Et kulturelt mangfoldsår høres umiddelbart ut som en god idé. For Høyre er mangfold et viktig kvalitetstrekk ved samfunnet og ved kulturpolitikken. Uten mangfold ingen dynamikk og ingen fornyelse. For oss står ønsket om mangfold derfor som et svært sentralt hensyn i kulturpolitikken. Som en kommentar til foregående taler vil jeg også si at jeg tror det er farlig å stille Mangfoldsåret opp mot spørsmålet om kulturarv. Det er helt åpenbart at Norge har, som andre land, et særlig ansvar for å ivareta den norske kulturarven, den norske folkekulturen, altså de sterke tradisjonene som vi bærer med oss. Det har vi både moralsk og naturlig ut fra det å jobbe for vårt, men også ut fra internasjonale konvensjoner. Jeg tror det kan bli en all right debatt i forhold til Mangfoldsåret, men jeg tror også at det med styrke må trekkes frem i andre sammenhenger. Når det gjelder Mangfoldsåret, er det slik at vi i ettertanken nok drar litt på hvorvidt dette er en god idé når det kommer til stykket. Det er fordi vi aner at det er en del potensielle feller som man her kan gå i. I entusiasmen for den gode sak er det viktig å beholde også noe av den kritiske tilnærmingen. Det for en majoritetskultur faktisk å makte å gi rom for minoritetene uten at man – hva skal jeg si – oversvømmer dem, kan være en mer krevende øvelse enn vi tror. Men kanskje derfor er det også viktig å ha et mangfoldsår til debatt, hvor man setter kritisk søkelys på om vi virkelig er så tolerante og inkluderende som vi gjerne vil ha det til når vi er ute i verden og viser oss frem. Men det er viktig at et mangfoldsår ikke får karakter av å være noe toppdirigert. Kultur må vokse nedenfra, det må springe ut fra enkeltinitiativer og være forbundet med eierskap og entusiasme for dem det angår. Iverksettelsen av et mangfoldsår kan lett få noe instrumentelt over seg som vi tror fort kan føre galt av sted. For mangfold kan ikke planlegges eller styres. Mangfold må vokse naturlig frem i et samfunn som er preget av toleranse og stor grad av valgmulighet. Mangfoldet handler om mangfold i finansieringskilder, mangfold i forhold til beslutningstakere og ikke minst et reelt mangfold i forhold til formidling. Hvem er det så vi henvender oss til? Hvem er det så vi tenker på? I meldingen er det integreringsperspektivet som kanskje er mest fremtredende. Men det er jo også et spørsmål om det mangfoldet som ligger latent i det tradisjonelle norske samfunnet i forhold til gjerne folkekultur, gjerne kulturarv, homokultur, religiøse miljøer. Her er det mange ting man kan løfte frem. I så fall vil jo den bebudede arbeidsgruppen få en betydelig oppgave i forhold til hvordan de velger å håndtere innholdet i Mangfoldsåret. Meldingen vektlegger som sagt etnisitet som et viktig utgangspunkt. I det svenske mangfoldsåret ser vi at det blir lagt et veldig bredt perspektiv til grunn, noe som vil falle Høyre i smak. Kanskje er det grunn til å gå litt nærmere inn på hva denne arbeidsgruppen skal gjøre. Kanskje kunne man ha en litt strammere definering av deres mandat. Dersom vi snakker om å bringe våre nye landsmenn tettere inn i det norske samfunnslivet, mener vi det er helt sentralt at man bygger på de initiativene som innvandrermiljøene selv representerer. I Oslo, og kanskje i noen av de andre større byene, er ikke dette noe stort problem. Her finnes det initiativer som vi mener man bør styrke. Men på små steder er det nok atskillig mer krevende å finne ut hvordan man skal jobbe med dette. Til syvende og sist tror vi dette kommer til å handle om en diskusjon som ikke skal være preget av de store konklusjonene, men som kanskje snarere skal handle om hvordan vi åpner vår egen kultur, og hvordan vi bygger opp under den toleransen som vi så ofte mener å ha. Vi ønsker altså Mangfoldsåret velkommen ikke uten en viss kritisk ettertanke. Vi tror det kan være utgangspunkt for mange interessante debatter, og vårt utgangspunkt vil være at mangfold ikke er noe man kan vedta. Mangfold må vokse naturlig frem fra et samfunn som er preget av store valgmuligheter, og der den enkeltes initiativ vil føre frem.