Interpellantens første innlegg oste av mistillit til norske embets- og tjenestemenn. Hun tok seg noe inn i sitt treminuttersinnlegg deretter. Interpellanten og også siste taler satte et meget kritisk spørsmålstegn ved embetsverkets og tjenestemenns lojalitet. Da synes jeg det er påfallende at interpellanten i sitt siste innlegg sa at vi kanskje bør tillate tjenestemenn å ta del i debatten. Det hører med til unntakene at norske tjenestemenn gjør det. Det er meget klokt, særlig på eget område. Det er nok noe løsere regler på det kommunale plan, men selv der er en tjenestemann som deltar i debatten på et område hvor man har tjenestelig innflytelse og ansvar, et unntak. Det bør bare skje helt unntaksvis. Den forrige regjeringen fremmet en handlingsplan som heter «Modernisering for velferd». Der er en del punkter trukket frem for hele tiden å ha fokus på modernisering og oppfølging av offentlig forvaltning. Viktige punkter der er at staten må måle seg med de beste arbeidsgiverne i privat sektor, at lønns- og forhandlingssystemer trenger kontinuerlig modernisering – jeg tror særlig at det fortsatt er behov for noe mer lokal lønnstilpasning – og ved rekruttering av ledere må det legges større vekt på lederegenskaper ved siden av faglig dyktighet og større vekt på erfaring utenfor sektoren. Det tror jeg det kan være nyttig å ta med seg. Når lederlønnsavtaler inngås, bør avtalen altså inneholde krav koblet tettere opp til virksomhetens mål. Det tror jeg også kan være et riktig skritt å ta. Spørsmålet om hvilke muligheter vi har til å bli kvitt embets- og tjenestemenn, ble reist. Oppsigelsesreglenes §§ 9 og 10 gjelder for tjenestemenn, men ikke for embetsmenn. For embetsmenn er det atskillig strengere regler, og disse har vel meget, meget sjelden blitt benyttet. Så kan man si at det er jo andre måter å bli kvitt folk på. Man kan f.eks. nedsette en granskingskommisjon. Da hender det ofte at man går frivillig. I det private næringsliv forhandler man seg frem til fete økonomiske avtaler for å komme utenom strenge lovbestemmelser. Staten har også en annen mulighet, nemlig å foreta flere ansettelser i åremålsstillinger. Det gir større reaksjonsmessig fleksibilitet i tilfelle tjenesteforsømmelse, eller når man ikke oppfyller forventninger, altså en mildere vurdering og dom. Men jeg minner om to ting – det første med adresse til interpellanten: Da kan man ansette utlendinger. Det har vært et spørsmål som interpellantens parti tidligere har vært opptatt av. Det andre – med en liten formaning til kanskje enda flere partier enn interpellantens parti: Slike ansettelser krever høyere lønn. Skal man ansette folk i åremålsstillinger, krever det normalt høyere lønn, for det er en måte å benytte den mest produktive tiden i et menneskes liv på, og det skal man betale mer for. Det er innarbeidet praksis både i offentlig og privat sektor. Selv om man da kommer på et høyere lønnsnivå og kan bli utsatt for kritikk for det, tror jeg faktisk det kan være nyttig å benytte seg av dette i flere tilfeller. Det ble også reist spørsmål om hvorvidt tjenestemenn og embetsmenn motarbeider f.eks. en statsråd. Fra mitt ståsted her – jeg har vært vel 20 år i Stortinget og vel fire år som statsråd – må jeg si at det har jeg faktisk ikke opplevd. Derimot har jeg opplevd tjenestemenn som gjør sin plikt med hensyn til å legge fakta på bordet, som peker på at et politisk ønske man har trukket med seg fra en valgkamp, f.eks., kan være i strid med vedtak som det samme partiet og den samme personen tidligere har vært med på. Og for å si det slik: Det har jo vært ganske nyttig. Eller man kan bli gjort oppmerksom på at et politisk ønske er i strid med lov, forskrift eller annet. Det er faktisk embets- og tjenestemenns fordømte plikt – unnskyld uttrykket, viktige plikt, for å korrigere meg selv – å gjøre slike ting. Så kan man si: Er det faktum at det ofte er større forskjeller mellom politiske partier i en valgkamp enn det er når de regjerer, tjenestemennenes skyld? Nei, jeg må si at der skal politiske partier heller ta litt selvkritikk, eventuelt sammen med pressen, som jo har en tendens til å overfokusere på forskjeller i en valgkamp og ikke på det som faktisk er norsk forvaltnings styrke, nemlig at det ikke er altfor store svingninger gjennom regjeringsskifter. Det kan også gi en trygghet og en forutsigbarhet for borgerne.