En kan være fristet til å si endelig – endelig en reform som setter klienten, brukeren, i sentrum. I over 30 år har ulike deler av velferdsforvaltningen vært bevisst på at en del klienter, brukere, trygdede og arbeidsledige er blitt kasteballer mellom ulike forvaltningsnivåer og forvaltningssektorer. Jeg vil si at det vedtaket Stortinget er i ferd med å gjøre i dag, ikke bare er et resultat av et langsiktig arbeid, men hva jeg vil karakterisere som et resultat av et revolusjonært politisk tålmodighetsarbeid, et tålmodighetsarbeid som er båret fram av entusiaster og idealister ute i felten, idealister som i praksis og gjennom en rekke prosjekter og prosjektforsøk har utviklet en helhetlig tilnærming til brukernes behov. Utgangspunktet deres har vært erfaringer av å komme til kort når det gjelder å hjelpe brukere som har behov for flere av velferdsforvaltningens ytelser. De har opplevd at administrative grenser har definert tiltak og tjenester ikke ut fra den enkeltes behov, men ut fra hva den enkelte sektor eller det enkelte administrative nivå disponerer av virkemidler. Slik har brukeren blitt tilpasset virkemiddelapparatet istedenfor omvendt. En rekke forsøk fra hele landet på 1970- og 1980-tallet og fram til i dag har i forsøksperioder fått disponere virkemidler fra flere sektorer og erfart at en både kan utnytte ressurser bedre og gi bedre og mer tilpassede ytelser. Erfaringene fra de fleste av disse forsøkene og prosjektene har vært gode. Allikevel har mange av dem hatt det til felles at de er blitt avviklet. Årsaken har stort sett vært at de administrative skillene høyere opp i hierarkiet har bidratt til budsjettmessige og faglig kulturelle konflikter og gjort videreføring av de konkrete prosjektene på lokalt nivå umulig. Således har det i velferdsforvaltningen vært en strukturell innebygd hindring i forhold til å kunne møte brukeren ut fra et helhetsperspektiv. Denne forvaltningsreformen bidrar til å fjerne de strukturelle hindringene. Riktignok får vi ikke én administrasjon av alle de tre velferdsetatene, men reformen er et klart skritt i retning av en mer helhetlig velferdstjeneste. Vi får en felles statlig etat samlokalisert og i nært samarbeid med kommunenes velferdstjeneste – et samarbeid som i stor grad er basert på fleksibilitet, der stat og kommune kan disponere ressurser og utføre myndighetsoppgaver for hverandre når det er hensiktsmessig. Denne tilnærmingen gjør det mulig å bygge videre på de erfaringene en rekke kommuner og fylker allerede har gjennom sine prøveprosjekter. Den fleksibiliteten gjør det også mulig over tid å utvikle den beste praksis, slik at en kan realisere målet om en helhetlig tilnærming til brukerens behov og hjelp til selvhjelp. Reformen baserer seg på en annen type samarbeid mellom tre tidligere selvstendige etater, som hver for seg har sin etatskunnskap og -kultur. I det videre arbeid er det viktig å vie tid og ressurser til kompetanseoppbygging og utvikling av en felles kulturforståelse. Både trygdekompetansen, arbeidsmarkedskompetansen og den sosialfaglige kompetansen er nødvendig i det videre arbeidet. Men jeg vil understreke det siste – den sosialfaglige kompetansen er helt nødvendig for en helhetlig tilnærming til brukerne der målet om hjelp til selvhjelp er satt i fokus. Helt til slutt(presidenten klubber) har jeg lyst til å berømme flere statsråder for å ha evnet å overta stafettpinnen etter hverandre. Den er blitt overlevert gjennom ulike politiske regimer. På den måten har man gitt Stortinget et beslutningsgrunnlag, og det er stor oppslutning(presidenten klubber) om den reformen vi nå inviteres til å vedta. (presidenten klubber) (presidenten klubber)