I alle vestlige land plasserer de fleste partiene seg på en høyre–venstre-akse. Grovt sett vil høyresiden ha lavere skatter og en mer begrenset stat, mens venstresiden vil ta i bruk offentlige virkemidler og offentlig sektor mer aktivt, særlig med satsing på offentlig velferd. Dette er den store skillelinjen i alle partisystemer vokst fram i det forrige århundre. I Norge, som trolig det eneste land i verden, krysses denne skillelinjen av ett parti, av den enkle grunn at vi har et par råvarer som gjør oss ufattelig rike. Vi har tilgang på store mengder kapital fra olje- og gassproduksjon. På grunn av oljerikdommen ser vi at Fremskrittspartiet tør heve seg over denne høyre–venstre-aksen ved å ønske seg lavere skatt, samtidig som de vil ha store, offentlige budsjetter, med det for øye å løse de fleste oppgaver samtidig. Fremskrittspartiet lar være å gjøre det vi andre gjør, nemlig å prioritere. Dette har kommet tydelig fram i dagens debatt. I en blanding av noe som virker som irritasjon og smiger har Fremskrittspartiet forsvart sin store pengebruk og ikke villet forstå at spriket vi ser på borgerlig side i økonomisk politikk, også kan ha en betydning for videre borgerlig samarbeid. Vi får høre at det ikke betyr noe, siden Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet samarbeider, til tross for sine ulike finansinnstillinger i forrige periode, altså før vi dannet regjering. Sammenligningen står seg ikke. Det er riktig at vi den gang hadde ulike prioriteringer, forslag og inndekningsforslag, men vi var enige om handlingsregelen, og vi var enige om å følge den forrige regjeringens oljepengebruk. Til kontrast er den borgerlige siden splittet i den økonomiske politikken, og økonomisk politikk er nå engang bærebjelken i mye av politikken som helhet. Det man derfor lurer på, er hva slags økonomisk politikk som er den borgerlige. Hva kan vi vente oss med et eventuelt borgerlig flertall? Hvis vi hører på Høyre, får vi en stram finanspolitikk med lavt offentlig forbruk og økt skattelette. Da forsvinner Fremskrittspartiets mange fanesaker, for det har man da ikke råd til. Hvis vi hører på Fremskrittspartiet, får vi en løssluppen finanspolitikk, med høyt offentlig forbruk og økt skattelette, og med betydelig høyere rente og kronekurs på kjøpet. Og da forsvinner den ansvarlige økonomiske politikken som alltid har kjennetegnet Høyre. Størrelsen disse to partiene har på meningsmålingene, tilsier at dette er relevante spørsmål å stille i en finansdebatt, uansett hva de selv måtte mene om det. Vi jobber fortsatt for et rød-grønt flertall i 2009, ikke minst på grunn av den usikkerheten det er rundt opposisjonens økonomiske politikk. Det viktigste for oss som regjeringspartier må derfor være fortsatt å levere så gode budsjett som det vi skal stemme over i dag. Nå er det lett å innrømme at jeg ikke er den første fra de rød-grønne som skryter av eget budsjett. Det er en ærlig sak å innrømme at ting kan bli bedre. Vi ønsker oss alle mer til psykiatri, til flere studentboliger, til universitetene og til forskning. Det hadde også vært bra med mer til sykehusene og til de rusavhengige eller til andre gode formål, slik flere har etterlyst i dagens debatt. Men nå har vi altså gjort den jobben det innebærer å ha regjeringsmakt og være politiker for virkeligheten – vi har foretatt prioriteringer: Vi setter fellesskap foran skattelettelser og god kommuneøkonomi foran privat rikdom, og vi satser på bekjempelse av fattigdom både her i Norge og ute i verden og en fortsatt stø kurs for å innfri løftene fra Soria Moria.