Den rød-grønne regjeringa har gitt Norge en tydeligere stemme for en mer solidarisk utenriks- og utviklingspolitikk. Vi har en utenriksminister som tar initiativ, og som er en stemme som det blir lyttet til, bl.a. før toppmøtet i Riga. Vi er på veg mot det vi har lovet, nemlig 1 pst. av bruttonasjonalproduktet til bistand og utvikling – 1 pst. av vår overflod til de aller fattigste i verden. Menneskelig utvikling handler om å gi hvert enkelt individ mulighet til å velge det livet han eller hun vil leve. Da Norge sammen med 188 andre land i 2000 lovet at verdens fattige innen 2015 skal ha frihet til et liv uten fattigdom, med utdanning og jobb, og med mulighet til god helse og et langt liv, forpliktet vi oss til å følge opp Tusenårsmålene. Blant annet derfor er økningen opp mot 1 pst. av bruttonasjonalproduktet til utvikling så viktig. Vi har slettet den skammelige gjelda som er en konsekvens av skipseksportkampanjen, en gjeld som har tynget de fattigste i Ecuador, Egypt, Jamaica, Peru og Sierra Leone. Solidaritetsprinsippet må ikke få stå i vegen for ensidig gjeldssletting. Hva det betyr for dem som hver dag slåss for en mer solidarisk verden, skjønte jeg på åpninga av Globaliseringskonferansen her i Oslo i høst. Vår utviklingsminister fikk trampeklapp for denne handlinga. Ikke bare er det en stor inspirasjon for disse, ble det sagt, men det er også en utfordring til andre land og institusjoner – som f.eks. Verdensbanken, som gjennom liberaliseringskrav bidro til ruin av Mosambiks cashewnøttproduksjon – til å ta ansvar som lånetakere. Det er bra å vite om alle de organisasjonene, både nasjonalt og internasjonalt, som har gitt tilbakemeldinger og vist glede over den satsinga Regjeringa gjør i forhold til kvinner og likestilling. Kvinnebevilgninga er tilbake i utenriksbudsjettet – en særskilt bevilgning for å intensivere arbeidet med kvinner og likestilling. Evalueringa av UDs kvinnestrategi viste at det er behov for målretta tiltak for kvinner og likestilling. Kvinnebevilgninga på 200 mill. kr er et svar på denne evalueringa. Den skal være del av en helhetlig strategi og ikke erstatte et integreringsløp. Skal verden nå Tusenårsmålene, må det gjøres noe for å stoppe feminisering av fattigdom. 70–80 pst. av de fattigste i verden er kvinner og deres barn. Unge jenter og kvinner må få likeverdige tilbud om utdanning og jobb som gutter og menn. Det må arbeides for å styrke kvinners reproduktive og seksuelle rettigheter og helse. På verdensbasis utføres hvert år 19 millioner usikre aborter. 97 pst. av dem skjer i utviklingsland. Hvert år dør 68 000 kvinner på grunn av abortrelaterte komplikasjoner. Fattige kvinner har i mange tilfeller ikke råd til å betale for å få utført den aborten de av ulike grunner ønsker å foreta, og er prisgitt personer uten helseutdanning. At Regjeringa nå jobber internasjonalt for avkriminalisering av abort og for å gi kvinner rett til trygg abort, er et viktig signal fra et land som Norge. Støtten til det globale fondet for trygg abort og til organisasjonen for internasjonal familieplanlegging er viktig og bidrar som en motkraft til Bush, Vatikanet og de mest fundamentalistiske islamske kreftene. En av konsekvensene av demokratenes seier er forhåpentligvis at USA kommer seg ut av denne kvinnefiendtlige alliansen. Som en oppfølging av diskusjonene rundt den alvorlige og komplekse situasjonen i Afghanistan, er det viktig at Stortinget i budsjettet for 2007 styrker den humanitære og sivile innsatsen i landet. Skal vi kunne bistå afghanerne og Afghanistan til å lykkes i demokratiutvikling og demokratibygging, må vi være tydelige talspersoner for at konflikten ikke vinnes militært alene, men med økt sivil satsing. I en rapport fra The Senlis Council tidligere i høst ble det dokumentert at det internasjonale samfunnet i løpet av de siste fem åra har bruk ti–elleve ganger mer på militær innsats enn på sivil oppbygging og utvikling i Afghanistan. Vi må snu dette. Målet må være at det brukes elleve ganger mer på utvikling. Her har jeg lyst til å gi en tilbakemelding til Fremskrittspartiet, for det er ikke slik at de opprettholder nivået på sivil oppbygging i Afghanistan. Det kuttet de foretar, gjør at de samlede