Jeg er, ikke så overraskende, svært fornøyd med komiteens innstilling. Alle partier unntatt SV stiller seg bak de obligatoriske prøvene og prinsippet om åpenhet. Samtidig drøfter komiteen mulige forbedringstiltak i prøvene og gjennomføringen av dem, og alle disse tiltakene er tiltak som departementet allerede har igangsatt, eller vurderer, bl.a. i samarbeid med fagmiljøene og referansegruppen for det nasjonale kvalitetsvurderingssystemet. Det gjelder bl.a. tidspunkt for gjennomføring av prøvene, informasjon, vurdering, offentliggjøring, bruk av prøvene. Jeg viser i den forbindelse også til den evaluering av prøvene som ble gjennomført i 2004, og de forbedringstiltak departementet da iverksatte, og til mitt brev til komiteen 9. mars i år. Det er helt på det rene at det er et forbedringspotensial for de nasjonale prøvene og gjennomføringen av dem. Slike systemer må utvikle seg gradvis, og antakelig stadig være i utvikling, slik tilfellet også har vært, og er, i andre land. Samtidig – og dette synes jeg det er viktig å si av hensyn til Utdanningsdirektoratet, bl.a. – er det en del av denne uroen som har vært rundt de nasjonale prøvene i år, som skyldes helt andre forhold enn prøvene i seg selv. Blant annet har en liten gruppe anonyme aksjonister i stor grad fått lov til å prege mediebildet. Dermed har dette dekket over de mange prøver som har vært gjennomført uten problemer, og de mange positive tilbakemeldinger fra både foreldre, elever og lærere. Et fullstendig bilde av erfaringer og forbedringspotensial får vi først når vi har gjennomført en faglig evaluering av årets prøver, i tillegg til spørreundersøkelser blant elever, lærere og skoleledere. La meg i den forbindelse også nevne at det er igangsatt en evaluering av hele det nasjonale kvalitetsvurderingssystemet, som skal gå frem til 2008. Debatten denne våren om de nasjonale prøvene kan etterlate et inntrykk av at disse nå er blitt en veldig omfattende del av norsk grunnopplæring. La meg derfor minne om at den tiden som i løpet av 13 år går med for elevene, er ca. én uke av til sammen ca. 500 uker. Det er altså en forsvinnende liten del av opplæringen, men det er etter min mening en viktig del. Norsk skole er meget bra på svært mange områder. Hovedproblemet i norsk skole er store sosiale forskjeller, som ser ut til å bli reprodusert gjennom skoletiden, og en for høy andel elever som ikke tilegner seg grunnleggende ferdigheter som er nødvendige i livet, i arbeidslivet og i videre utdanning. Det er altså mange elever som presterer dårligere enn deres evner og talenter skulle tilsi. Én viktig årsak til at dette kan skje, er at dette ikke avdekkes i tide, og at det ikke settes inn riktige tiltak i tide. Det er dette de nasjonale prøvene dreier seg om. De er et verktøy som kan gi bedre informasjon om hvilke utfordringer hver enkelt elev har, og hvilke utfordringer vi har samlet sett – i kommunene eller i landet. På den måten vil både lærere, skoler og myndigheter bli bedre rustet til å sette inn riktige tiltak i tide. Åpenheten gjør at også foreldre, bl.a., kan være viktige dialog- og samtalepartnere. Det nasjonale kvalitetsvurderingssystemet inneholder over 400 indikatorer på kvaliteten i norsk opplæring. Antall indikatorer vil øke etter hvert som skoler og opplæringssteder gjennomfører Lærlinginspektørene – og eventuelt spørreundersøkelser blant lærere, instruktører og foreldre. Slike systemer innebærer på mange måter en anerkjennelse av at det ikke bare er eleven som har et forbedringspotensial, men at også skolen har det. Man kan si at systemet fordeler og plasserer ansvar på alle dem som har ansvar for norsk skole og for elevenes læring. Åpenheten bidrar etter min mening også til dette ved at de som er ansvarlige, får nødvendig informasjon, og ved at de mobiliseres til å ta ansvar for å sette inn tiltak når det er nødvendig. Jeg vil legge til at jeg mener det i debatten om vårt nasjonale kvalitetsvurderingssystem er viktig å ha med at dette ikke er en kopi av noen andre systemer. Vi har kun et informasjonssystem, og vi har et klart utviklingsperspektiv på dette systemet, dvs. at det også er knyttet rikelig med veilednings- og utviklingsressurser til det. Det ble sagt av representanten Reikvam at man ikke trenger et slikt system, fordi lærerne allerede vet alt om sine elever – og derfor ikke trenger denne ekstra informasjonen. Vel, jeg har hørt mange eksempler på at man nettopp ikke har visst alt. Jeg synes Møllergata skole i Oslo er et godt eksempel på det. Som en følge av denne typen prøver og åpenhet reduserte man andelen elever som lå under kritisk grense når det gjaldt leseferdighet, fra 76 pst. til 17 pst. Det skjedde ved at skolen mobiliserte og spurte seg selv: Hva er det vi gjør galt? Eller hva er det vi har, som er galt? De fant ut at de hadde meget kompetente lærere, men at de kanskje ikke gjorde tingene så bra som mulig – eller så riktig som mulig. De satte inn andre tiltak overfor elevene for å styrke leseopplæringen, startet et omfattende samarbeid med foreldre – og fikk en formidabel forbedring som kommer disse elevene til gode i all fremtid. Dette mener jeg viser noe veldig banalt, nemlig at innsats nytter. Dette har vi også sett et annet godt eksempel på i den senere tid: Det kommer meget gode resultater ut av det arbeidet som nå gjøres i norsk skole – av lærere, av skoleledere og selvfølgelig også av foreldre og av elever – for å styrke læringsmiljøet og redusere mobbingen. Her er det oppsiktsvekkende gode resultater, og det viser igjen: Innsats nytter.