Denne landbruksavtalen markerer starten på en kursendring, hvis vi skal tro saksordføreren og det som står i merknadene. Og det er det behov for, for vi opplever et landbruk som har en veldig stor bruksavgang. Det er en stor sentralisering av produksjonen til de mest fruktbare områdene. Vi opplever mindre beiting, vi opplever gjengroing av landet. I min kommune bygger man nå store løsdriftsfjøs for storfe, der man fôrer inne hele året. Det betyr at de områdene der man ikke kommer fram med tremeters slåmaskin, gror igjen og blir ikke brukt. Vi opplever dermed òg en bruksmåte og en bruksstruktur som jeg i alle fall ikke tror øker legitimiteten til norsk landbruk. Vi står overfor store utfordringer for den viktige næringsmiddelindustrien. Vi opplever at økoproduksjon av mat stagnerer. I tillegg kommer utfordringene landbruket kommer til å møte innenfor WTO-avtalen. Det er mye som taler for reform og nytenkning, og jeg ønsker at vi i denne perioden skal ha en ambisjon om å tenke nytt innenfor landbruket for at vi skal kunne møte disse utfordringene. Det betyr at vi nok er nødt til å foreta en del valg. For det første: Hvilke mål skal norsk landbruk primært oppfylle? Er det billig mat? Er det distriktslandbruk? Er det innen bosetting? Er det kulturlandskap? Er det miljø? Hvilke deler av norsk landbrukspolitikk er det som det er spesielt viktig å verne om? Og sist, men ikke minst: Kan vi gjøre noen ting annerledes og likevel oppnå de tingene vi ønsker? Det kan nemlig være slik at de målene vi har satt, har vært så vide, og den virkemiddelbruken vi har, er så spredt at vi ikke er i stand til å oppnå de målene vi må definere som de mest sentrale innenfor norsk landbrukspolitikk og -produksjon. Det finnes land som har gjort slike valg før oss. Jeg vil peke på Sveits, og det vil selvsagt være en politisk oppfatning om det landet har lyktes bedre enn Norge. Men det er et faktum at hvis man peker på bosettingen i distriktene, hvis man peker på struktur, hvis man peker på miljø og kulturlandskap, har man etter mitt skjønn der kommet lenger. En åpen diskusjon om målene og ambisjonene for norsk landbruk vil etter mitt skjønn ikke bare være en viktig og interessant debatt, men den vil også være avgjørende for oppslutningen om, for kunnskapen om og legitimiteten til norsk landbruk.