regionbevilgningene til Asia er mindre enn det totalt ble brukt i Afghanistan i 2005. I en interessant artikkel i International Herald Tribune beskrives våpenhvileavtalen mellom britene og Taliban i Musa Quala i Helmandprovinsen – et initiativ som ble tatt av områdets eldre for å styrke kreftene mot Taliban. Det er nok ulike meninger om denne avtalen, men folk benytter i hvert fall tida nå til å styrke lokalsamfunnet. Jeg tror dette er prosesser som er bygd på afghanske tradisjoner, og som en må se nærmere på. Også i Afghanistan er det viktig å satse på kvinnerettede tiltak. Det rapporteres nå om en mulig backlash for kvinner i Afghanistan. Tenkinga rundt resolusjon 1325 må tas i bruk på en enda sterkere måte. Det må skje en kvinnesatsing på alle områder. Det kan være et viktig bidrag fra Norge til kvinnene i Afghanistan. Norge tar en ledende rolle for å få fortgang i arbeidet med et internasjonalt forbud mot klaseammunisjon. Dermed blir Norge en troverdig aktør i arbeidet mot et forbud, fordi vi har sørget for å rydde i eget bo før vi ber andre om å gjøre det samme. Målet er et internasjonalt forbud mot de typer klaseammunisjon som har uakseptable humanitære skadevirkninger. Det er viktig både av humanitære årsaker og for å bidra til gjenoppbygging og utvikling i områder med konflikt og krig. Det kan folk i Laos, Afghanistan og Libanon lære oss noe om. Regjeringa satser på Norge som en fredsnasjon. Derfor gir vi økonomisk støtte til fredsbyggingsprosesser i andre land, og vi støtter opp om fredsbevegelsens arbeid her hjemme. Norge har et mangfold av fredsorganisasjoner som bidrar både til debatt, til internasjonal kunnskap og til et bredt folkelig engasjement. For SV har det vært viktig å styrke dette arbeidet. Vi er derfor glad for at de kuttene som den forrige regjeringa foretok i støtten til fredsbevegelsen, nå ikke bare er reversert, men at vi har fått til en økning. Det står faktisk en samla komite bak. Da FNs utviklingsfond, UNDP, tidligere i høst offentliggjorde sin årlige Human Development Report, hadde den i fokus makt, fattigdom og den globale vannkrisen. Tilgangen til vann og gode sanitære forhold har gjennom historien vist seg som en forutsetning for menneskelig utvikling. I dag er det slik at 1–2 milliarder mennesker lever uten rent vann, og hvert år dør 1,8 millioner barn av diaré og andre sykdommer som skyldes mangel på rent vann. Verdens vannkrise skyldes ikke bare knapphet på vann, men fattigdom, forvaltning og skjeve maktforhold gjør vannet til et enda knappere gode. De som bor i slumområdene i Nairobi og Jakarta, betaler mer for vannet sitt enn innbyggerne i New York eller i Oslo. Norge går sammen med Bolivia og NGO-ere i å fronte rettigheten til rent vann, til vann som et fellesgode. Og det er ikke tilfeldig at det skjer sammen med Bolivia, for det er nettopp der fattigfolk har fått betale prisen for at store multinasjonale selskap har tatt makta over vannressursene. I miljøhandlingsplanen som Regjeringa har utarbeidet, er bevaring av biologisk mangfold og bærekraftig naturressursforvaltning prioritet nr. 1. Bærebjelker er lokal deltakelse, styrking av lokalbefolkningas rettigheter til naturressursene, et partnerskap mellom organisasjoner som kan miljø her hos oss, og miljøbevegelsen i både våre nærområder og i de fattigste landa. Ikke minst gjelder det i miljøsamarbeidet med Brasil, der bevaring av biologisk mangfold i Amazonas-området er et hovedsatsingsarbeid. Men også her gjelder det at vi feier for egen dør dersom vi skal ha troverdighet ute i verden. Mens fattige Brasil har vernet 20 pst. av regnskogen, og Rwanda krever autorisasjon av dem som skal felle trær, har vi vernet bare 1,4 pst. av vår skog. Alvoret rundt klimaendringene begynner å gå opp for verdens beslutningstakere. «Besteforeldre krever en ansvarlig klimapolitikk», kunne vi lese i avisen i går. Det kreves handling, særlig av oss og alle andre rike land, dersom generasjonene etter oss skal få en framtid. Klimaendringene får de aller største konsekvensene for Afrika, der 70 pst. lever av jordbruk. Stern-rapporten, som har satt en støkk i de fleste, viser at dette må tas på alvor, dersom ikke verden skal gå mot en større elendighet.