Vi har i de siste månedene blitt minnet om hvor viktig religiøs tilhørighet er for mange mennesker, og vi har sett betydningen av å kjempe for trosfrihet. Debatten vi har hatt tidligere i dag om kirkens økonomi, dreier seg også om å legge til rette for at religion og livssyn skal kunne være en viktig del av det norske samfunnet lokalt og nasjonalt. Vi vet at å bevare våre kirker er viktig for den enkeltes tro og for menigheten. I Miljøverndepartementet og Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementets rundskriv fra 2000 heter det: «Vern om kirkebygg og kirkegårder er motivert ut fra målet om at kristen tro og kristent verdigrunnlag skal holdes levende i det enkelte lokalsamfunn og i samfunnet som helhet.» Det er også viktig å bevare kirkene fordi de er sentrale symboler på lokalt fellesskap og forankring, og de bidrar til å styrke identiteten i lokalsamfunnet. Vi ser at mange søker til kirkene når det er høytid eller sorg i bygda. Kirkene våre er viktige landemerker, og de har en oppgave selv om omgivelsene har endret seg og folk kanskje ikke lenger er så aktive i kirken. Det er få som er likegyldige til kirkebygget. Det viser reaksjonene hos folk når kirker er blitt påtent eller vandalisert. Eller som vi ser i Alta i disse dager, der det er folkevandring for å se modellen av den kirken som de ønsker å få bygd – nå i is. Ikke minst er det viktig å bevare våre kirker fordi de er våre mest verdifulle kulturminner. Kirkene representerer vår felles nasjonale kulturarv. I Norge har vi ikke hatt adel, herregårder eller så mange kongeboliger. Våre fellesressurser ble samlet i kirkene. Vår kirkekunst er unik, fordi Norge var et så fattig land at vi ikke kunne bytte den ut, så vi tok vare på den. Derfor er kirkene også våre viktigste historiske kilder og bygninger med hensyn til arkitektur, kunst og byggeteknisk utvikling. I kirkene har flere derfor opplevd sitt første møte med kunst. På tross av kirkenes verdifulle stilling er de blitt for dårlig vedlikeholdt. I Norge er det i dag vel 1 600 kirker. 219 er fredet, og 761 har status som verneverdige. Ifølge beregninger fra Riksantikvaren bevilges det i dag ca. 3,3 milliarder kr for lite til istandsetting, og 135 mill. kr mangler til vedlikehold. Dette gjelder bare de fredede og verneverdige kirkene. Sannsynligvis vil en måtte justere tallene enda høyere opp, da disse anslagene beskriver et minimum av det som trengs. Riksantikvarens beregninger dekker også bare istandsetting ut fra dagens situasjon. Inkluderer vi en oppgradering av kirkebyggene, blir beløpet atskillig høyere. For alle kirkebyggene i landet er det beregnet et istandsettings- og oppgraderingsbehov på minimum 8 milliarder kr. Forfallet og etterslepet i vedlikehold som vi ser, er enormt. Oppgavene er store og krevende. Likevel har vi dessverre i dag ingen god og konkret plan for hvordan dette skal bli bedre. Mens vi venter og tenker, og forhåpentligvis jobber, forfaller og stenges kirker. Det haster med å finne en løsning, og vi trenger handling nå. Kirkeforfallet er ikke noe som startet i går eller i fjor, det vet vi alle. Det har pågått over mange år. Denne interpellasjonsdebatten er ikke tjent med å fordele skyld. Mitt håp og mitt ønske med å reise denne debatten i dag, er at vi kan bli enige om at vi trenger en større satsing enn den vi har sett så langt, og at vi også er villig til å prioritere en slik satsing. Gjønnes-utvalget peker på forfallet som nettopp en av hovedutfordringene, og at vi må gjøre noe med dette uavhengig av et eventuelt skille mellom stat og kirke. Det er også en samlet kirke som ønsker å ta noen grep, det kom ettertrykkelig til uttrykk senest på Kirkerådets møte 22. mars i år. Statsråden skapte også store forventninger da han besøkte kirkemøtet i november. Kirken etterlyser nå handling. Rentekompensasjonsordningen fra 2005 er et godt bidrag til kommunenes finansiering av istandsetting av kirker, men det dekker ikke