Etter Carl I. Hagens innlegg er jeg nødt til å presisere en del ting, slik at det ikke blir stående som uovervinnelige problemer det han nevnte. For eksempel mente han at i henhold til § 5, der det står at man skal reise for statens satser, vil det heretter ikke være lov for partigruppene å betale lavere satser. Denne paragrafen tror jeg vi må lese antitetisk, man skal ikke kunne betale ut høyere satser enn det staten har. Men hvis man ønsker å betale lavere satser i en partiggruppe, tror jeg selvfølgelig ikke Presidentskapet vil klage over det. Men det kan hende at de det gjelder, vil gjøre krav på statens satser. – Så det er ikke uovervinnelige problemer det som Carl I. Hagen her peker på. For eksempel hvis en stortingsrepresentant er ute og reiser og skal ha sin reise betalt av stortingsgruppen, mens det da er med noen fra partikontoret, som såkalte veskebærere, er det heller ikke vanskelig å vite hvem som skal betale. Det er så enkelt at da skal stortingsgruppen betale for vedkommende stortingsrepresentant. Det er ikke noe uovervinnelig problem at partikontoret betaler for de som er fra partikontoret. Så enkelt er i grunnen det. Jeg føler at dette er oppkonstruerte problemer, som ikke har noe med regelverket å gjøre. Jeg mener at det er ganske klart det som er lagt fram her. Når Carl I. Hagen sier at det er en videreføring av det bestående, har jeg også behov for en klargjøring av det. Ja, det er en videreføring av det som i alle fall jeg og mange andre har ment var det bestående, nemlig at disse pengene skulle brukes til stortingsrelevant arbeid. Men når vi har sett at man har brukt disse pengene til andre formål enn stortingsrelevant arbeid, har vi behov for en klargjøring av regelverket. Det er det som ligger i det jeg sa i mitt innlegg. Så er det helt nødvendig også å si noe om det som Carl I. Hagen sa om at det skal være mulig å utbetale tilleggsytelser. Det er virkelig et viktig prinsipp, iallfall for meg, om man skal ha mulighet til å utbetale tilleggsytelser til enkeltrepresentanter dersom de f.eks. har fått gode tilbud et annet sted i samfunnet. Hvis man skulle gå inn på et slikt prinsipp, hvor er vi da? Jo, da vil vi være i en situasjon der folk i denne salen har vidt forskjellige avlønninger ut fra hvilket tilbud de har fått fra en eller annen bedrift eller organisasjon der man har skyhøye lønninger. Vi kunne få lønnsforskjeller på millioner av kroner, hvis man skulle legge et slikt prinsipp til grunn. Det ønsker iallfall ikke jeg, og ikke flertallet i Stortingets presidentskap. Jeg mener at vi skal ha lik betaling for likt arbeid. Så har vi enkelte tilleggsytelser som er knyttet til vervet i Stortinget. Men vi kan ikke ha en situasjon der folk ikke vet hvem som tjener hva, og hvem som kan komme til å tjene hva om et år fordi de har fått et tilbud fra en eller annen utenfor stortingssalen. Det er et grunnprinsipp at vi betales av Stortinget, ikke av Kjell Inge Røkke eller andre som kommer med et tilbud. Folk må vite hva vi tjener til enhver tid. Det må være gjennomsiktig og udiskutabelt. Siden det er blitt reist tvil om hvordan dette forholder seg til partiloven, er det også viktig at dette blir sagt fra denne talerstolen nå. Carl I. Hagen refererte til partiloven § 10 fjerde ledd, som sier: «Myndighetene skal ikke føre kontroll med partienes eller gruppenes disponering av støtten.» Men det er også et tredje ledd i § 10, der det står: «Til støtte fra stat, kommune eller fylkeskommune skal det ikke knyttes betingelser som kan komme i konflikt med de politiske partienes selvstendighet og uavhengighet.» Dette leddet må også tolkes antitetisk, nemlig det at her peker man på at man ikke kan stille betingelser som reiser tvil om partienes selvstendighet. Man kan selvfølgelig stille betingelser på annen måte som ikke reiser tvil om partienes selvstendighet. Dette kom da også fram i den offentlige utredningen som lå til grunn for lovbehandlingen, der det står: «Betingelser som ikke støter an mot partienes krav på selvstendighet og uavhengighet av offentlige myndigheter, omfattes ikke av forbudet.» Det er selvfølgelig det man har lagt til grunn når man har utformet § 10, både fjerde og tredje ledd. Jeg mener det ville være helt uholdbart hvis vi skulle ha den prinsipielle oppfatning at den eneste instans i samfunnet vårt som ikke kan kontrolleres av noen, er partigruppene. Men selvfølgelig skal kontrollen foregå slik at det ikke anfekter partienes selvstendighet, og det ligger jo til grunn i de retningslinjer som her er utarbeidet, og i den revisorordningen som vi har foreslått innført.