La meg først si det helt grunnleggende her, nemlig at enhver markedsøkonomi vil utslette seg selv uten konkurranseregulering. Enhver aktør i en konkurranse vil prøve å bli kvitt konkurrenter for å være alene, for dermed å kunne ta høyere priser og bli rikere. Så konkurransepolitikk handler om å drive konkurranseregulering, og det er det helt basalt for et land å måtte drive. Jeg opplever det slik at denne debatten viser – jeg tror at den iallfall i praksis viser – at det er ganske bred enighet om nødvendigheten av konkurranse på det som er de tradisjonelle private produksjonsområdene som vi kjenner, med varer og tjenester tradisjonelt produsert av private aktører. Debatten viser at det skytes litt på landbruksområdet. Det skal jeg komme tilbake til. Men den forrige regjering var ikke mer «religiøs» enn at den forrige konkurranseminister snudde et vedtak og gav Felleskjøpet anledning til å kjøpe Norgesmøllene – som har mange paralleller til det som her er. Så jeg tror ikke ordet «religiøst» skal brukes om det. Jeg tror det er en realitet at man i konkurransepolitikken har sagt at fiskeri- og landbrukspolitikk skal ligge foran konkurransepolitikk, når det er tungtveiende argumenter for det. Jeg skal komme litt tilbake til det siden. Men det det er klar uenighet om, viser debatten, er om vi skal ha økende konkurranse på det som er de tradisjonelle offentlige produksjonsområdene og tjenesteområdene. Der er jeg uenig med statsråden – la meg få gi uttrykk for det – fordi det er så viktig, både i privat og i offentlig sektor, at vi bruker hver dag til å bli litt flinkere, litt bedre, og gjøre ting på en litt smartere måte. Hvordan gjør man det? Ja, det er mange ting som bidrar til det, men konkurranse er et viktig bidrag. OL på idealtid er forferdelig kjedelig og gir dårlige deltakere. Det å si at en offentlig del av blandingsøkonomien eller samfunnsøkonomien skal løpe på idealtid, gjør at det blir en svakere sektor og dermed en mindre effektiv sektor. Et for meg viktig sosialøkonomisk resonnement er: I en situasjon hvor vi over tid skal ha sterk kostnadsforbedring og effektivitetsøkning i privat sektor, skal ikke offentlig sektor få det. Det betyr at vi får en ubalanse og et økt overføringsbehov, og det bidrar til at vi om en del år vil oppleve økt offentlig fattigdom som en konsekvens av at man ikke er villig til å gjøre offentlig sektor bedre ved hjelp av virkemiddelet konkurranse i dag. Jeg frykter at vi om 10–15 år driver en ny valgkamp om økt offentlig fattigdom og hva vi gjør med det. Vi kommer til å minnes den gang det satt en sosialist i konkurranseministerstolen og tok noen farlige veivalg for Norge framover. Men jeg skal gi to gode råd på det private området som jeg tror det bør være lett for statsråden å ta tak i, og som kan gi økt konkurranse. Det ene gjelder eneimportører, monopolimportører, i Norge. Vi har god konkurranse på mange detaljistledd i Norge, men så er det svært ofte en trang kile som heter importørleddet, som tar ut store importørgevinster. Anledningen til parallellimport, å gå rundt disse, som har begynt å øke, er fortsatt for dårlig. Det er et område som på mange måter kan løses opp. Og det kan nevnes mange eksempler på at det er importøren som blir rik. Vi kan bare se på likningslistene. Det er ofte store importører, nesten eneimportører, som blir søkkrike. Det andre er å se på de lokale markedene, hvordan den lille konkurransen forsvinner – f.eks. der hvor det har vært to gode rørleggere som har konkurrert med hver sin butikk, men som har opplevd at konkurransen har drevet dem nedover på likningslistene. Så slår de seg sammen, lager én butikk som er medlem av en nasjonal kjede, og prisene går i været. Det er et viktig område å følge med på, for det plager folk i hverdagen. Så til landbruket. Det har alltid vært slik ved alle fusjonsargumenter i Norge at de fleste har sett i glasskula og sagt at det kommer en forferdelig stygg internasjonal konkurranse, så vi må få slå oss sammen nå, få noen gode år litt alene i Norge for å bli sterke nok til å møte internasjonal konkurranse. Det er det bankene og mange andre har prøvd på. Jeg vil si at det som nå skjer innenfor landbruksområdet i lys av WTO-forhandlingene, er en litt annen situasjon, for det er ikke bare trusler. Som det ble sagt av Lars Peder Brekk, det kommer store utfordringer i WTO. Ja, det skal være sikkert. Og mer enn det: Regjeringen har reist ut og endret rammebetingelsene ved å akseptere at det nå skal gis betydelige reduksjoner. For eksempel betyr 40 pst. reduksjon i internstøtten i realiteten at Regjeringen har stilt seg bak at store deler av målprissystemet, det administrerte prissystemet, skal ut av landbrukspolitikken, og dermed markedsregulering. Jeg forstår Regjeringens vedtak om å slippe Prior til med en så høy markedsandel en meget kort tid, når Regjeringen har sagt at det skal bli betydelig økt konkurranse på det området. Da kan det aksepteres. Men det bør også Regjeringen ha som en klar forutsetning for å kunne gå med på den type fusjoner, for det kommer til å komme. Og jeg tror at eggproduksjon nettopp vil være et område som fort får både 40 og 50 pst. importkonkurranse.