Arbeiderpartiet har vært en politisk pådriver for å ta gassen i bruk innenlands. Norge har brukt flere titalls milliarder kroner til rør for å eksportere gassen til kontinentet, og dette har vært riktig for å selge gass. Men vi må ha større ambisjoner enn bare å selge gass. Vi har alle forutsetninger til å få mer verdier ut av gassen vår enn bare ved å selge den. Arbeiderpartiet mener at det offentlige må ha et ansvar i forhold til utvikling av en moderne og framtidsrettet industri. Vi er med dette som grunnlag faktisk stolte over det resultatet vi i dag behandler. Jeg vil bruke min tid til å gå igjennom noen sentrale punkter i forliket, men først og fremst vil jeg rose forhandleren for regjeringspartiene, Leif Frode Onarheim, og statsråden for et konstruktivt samarbeid. Arbeiderpartiet er et resultatorientert parti. Det var viktig for oss å få et forlik som innebar at det ble flertall i Stortinget. Vi registrerer at andre partier er mer opptatt av egenmarkeringer. Det står de selvfølgelig fritt til. Men slik jeg oppfatter det, har Arbeiderpartiet, Senterpartiet og regjeringspartiene nå lagt grunnsteinen i et industripolitisk byggverk. Så får vi bare godta at Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti fortsetter å krangle om fargen på taksteinen. Resultatene er for Arbeiderpartiet det viktigste. Arbeiderpartiet har ment at det offentlige må ha et ansvar for å få fortgang på infrastrukturbygging av gass. Derfor var det et sentralt punkt for oss å få flertall for at et statlig selskap skulle få dette ansvaret. Gjennom høringer og arbeid i komiteen pekte Statnett seg ut som et slikt selskap. Både ansvarsforhold og interesse samt at våre naboland har tillagt sine nettselskap denne oppgaven, var avgjørende for at vi pekte på Statnett som det selskapet som burde få denne oppgaven. Gassinfrastruktur blir en ny oppgave for selskapet. I Arbeiderpartiet ser vi det som naturlig at de trekker til seg kompetanse både innen egne rekker og fra andre selskap som det er naturlig å samarbeide med. Gassrør er etter Arbeiderpartiets syn det rette i visse områder av landet der volumene tilsier en sikring av eksisterende industri og utvikling av ny framtidsrettet industri. Det betyr ikke at vi avviser båttransport av gass til andre. Jeg vil i denne sammenheng vise til meldingens vurdering om bruk av gass til industrielt formål, der LNG-båtruter kan være aktuelle f.eks. til Østfold. Dette kan selvfølgelig også være aktuelt for mange andre plasser i landet der store deler av industrien ligger ved kysten, med gode havner, og der f.eks. øysamfunn har sterkt behov for tilførsel av kraft for at industrien skal ha utviklingsmuligheter. I denne sammenheng vil jeg nevne Træna i Nordland, der mangel på krafttilførsel stopper industrien til visse tider. Gassdebatten i Norge har altfor lenge vært fokusert rundt problemstillinger i stedet for på muligheter. Regjeringen har prøvd å være på offensiven muntlig uten å lykkes. Arbeiderpartiet ser svært alvorlig på den situasjonen Norge har kommet opp i når det gjelder kraftbalansen. Det fører til høye strømpriser som går ut over industrien, private kunder og tilliten til energipolitikken som føres. Forliket som nå er inngått både i klimapolitikken og om å ta mer av gassen vår i bruk innenlands, vil føre oss nærmere gasskraftverk. Regjeringens politikk har til nå vært en hemsko. Nå har vi lagt mulighetene til rette. Gasskraftverk vil få de samme rammevilkårene som i Europa når det gjelder klimaforpliktelser. For Arbeiderpartiet vil det være førende for politikken framover. Men kanskje vel så viktig: Staten skal gjennom det selskapet som blir opprettet, være med på å legge forholdene til rette dersom gassvolumene blir store nok, og det burde tilsi at næringen nå også kommer i gang. I Arbeiderpartiet er vi teknologioptimister. Vi mener at utvikling av en CO2-kjede der man fanger CO2-en og bringer den tilbake til reinjisering, best gjøres ved å komme i gang. Henry Ford hadde vel neppe kommet langt hvis han hadde vært fornøyd med å tegne biler. Først da produksjonen startet, kom også teknologien som førte til dagens biler. Slik må vi tenke når vi skal utvikle verdens beste teknologi for CO2-håndtering. Arbeiderpartiet har til nå vært alene om å foreslå et volumfradrag som vil gjøre det lønnsomt å ta ut den ekstra oljen som vi vil få med CO2-injisering. Vi er overbevist om at andre vil komme etter, men det er igjen Arbeiderpartiet som drar lasset. Gjennom forliket har vi fått gjennomslag for at Regjeringen skal komme tilbake til spørsmålet før sommeren 2005. Vi har også oppnådd å åpne alle dører for Bondeviks drøm om gasskraftverk med CO2-håndtering. I Hammerfest har de kommet langt i å realisere et slikt kraftverk. Byggestart kan snart realiseres, og ut fra de løftene som ligger både i Sem-erklæringen og i meldingen, må vi forvente en velvillig og positiv behandling av søknaden. I Arbeiderpartiet er vi opptatt av resultater. Vi er opptatt av å bygge industri og skape verdier til å fordele. I den sammenheng vil jeg vise til forslaget i Dokument nr. 8:9 for 2003-2004. Forslaget er fremmet av fire arbeiderpartirepresentanter. Når Arbeiderpartiet er med og vedlegger dette protokollen, har det selvfølgelig sammenheng med forliket vi inngår om å ta gassen i bruk. Vi mener fortsatt at en bør gjøre det som er mulig for å sikre tilførsel av våtgass til industrien, og vi mener at det er nettopp det vi gjennom forliket nå sikrer rammevilkår for. Vi forutsetter at det vi i dag vedtar, er en ny æra for norsk gassindustri og petrokjemisk industri. Dersom det mot formodning skulle vise seg at Regjeringen ikke følger opp, kommer Arbeiderpartiet selvfølgelig til fortsatt å være vaktbikkjer. Arbeiderpartiet er opptatt av norsk industri. Det gjelder også eksisterende industri. Vi forutsetter at framleggelsen av grønne sertifikater ivaretar norsk industris konkurranseevne. Derfor må investeringer i Norge ha samme rammebetingelser som svenske i det kommende felles markedet. Det vil si at de forskjellige energiformer blir behandlet likt i de to landene. Til slutt vil jeg rette en stor takk til Grenlands-miljøet, til lokalbefolkningen, til politikere og næringsliv. Uten deres samlede innsats tror jeg ikke vi hadde oppnådd det resultatet som vi har oppnådd i dag. Det bør være et tankekors også for regjeringspartiene, som kanskje ikke torde å legge fram sin politikk til valg for folket.