Jeg vil starte med et spørsmål: Kan en forvaltningsreform være spennende? Er ikke det bare noe tørt og kjedelig, der nye bokser og piler avløser gamle, men ellers blir det akkurat som før? Ny arbeids- og velferdsforvaltning er den største forvaltningsreformen i norsk historie, på flere måter. Den omfatter 16 000 årsverk og 265 milliarder kr og berører halvparten av befolkningen – spennende nok, men likevel ikke hovedpoenget. Det virkelig spennende med denne reformen er at den er første ledd i en flertrinnsreform. 5,5 pst. av innbyggerne i verdens rikeste land er fattige. Det kan vi ikke leve med. NAV-reformen gir det nye redskapet – én dør der det før var tre, færre brukere som kasteballer, større frihet i virkemiddelbruken, nye måter å jobbe på, større ansvar ute – i førstelinja og hos brukerne selv. Derfor er reformen spennende. Den er også spennende fordi den varsler en ny politikerrolle – fra deltaljfokus i storting og regjering til økt vekt på måloppnåelse gjennom styring på resultatnivå. Vi har i årevis bekymret oss for alle de milliardene som overføres over statsbudsjettet til såkalte passive stønader. Resultatet av den bekymringen har vært nye lovparagrafer, nye forskrifter og rundskriv på et detaljeringsnivå der politikken aldri burde ha vært. Motebølger i den politiske debatt har svingt fra å stigmatisere mottakere til å utvise så stor forståelse at folk har blitt sittende bom fast i en evigvarende passiv situasjon. Begge deler gir en følelse av nederlag i et samfunn der velferd og selvbilde er bygd opp rundt deltakelse i verdiskapende arbeid. Nå snur vi perspektivet. Fra å betrakte de 200-300 milliarder kr som en ren utgiftspost for stat og kommune velger vi å se dem som en samfunnsmessig investering i økt verdiskaping, og det er spennende. Arbeidslinja skal stå i fokus. Alle mennesker, uavhengig av funksjonsevne, skal inkluderes – ikke av veldedighet, men i samfunnets egen interesse. Da gir vi samtidig et viktig signal til brukerne – samfunnet trenger deg og det du kan bidra med. Mye eller lite, ditt bidrag teller. Det er et viktig verdimessig signal. Det handler om menneskesynet som ligger til grunn for denne reformen, og det er spennende. Vi skal ha med dem som hittil har falt utenfor eller – rettere sagt – mellom alle velferdsordninger. Vi snur perspektivet, og det er spennende. Brukeren skal ikke tilpasses regelverket, regelverket skal tilpasses brukeren. Vi snakker egentlig om en demokratireform, tydelig forankret hos den hjelpeapparatet er til for. Det er spennende. Forpliktelsen blir tydeligere både på det offentliges og på brukerens hånd. Minste motstands vei forsvinner. Mulighetene for å skape seg et bedre liv blir større. Man skal ikke lenger bli fortalt, men fortelle og etterleve det man selv har valgt. Reformen varsler nye arbeidsmetoder, større ansvar ute i linja og økte krav til resultater. For noen kan det kanskje bli i overkant spennende. Derfor må vi skape trygghet for de ansatte, også trygghet til å vite at det er lov å gjøre feil. Det siste er ikke minst viktig. Trygge ansatte våger mer, skaper bedre resultater og formidler positiv energi til brukerne. De skal motivere og bygge selvtillit hos folk som ofte har en lang rekke opplevde nederlag bak seg. Redde ansatte er dømt til å mislykkes. Vi har sett det ved komitebesøk ute i forsøkene: Trygge ansatte melder om positive resultater, og vi møtte stolte brukere som mestret utfordringer de selv ikke trodde de kunne klare. Men de klarte det. Ledere på ulike nivåer får derfor en nøkkelrolle som er spennende – skape nødvendig trygghet gjennom avlæring og kompetansebygging, spre entusiasme, gjøre det morsomt å gå på jobb, fordi resultatene kommer. For første gang skal staten jobbe i tett partnerskap med kommunene, finne løsninger der og da, bygd på gjensidig tillit mellom etatene, uten muligheter til ansvarsfraskrivelse, som er kasteballproblematikkens egentlige navn. Det er spennende. En særdeles viktig side ved de sammenslåtte kontorene er nettopp tilknytningen til kommunen og de lokale folkevalgte. Vi må utnytte den fordelen dette gir oss som folkevalgte ombud. Lokale folkevalgte er nærmere brukerne. Vi må finne gode rapporteringsrutiner som gir folkevalgte, både lokalt og sentralt, muligheten til å følge med på vegne av brukerne. Dette er en ny og spennende måte å ivareta ombudsrollen vår på, på tvers av nivåene. Så til slutt tilbake til spørsmålet: Kan en forvaltningsreform være spennende? Soria Moria-erklæringens viktigste løfte er helhet og plan for avskaffelse av fattigdom. Med dagens reform etableres gjennomføringsapparatet. Over sommeren kommer virkemiddelapparatet. Så svaret er et ubetinget ja, reformen er spennende. Den bringer Soria Moria innen rekkevidde.