Jeg skal ikke gjøre denne debatten veldig lang, men først vil jeg få takke komiteen for en skikkelig, men likevel svært rask saksbehandling. Ingen liker vel at saker hoper seg opp – det gjør ikke vi i vår komite heller, og derfor er det bra at vi kan gjøre oss ferdig med én av dem i dag. Komiteen er av den oppfatning at dette er et viktig spørsmål. Saken som behandles i dag, gjelder spørsmålet om de private krisesentrene skal ha opplysningsplikt til barnevernet når mor flytter tilbake til en partner som har utsatt mor og/eller barn for vold eller trusler om dette. Komiteen er helt samstemt; det er fullstendig uakseptabelt at noen utøver vold mot andre – helt uakseptabelt. Flertallet i komiteen, alle unntatt Fremskrittspartiet, støtter Regjeringens forslag om å innføre opplysningsplikt for krisesentrene og begrunner dette med artiklene 3 og 13 i FNs barnekonvensjon, om barns beste, og viser videre til at straffeloven § 139 ikke gir tilstrekkelig vern overfor barn som er vitne til vold. Dette er en vanskelig sak, også for Fremskrittspartiet, nettopp fordi den dreier seg om dilemmaet hva som er mest hensiktsmessig, og hva som er best for hvem. Flertallet har skrevet at flertallet av høringsinstansene støtter forslaget om opplysningsplikt for krisesentrene til barnevernet. Ja, det er riktig det, men for Fremskrittspartiet ble det svært tungtveiende at både KS og ikke minst Krisesentersekretariatet hadde gått imot en slik opplysningsplikt. Og grunnen er åpenbar, om enn svært vanskelig. For meg har alltid krisesenteret stått som et trygt sted å være når alt er kaotisk – og fylt av redsel – rundt deg, et sted der ikke noe vondt kan nå deg, der du gis et friminutt i et vanskelig liv, der ingen dømmer deg fordi om du bor sammen med en voldelig mann eller ikke makter å bryte ut, og der ingen dømmer deg fordi om du, uansett hvor mye din partner holder deg nede fysisk eller psykisk, velger å gå tilbake. Nå blir det ikke lenger slik. Kanskje er det jeg som har en helt feil oppfatning av hva et krisesenter er? Men uavhengig av det, kan det være kvinner som velger ikke å oppsøke krisesentrene av frykt for at de skal bli meldt til barnevernet. De bruker andre nettverk isteden, fordi de vet at de kommer til å returnere til sine partnere. Det var jo ikke slik vi ville ha det, for da mister vi jo også oversikten over de kvinnene som burde ha vært fanget opp av systemet. Ja, kanskje er det til barnas beste at krisesentrene har opplysningsplikt. Men hva hjelper det, hvis mor ikke tar med seg barna og kommer? Hvordan skal man da få bearbeidet de følelser man har når man har vært vitne til vold? Mye av den bearbeidingen har foregått nettopp på krisesentrene, hvor også barna har fått et friminutt fra vold og uro. Men velger man andre løsninger i frykt, er det ikke sikkert at det blir de gode løsningene som blir valgt. Derfor velger Fremskrittspartiet å ikke støtte forslaget om opplysningsplikt – det finnes i tillegg en rekke ulike instanser i barnas nærmiljø som vil kunne fange opp barn som har det vanskelig, f.eks. helsestasjonen, barnehagen, skolen m.m. For Fremskrittspartiet er krisesenteret et trygt og lunt sted, der ingen trusler når inn.