Denne utenriksdebatten har et bakteppe av sterke og dype spenninger. De spenningene er berørt både i forhold til det som skjer rundt vårt eget land, i vårt eget land når det gjelder debatten om karikaturer av profeten Muhammed, og når det gjelder det som skjer i den arabiske verden ved brenning av konsulatet i Beirut, angrep på ambassaden i Teheran, og det som også har skjedd i Damaskus. Rundt dette har den norske utenrikspolitikken formulert noe som vi alle står sammen om, nemlig at vi må tore å stå i dialog, men samtidig stå i spenning. Det er en ganske utfordrende øvelse. Og jeg vil starte på hjemmebane: Hvis man skal kunne stå i en spenning, må man stå i en spenning som er ærlig. En spenning skal ikke bety at man jatter med hverandre. For eksempel må det være helt klart at den grunnverdi som ligger i ytringsfriheten vår, er noe som alle religiøse livssyn og ytringer må tilpasse seg som et faktum og et fenomen i vårt samfunn. Men deretter kan enhver voksen borger gi uttrykk for at man har respekt for menneskers tro, man har respekt for at man i den troen kan føle seg krenket. På den måten bruker man ytringsfrihetens åpne landskap til å gi uttrykk for normer, for verdier, for den etikk som kan være gjensidig mellom mennesker, og den etikken er ikke mer oppsiktsvekkende enn at den er den som bærer alle store livssyn og religioner, nemlig: Det du vil andre skal gjøre mot deg, skal du gjøre mot dem. Det står i Matteusevangeliet og kalles den gylne regel. Den er bærende, men sannelig, den er krevende. Jeg er enig med de talere som har hatt ordet før i dag, i at gjennom mange års byggingsarbeid i dette landet – som mange har deltatt i – både fra norsk majoritetsbefolknings side, fra etniske minoriteters side, fra ulike trossamfunns side – er det i Norge skapt et grunnlag for noe som vi i hvert fall må se på som livgivende og positivt. Da er det veldig viktig å minne hverandre om at forutsetningene for en dialog, at man må være ærlig på spenninger i dialogen, aldri må vike for verdiene i dialogen, men man må likevel si at dette gjør vi opp. Og det var jo slik en gang for mange år siden, da vi fikk en fatwa mot Salman Rushdie, at noen med sterk tro kunne si: Vi forstår hvorfor noen føler seg krenket av det de oppfatter som blasfemi, men vi skyter ikke folk av den grunn. Og på samme måte må vi kunne konstatere med klar tydelighet den linjen som mange i denne sal – og jeg er en av dem – har stått for, nemlig at i forhold til norske etniske minoriteter skjærer vi ikke folk over én kam. Vi ser individ for individ, og vi gir oss ikke ut på å tegne dem på en slik måte at de skal føle seg utstøtt eller stemplet. Da er det sannelig befriende å få tilbake et signal. For min del gikk jeg på gata og ble stoppet av tre norskpakistanske ungdommer som sa: Du er jo tidligere justisminister, du har sagt du skal bruke harpun, og ikke snurpenett, du skal ikke skjære folk over én kam. – Da føler man at budskapet når fram. Og når man samtidig ser at representanter for muslimske trossamfunn i dialog med Den norske kirke kan sende den meldingen ut til en verden at nordmenn har forskjellige meninger, nordmenn er ikke samme sort, da er det noen verdier som har satt seg i dette landskapet som det krever mye arbeid å holde fast på, men som jeg bare har lyst til å gi uttrykk for på denne måten. For det hører ikke til politikkens vanlige hverdagsøvelse å stå i den type spenninger som jeg snakker om her, men du verden hvor viktig det er å gjøre det. Alle som har drevet dialog og fredsarbeid ute i den store verden, det være seg på Sri Lanka, i Guatemala eller i Midtøsten har stått i den samme type spenninger, og de har krav på vår støtte. Jeg hadde behov for å formulere disse refleksjonene på denne måten, fordi det er den type sivilisasjonsverdier som står på spill. Jeg skal komme med noen korte merknader om situasjonen i nord. Det er sagt mye viktig og riktig om det. Jeg har den refleksjon og observasjon at skal vi nå fram med de ambisjonene som Regjeringen har formulert, og som den skal ha og bør ha bred støtte for – den har det, slik som det er gitt uttrykk for av Venstres hovedtaler tidligere i dag – er det veldig viktig å søke mange venner. Det er med en viss bekymring jeg konstaterer at hvis man reiser litt rundt i det europeiske politiske landskap, er det ikke gitt at man skjønner hvordan verden ser ut nord for København. Så det er et ganske betydelig hverdagsarbeid, et ganske betydelig kontaktarbeid som skal gjøres. Jeg har den største tiltro til at vår utenriksledelse vil drive det arbeidet. At den gjør det, vet jeg, etter å ha hørt statsministeren i Nordisk Råd, og at vår utenriksminister gjør det, det vet jeg. Men jeg benytter anledningen til å si at alle partigrupper i denne salen i internasjonale sammenhenger – det være seg i NATO, OSSE, Vestunionen – bør benytte enhver mulighet til å sørge for at dette temaet blir plassert på en slik måte at Norges posisjon blir tegnet så sterkt som mulig. Her trengs det en alliansebygging. Vi har alle en jobb å gjøre i den alliansebyggingen, helt uavhengig av hvor vi hører til, for det er viktige nasjonale og globale fellesskapsverdier som står på spill, og vi har som nasjon en unik mulighet til å påvirke dem og forme dem.