Jeg kan i grunnen være enig i at det er en litt underlig interpellasjon, fordi den kommer fra et parti som mener at Norge absolutt aldri skulle sette seg i en situasjon der vi skulle ta stilling til denne grunnlovstraktaten, og som så forlanger at vi likevel skal ta stilling til den – i en situasjon hvor interpellanten mener at den faktisk har falt bort. Enda mer underlig synes jeg de har vært, de veldig mange bastante påstander i debatten om hvorfor det ble nei i Frankrike og Nederland, og om hva som kommer til å skje. Jeg synes egentlig at det burde være tid til litt mer undring og refleksjon over hva som faktisk har skjedd, hvorfor det har skjedd, og hva som kommer til å skje. Og når Bjørn Jacobsen slår fast at den siste spiker i grunnlovstraktaten nå er slått i, dekker det over noen andre fakta, nemlig at de fleste tingene som står i grunnlovstraktaten, er traktatfestet på annen måte, som EU faller tilbake på. Så det forsvinner ikke. Og hvis det skulle forsvinne, så tror jeg nei-siden også her i Norge ville mislike det, for da ville jo hele systemet gå i oppløsning, og vi ville se en renasjonalisering av politikken i Europa. Men jeg må minne om at Schengen-samarbeidet vil bestå. Veterinæravtalen – som Senterpartiet i regjering tok initiativ til at vi skulle være med på – vil bestå. Forsvars- og sikkerhetssamarbeidet – som Bondevik I-regjeringen tok stilling til at Norge skulle være for – vil bestå. Det indre marked vil bestå. Selv om Senterpartiet er imot EØS-avtalen, er vi knyttet til det indre marked gjennom den. Euroen vil bestå. Så hele dette traktatverket, Roma, Maastricht og Nice, faller ikke bort som følge av det som har skjedd i Frankrike og Nederland. Jeg mener at det kanskje er det vi nå bør begynne å diskutere i Norge: Hva skal vi gjøre med dette? Så synes jeg kanskje at vi skal vente og se litt før vi trekker bastante konklusjoner med hensyn til hva som kommer til å bli resultatet av den franske og nederlandske folkeavstemningen, for det er fortsatt litt usikkert. Og før vi vet litt mer, tror jeg det er klokt av et lite land som Norge å ha et litt balansert forhold til det, og ha en åpning for at veldig mye kan skje.