soria Moria. Men alle som husker beslutningsprosessen rundt Arbeiderpartiets sentralstyremøte, vil vite at det var et underlig sprang fra å være for 150 ingeniørsoldater i Basra, til plutselig å bli imot at NATO skulle drive opplæring i Irak. Det hang ikke sammen det Arbeiderpartiets sentralstyre gjorde den gangen. Derfor er heller ikke dét noen begrunnelse.