det store etterslepet. Kulturminnefondet er en stor suksess. Det er økt fra 400 mill. kr til 800 mill. kr de siste årene, og det er blitt sagt at dette er første trinn i opptrappingsplanen. Men på tross av dette holder heller ikke dagens avkastninger til å dekke de behov som finnes. Jeg vil også her nevne at slik jeg og mitt parti ser det, er det å tappe Opplysningsvesenets Fond for penger en svært dårlig strategi for framtiden. Mye av forfallet og forvitringen av kulturminneverdiene skyldes som kjent kommuneøkonomien. Det er menighetene som i hovedsak eier kirkene, og slik bør det fortsatt være. Kommunene har etter kirkeloven også plikt til å bekoste vedlikeholdet, men det er urealistisk å tro at kommunene kan ta denne oppgaven alene, slik situasjonen er i dag. Vi ser at kommunene dessverre i altfor liten grad prioriterer kirkebyggene. Også ferske tall fra Kirkelig arbeidsgiver- og interesseorganisasjon viser at lokalkirken har sett lite til de ekstra kommunemilliardene fra Regjeringen dette året. Vi trenger derfor et krafttak fra statens side for å rette opp situasjonen. Gjønnes-utvalget mener at man bør velge den svenske modellen for å sikre kirkebyggene. I Sverige har de en «kyrkoantikvarisk ersättning» for de merkostnadene det medfører å ta vare på kulturminnene. Det var et krav da den svenske kirken skulle skilles fra staten, at man skulle få en årlig erstatning fra staten for å ivareta de kirkelige kulturskattene. I 1996 ble den merkostnaden satt til 460 mill. svenske kr. Forskjellen mellom Norge og Sverige er at Sverige ikke har det betydelige etterslepet som vi dessverre har. Vårt problem er særnorsk, og da må også løsningene være særnorske. Den svenske modellen kan være god, men først når etterslepet er tatt. Det finnes ulike modeller vi kan lande på, kanskje den Fortidsminneforeningen foreslår: en tredelt statlig tiltakspakke. Men det sentrale i alle modellene er at de statlige bevilgningene må økes, og at det trengs et spleiselag. Jeg ser fram til å høre statsrådens tanker om dette senere i denne interpellasjonsdebatten. Det trengs mye penger fordi forfallet er påtrengende og vedlikeholdet omfattende, men økte bevilgninger er ikke nok. Skal vi kunne ivareta kirkearven og arbeide med eldre kirker, trenger vi også omfattende kompetanse på praktisk istandsetting av eldre bygninger og interiør og kunnskap om kirkens historie. NIKU, Norsk institutt for kulturminneforskning, har i dag det faglige overoppsyn med vedlikehold og bevaring av kirker. De mener den omfattende istandsettingen som kan og bør komme, fort kan bli et katastrofescenario for kulturarven vår om vi ikke også får et tilsvarende kompetanseløft, både lokalt og sentralt. I forbindelse med stavkirkeprogrammet er det utdannet gode håndverkere. Vi må sørge for at denne kunnskapen blir dokumentert slik at flere kan bruke den. Generelt er det mangel på personer med relevant håndverkskompetanse og erfaring fra praktisk kulturminnehåndverk. Oslo Domkirke er dessverre et prakteksemplar på etterslep. Her er oppussingen utsatt fra etter påske til august, fordi de sliter med å finne gode leverandører, fordi kompetansen mangler. Bare for å dekke kompetansebehovet når det gjelder istandsettingen av kobberinstallasjonene i Oslo Domkirke, ville vi tømme hele Norden for håndverkere i en periode. For å få mer kunnskap og dokumentasjon om iverksettelse og restaurering av våre kirker, må vi satse på forskning også på dette er feltet. Det er, slik jeg ser det, derfor uheldig at Forskningsrådet i dag ikke har noen programmer som er åpne for dette. Skal vi stanse forfallet av våre kirker, må vi derfor fokusere på forskning og utredning og begynne å utvikle tiltaksorientert kunnskap, og vi må gjøre denne kompetansen bredt tilgjengelig. Jeg er derfor spent på å høre hvilke tiltak statsråden vil sette i gang i forhold til å styrke denne delen av oppbyggingen for å ta vare på den kulturarven som våre kirker er.