Først og fremst vil jeg rose representanten Rolf Reikvam for at dette temaet blir tatt opp. Det er svært viktig. Før jeg begynner, vil jeg skynde meg å si at det selvfølgelig er viktig å beherske engelsk. Denne debatten kan fort bli en debatt mot engelsk, og det er ikke meninga. Jeg sier det allerede nå, fordi jeg altfor ofte hører at vi ikke må være slike heimfødinger som absolutt ikke vil bruke engelsk. Det er ikke dette det går ut på. Saken er større enn som så. Norsk er et minoritetsspråk i verden, og det er en kulturoppgave å ta vare på det. Språk er identitet. Den som kjenner seg sjøl, kjenner også sitt eget språk – og er altså trygg på seg sjøl. Og den som er trygg på seg sjøl, er ikke redd for andre. God språkpolitikk er derfor også viktig i kampen mot diskriminering. Lørdag ble Forum for statskirken lansert. I den forbindelse sa forfatteren Edvard Hoem at skolen, kirken og staten må samarbeide om å passe på språket. Det er en tankevekker. I akademia står forskningen i høgsetet. Forskning er internasjonal. Det er en kamp for å få store forskningsprosjekter, og det er en kamp for å få publisert sine resultater internasjonalt – altså på engelsk. Det største en forsker kan oppleve, er å få publisert en artikkel i et anerkjent utenlandsk tidsskrift. For en forsker på f.eks. Universitetet for miljø- og biovitenskap, UMB, på Ås vil en artikkel i «Nature» bety svært mye. Det vil ikke bare gi prestisje, det vil også gi penger. Belønningssystemet ved universitetene er slik at man blir honorert etter forskjellige aktiviteter. Pengene styrer aktiviteten. Institusjonen får penger for antall uteksaminerte kandidater, for oppslag i aviser osv., men aller mest for å skrive en artikkel i et anerkjent engelskspråklig tidsskrift. Dette som systematikk kan fort gi en kulturpolitisk slagside; det lønner seg rett og slett å bruke engelsk. At dette er utilsiktet, gjør det neppe bedre. La meg illustrere med et poeng. Dersom de store, norske forskerne hadde levd i dag, ville bildet muligens sett slik ut: Sverre Steen hadde kanskje ikke brukt så lang tid og mange krefter på sitt store historieverk. Vi eldre husker radioopplesningene av «Langsomt ble landet vårt eget». Han ville fått vesentlig mer penger dersom han hadde skrevet en tresiders artikkel i «Science». Det er neppe riktig å angripe at forskerne belønnes for sine internasjonale artikler, men en bør kunne oppjustere det arbeidet som gjøres på norsk. Det bør kunnskapsministeren se nærmere på. Det bør også kulturministeren interessere seg for. Akademia fører ingen kulturpolitikk – de driver forskning! De er ute etter det beste, sier de. Dette er overlatt til den enkelte forsker og den enkelte lærer. Det er nemlig lærerne som velger fagbøker i sine fag. Vi konstaterer at de oftere velger engelske fagbøker. Som et eksempel: På UMB er andelen engelske fagbøker økt fra 40 pst. til 60 pst. av det totale boksalget de siste fire–fem åra. Det er en dramatisk dreining. Spørsmålet blir da: Er det bare fordi engelske fagbøker er best, eller er det fordi man synes det er greit at studentene også kan lese engelskspråklig litteratur? Det skal jeg ikke uttale meg helt sikkert om, men det kan dessverre også være et utslag av kulturpolitisk ubevissthet. Dette er en viktig debatt. Universitetet i Oslo har tatt ballen. De har laget en utredning om språkpolitikk ved universitetet. Universitetet i Oslo sier at universitetets språk er norsk, og at deres språkpolitikk skal være omtrent slik: Norsk på bachelor-nivå og engelsk på master-nivå. Dette er en begynnelse. Hele poenget er at en skal ha et eget norsk fagspråk, og at det skal brukes i det daglige virke. Forskernes funn og forskernes oppdagelser har et nytteformål, enten det skal brukes i forvaltning eller i forretningslivet. For å kommunisere forskningsresultatene må de jo forstås. De som skal bruke kunnskapen, er i mange sammenhenger den alminnelige mann og kvinne i Norge. Da virker det meningsløst om vi skal ha alt dette på engelsk. Derfor bør flere universiteter og høgskoler ta opp hansken og diskutere språket. Representanten Reikvam har et godt poeng når han mener at lovteksten i lov om høgskoler og universiteter bør endres til slik den var. Jeg er også glad for at statsråd Djupedal nevnte at det kommer en stortingsmelding om norsk språk, hvor også fagspråk skal få stor plass. Dette er mer enn kulturpolitikk! Det koster, men det er viktig for landet.