Jeg er glad for at det er en utviklingsmelding vi drøfter i dag, og ikke en bistandsmelding. Det er viktig med bistand, men det er rettferdighet som nå må øverst på den internasjonale dagsordenen. Selv om vi fikk alle land til å bidra like mye som Norge, altså med 1 pst. av bruttonasjonalinntekten, tviler jeg på om det ville hjelpe så veldig mye, eller om vi ville nå de målene som FN har satt seg, millenniumsmålene. Jeg har lyst til å si litt om dette i forbindelse med det forslaget som Storbritannia har lansert om en Marshall-plan for Afrika. Det er vel og bra. Men når sammenligningen er Marshall-hjelpen i Europa, må jeg gjøre oppmerksom på følgende: Den bistanden som Europa fikk i form av Marshall-hjelp etter krigen, kom aldri opp i mer enn 2-3 pst. av bruttonasjonalproduktet i noe europeisk land. Den varte bare i noen få år, og den var innrettet på gjenoppbygging og på at de europeiske landene raskt skulle bli innlemmet i verdensøkonomien igjen. Det som skjedde, var at veksten som kom, var eksportdrevet. Når det gjelder Afrika, er situasjonen den at hvis vi ser bort fra Nigeria og Sør-Afrika, er bistanden oppe i en 12-13 pst. av bruttonasjonalproduktet, og den er nå inne i det femte tiår på rad. Det viser at hvis man ikke gjør noe i tillegg til bistand, hvis man nå bare skulle øke den prosenten som afrikanske land får i form av bistand i henhold til bruttonasjonalproduktet, ville det ikke hjelpe. Det er der den internasjonale handelen kommer inn i bildet. På grunn av det urettferdige handelssystemet vi har, blir fattige mennesker rett og slett frarøvet å bruke det eneste de eier, nemlig sin egen arbeidskraft. Istedenfor blir de mottakere av hjelp. Og det som er det verste: Arbeidsledigheten som man har i disse landene, bidrar også til å ødelegge for dem som faktisk har arbeid, ved at alle de arbeidsløse gjør dem som har arbeid, maktesløse, i kampen om å få bedre lønninger. Den svære arbeidsledigheten underbyr lønningene i disse landene, slik at både de som er arbeidsløse, og de som har arbeid, blir maktesløse og avhengige av hjelp. Slik reproduserer fattigdommen seg selv. Så jeg mener at vi nå ikke bare må bli best på bistand, vi må også være best på å åpne handelen i verden. Men jeg har lyst til å understreke: Fri handel er ikke det samme som liberalisering. Det presset man har sett, bl.a. fra IMF og delvis også fra Verdensbanken, om privatisering i de fattige landene, har etter min oppfatning også ført til at man ikke har kunnet ta i bruk andre ressurser som man måtte ha, enn den menneskelige arbeidskraft. La meg ta det norske oljeeventyret som et eksempel: Hvis vi når det gjelder den norske oljepolitikken, skulle ha brukt de anbefalinger som enkelte fattige land får fra IMF og Verdensbanken, hva hadde da situasjonen vært i dag? På grunn av at vi hadde en sterk statlig hånd med i dette, har altså oljeressursene kommet hele folket til gode. Hvis vi hadde privatisert hele greia, tror jeg neppe det hadde vært tilfellet. Dette er et enormt godt eksempel på noe vi kan eksportere til de fattige landene, at man faktisk også er nødt til å ha statlig styring, at man er nødt til å ha en sterk statlig hånd med i den økonomiske politikken og i forvaltningen av ressursene. Så har jeg lyst til å si: Bistand og nødhjelp vil alltid være veldig viktig, særlig når vi ser alle de katastrofene som har vært, de som vi nå har, og de som antakeligvis vil komme i framtiden, bl.a. som følge av miljøendringene på jorda. Men samtidig viser det som vi har vært inne i, og som vi nå er oppe i, at nødhjelp og bistand ikke bare kan basere seg på giverglede, som ofte går opp og ned. Den givergleden som vi nå ser til Sør-Asia, er veldig, veldig gledelig. Men jeg må minne om at 1 000 mennesker nylig ble drept i en flomkatastrofe på Filippinene. Én million mennesker ble drevet på flukt. 