Flere har berømmet interpellanten for å ta opp et viktig tema, og det vil jeg også gjøre. Det er også klart positivt at det skapes en debatt i mange parlamenter, og at dette blir et tema rundt omkring i Europa. Samtidig ser jeg av interpellasjonsteksten, som er forelagt før interpellanten holdt sitt innlegg, at denne volden beskrives som «den mest utbredte formen for krenkelser av menneskerettigheter som finnes, at krenkelsene skjer i alle medlemsland, på tvers av grenser, aldersgrupper, raser, familietyper og sosiale miljøer». Det er helt sikkert riktig, men det kan jo samtidig skape et inntrykk av at volden skjer nærmest litt tilfeldig, og uten at det er noen sammenheng mellom forutgående faktorer og det at det blir vold. Jeg er overbevist om at interpellanten ikke har noe ønske om å skape et slikt inntrykk. Men det er klart at det foreligger kunnskap om hva slags samfunn det er mye vold i, og hva slags samfunn det blir mindre vold i, og hvis vi ikke nyttiggjør oss den kunnskapen, vil alle tiltak som settes inn, komme på et for sent tidspunkt. Det aller viktigste vi kan gjøre i Norge, må være å skape et samfunn som er så trygt for de fleste at det i liten grad avler vold. Her ser vi at ulike land i Europa ikke er i samme fase, men i ulike faser. Jeg synes det er tankevekkende at da jeg snakket med mine nå avdøde besteforeldre, fortalte de at man brukte spanskrør i skolen, eller at man sa at den som elsker sitt barn, tukter det tidlig. Og vi har sett hvordan det har vært en aksept også i Norge for at bruk av fysisk overmakt skulle være en fornuftig oppdragelsesmetode. I det øyeblikket man aksepterer det som en del av en samfunnskultur, aksepterer man også bruken av makt i andre sammenhenger, hvor det blir en sosial aksept for utøvelse av vold. Vi ser også hvordan vold ofte utøves av labile personer, ikke minst når de inntar rusmidler. Og mens vi kan bli enige her om at man skal søke å hindre vold i hjemmet, vil vi ikke lenger bli like enige når vi begynner å analysere årsaksforhold som gir vold, og skal begynne å gjøre noe med det. Det er bare å se hvor uenige vi blir når vi begynner å diskutere rusmiddelpolitikken i denne salen. Derfor er det viktig at vi tør å ta tak i de mekanismene som utløser vold, for så å gjøre noe med dem, gjøre noe med samfunnsstrukturen. Vi vet at det er forskjell på de opplevelsene barn har av nærmiljøet når de vokser opp. Det samme gjelder for kvinner. Avhengig av om de miljøene er trygge, at man i kommunen har lyktes med å skape trygge arealer som barn kan leve opp i, vil det også påvirke voldsmønsteret. Slike analyser er vi nødt til å gjøre hvis vi skal påvirke fenomenet vold. Så slår det en, ved den mest alvorlige form for vold som finnes, mot både kvinner og barn, vold som ender i drap, at vi i dag kanskje vet for lite om de mekanismene som gjør seg gjeldende. Jeg går ut fra at den saken som alle medier i Norge har slått opp, har gjort et sterkt inntrykk på alle som leste om den: En person dreper sin tidligere samboer, dreper sønnen sin, dreper faren sin og til slutt seg selv, og man spør seg: Hva i all verden er det for slags mekanismer som gjør seg gjeldende når et menneske på denne måten kan gjøre noe så forferdelig? Men her er tingene slik tilrettelagt at når det hele ender med et selvmord, kommer man ikke videre. Det i hvert fall jeg har spurt meg om, er: Hvorfor har vi ikke mekanismer i samfunnet som gransker de fenomenene, som prøver å finne ut av hva det var som skjedde, hva det var som gjorde at denne personen kom i en slik tilstand. Var det noe som kunne ha vært gjort på forhånd, som vi kunne ha lært av? Vi ser at vi har havarikommisjoner som gransker flyulykker. Kanskje – jeg lanserer det bare som en idé – burde man ha kommisjoner som gjennomgikk den typen ekstremt alvorlige hendelser som munner ut i selvmord, når rettsapparatet ellers ikke kan ta tak i det fordi man ikke lenger har mulighet for å dømme den skyldige fordi denne personen selv er død. Det kunne også ha bidratt til at vi over tid utviklet en kunnskap vi i dag ikke har, om hvorfor den typen vold oppstår. Jeg håper at det byr seg senere anledninger til at vi, ut fra forskeres og fagpersoners erfaring med hvorfor vold oppstår, konkret kan drøfte hvordan vi kan redusere volden ut fra denne kunnskapen, eksempelvis når det gjelder omgangen med rusmidler, og at vi kan gjøre det ut fra en felles forståelse og ikke lukke øynene for det vi faktisk vet i dag, slik vi noen ganger opplever når man blir mer konkret enn det vi til nå har vært under debatten her i dag.