Slik også representanten Jan-Henrik Fredriksen var inne på i sitt hovedinnlegg, var det i perioden 1980–1993 et betydelig antall pasienter som fikk ødelagt sitt liv ved at de ble smittet av hepatitt C ved norske sykehus. I dagens Trønder-Avisa kan vi lese om Eli Brandtzæg, som er en av dem som ble smittet. Til Trønder-Avisa sier hun følgende: «Jeg fikk sterke smerter, ble slapp og i dårlig form. Utover på 80-tallet gikk jeg inn og ut av legekontorene, men de fant aldri ut hva som feilte meg. Jeg opplevde å ikke bli trodd, og det er en forferdelig ekstrabelastning når man er skikkelig dårlig». Jeg er helt enig med den syke i dette tilfellet. Det må være en betydelig ekstrabelastning ikke å bli trodd når man kjemper mot det offentlige i en så alvorlig sak. Da diagnosen ble stilt, hadde det gått mer enn 20 år siden sykehuset smittet henne med hepatitt C på sykehuset. Det hadde gått tre–fire måneder mer enn det staten hadde definert som foreldelsesfristen for slike saker. Med andre ord: Staten påførte henne smitten, og mye tyder på at de visste at det kunne være årsaken til hennes plager. Jeg har stor forståelse for at denne damen og alle de andre som er blitt påført denne smitten, føler en sterk bitterhet. I tillegg til at de har opplevd at sykdommen har påført dem store lidelser, har også disse og deres familier blitt påført en stor ekstrautgift. Jeg synes det er skuffende at flertallet i denne saken ikke viser en mer verdig moral enn det som blir gjort. Når staten påfører et menneske en sykdom og en lidelse, bør også staten, slik Fremskrittspartiet har fremmet et Dokument nr. 8-forslag om, ta det innover seg og gi en ordentlig erstatning – det skulle bare mangle. Jeg synes helt avslutningsvis at både regjering og flertall i denne sal viser en form for uverdig moral i denne saken.