70 000 mennesker er drept i Darfur. To millioner mennesker er drevet på flukt. Vi har ikke sett den samme givergleden der, antakeligvis fordi fjernsynskameraene ikke har vært på i samme grad. Dette er ikke et angrep på fjernsynet, for fjernsynet kan ikke klare å drive på på den måten som de nå har gjort i forhold til Sør-Asia, i alle slags naturkatastrofer, kriser og kriger. Jeg nevner det poenget, fordi vi må prøve å få en mer forutsigbar finansiering av nødhjelpen og bistanden. Vi kan ikke bare være avhengige av at fjernsynslampene står på hele tiden, i den grad som nå har vært tilfellet. Jeg har lyst til å sammenligne dette med hva som har skjedd innenfor vår egen velferdsstat. Når et menneske blir rammet av noe uforutsett her hjemme, har vedkommende som regel krav på bistand, hjelp. Det er nedfelt i lover og regler. Hvis man ikke får det, vil det med én gang bli satt fram krav om at man må få det. Det står som regel en velferdsstat klar til å gjøre noe for vedkommende basert på disse lovene og reglene. Vedkommende er ikke avhengig av gaver fra enkeltpersoner når vedkommende blir rammet. Jeg mener FN må settes i stand til å være det på det globale plan som vår velferdsstat er på det nasjonale plan, nemlig få egne muligheter til å gripe inn når naturkatastrofer eller andre ting rammer mennesker på en uforutsett måte. Da kan man ikke bare være avhengig av giverglede, som er vel og bra, men FN må faktisk få et eget instrument, en egen mulighet, egne penger til å gripe inn og gjøre noe når ting skjer. Da hadde man kanskje kunnet gjort noe mer for de tusen som ble drept på Filippinene, eller de mange som nå er blitt drept i Darfur, og ikke bare være avhengig av å gå fra giverkonferanse til giverkonferanse, der landene skal gi, men for øvrig ikke innfrir alt de har lovt - heller ikke på disse giverkonferansene. Da er jeg glad for at utviklingsministeren nevnte mulighetene for å få en karbonskatt. Hvis FN skal få egne penger, må de samles inn fra et sted. Hva ville være mer naturlig enn at de samles inn i form av skatter, slik vi har finansiert vår velferdsstat i dag? Når vi ser denne flomkatastrofen i Sør-Asia, kan vi jo tenke oss hvilke tragedier som vil følge i kjølvannet av en global oppvarming og av at vannet stiger. Hva ville da være mer naturlig enn at vi fikk en skatt på CO2-utslipp, som er årsaken til at vi har en global oppvarming? På den måten ville vi kunne samle inn penger til å møte framtidige katastrofer. Vi kunne sette FN i stand til på egen hånd å gripe inn og ha penger til det, samtidig som vi kanskje også kunne gjøre noe med selve problemet, nemlig global oppvarming. Det er regnet ut at en relativt liten karbonskatt, selv om den ville føre til at CO2-utslippene blir redusert vesentlig, ville kunne utgjøre 300-400 milliarder dollar i året! Det forteller litt om hvilke muligheter vi har hvis vi er villige til å ta de rette politiske grepene. Jeg synes vi skal bruke den situasjonen som er i verden i dag, til å få lansert og jobbe for slike tiltak, som nettopp vil bidra til at vi får et sterkere globalt instrument, tilsvarende det velferdsstaten er på vår nasjonale arena, som jeg har sagt. Vi har gjort to erfaringer ved velferdsbyggingen i Norge. Den ene var at det var først da vi satte det eiendomsløse mennesket, som bare hadde sin egen arbeidskraft, i sentrum av det økonomiske liv, da det fikk arbeid og en lønn å leve av, at den økonomiske veksten tok av. Den andre var at solidariteten måtte institusjonaliseres, den måtte nedfelles i regler og lover og institusjoner for at den skulle være forutsigbar i alle situasjoner. Jeg synes det er en veldig viktig lærdom også når det gjelder det globale plan.