Interpellanten setter søkelys på en av to store utfordringene vi står overfor i bekjempelsen av kriminalitet i Norge. Vi har på en måte kø i begge ender når det gjelder kriminalitetsbekjempelse. Debatten om soningskø og reaksjonskø har vært oppe i Stortinget tidligere, og den skal jeg la ligge i denne omgang. Men det man ofte glemmer når man skal diskutere kriminalitetsbekjempelse i hele sin bredde, er all den uoppdagede kriminaliteten vi alle står overfor, som aldri kommer til politiets kjennskap, og som aldri får noen reaksjon. For de groveste forbrytelsene, som interpellanten også var inne på – jeg kan nevne f.eks. voldtekt – er det et paradoks at vi i stor grad har debattert straffenivå for de få som faktisk tas, mens noenognitti prosent av de jentene som voldtas, aldri opplever at det kommer noen straffereaksjon. Det er en situasjon Regjeringa ikke akter å leve med. Vi ønsker faktisk å oppdage mer kriminalitet. Skal vi forebygge og bekjempe kriminalitet i samfunnet, er vi helt avhengige av at vi klarer å oppdage mer av kriminaliteten. Dagens kriminalitetsbilde inneholder et bredt spekter av ulike kriminelle handlinger, som alle må gis den nødvendige prioritet av aktørene i hele strafferettskjeden. Vinningskriminaliteten omtales ofte som en del av hverdagskriminaliteten. Slik kriminalitet skaper ofte usedvanlig mye utrygghet og påvirker folks livskvalitet. Det er i så måte god grunn til å ta farvel med og gravlegge begrepet hverdagskriminalitet. Selv om slik kriminalitet ikke rammer folk flest særlig ofte, er frykten for å bli utsatt for kriminalitet negativ i seg sjøl. Vi vet også at deler av den tradisjonelle vinningskriminaliteten – som da ikke bør kalles hverdagskriminalitet – inngår som en del av den organiserte, grenseoverskridende kriminaliteten og på mange måter blir de store fiskenes løpegutter. Det er derfor viktig at politiet ikke taper av syne betydningen av at også mindre og tilsynelatende hverdagslige lovbrudd blir oppdaget, etterforsket og oppklart. Publikums tillit til politiet og den alminnelige trygghetsfølelsen i samfunnet beror ikke minst på hvordan slik kriminalitet kan håndteres. Jeg vil også bemerke at når det gjelder beskrivelsen av kriminalitetsbildet, er det et svært lite antall mennesker som begår store deler av kriminaliteten, både i små og store tettsteder i Norge. Det betyr også at hvis vi får mer treff, at mer oppdages innenfor vinningskriminalitet, som utgjør det store gross av forbrytelser, er det sjanse for at vi også oppklarer de mer alvorlige forbrytelsene. For folk begår ikke bare én type kriminelle handlinger, man har gjerne et slags kombiregister å svare for. Så det er mye å tjene, ikke bare i forhold til folks tillit til hele strafferettskjeden, men vi vil også forebygge kriminalitet og få ned kriminalitet, både alvorlig kriminalitet og mindre alvorlig kriminalitet, ved å øke sannsynligheten for oppdagelse og oppklaringsprosenten når det gjelder det som vi i dagliglivet beskriver som mer hverdagslig vinningskriminalitet. Derfor må vinningskriminalitet bekjempes gjennom tiltak som forbedrer og forenkler politiets og påtalemyndighetens muligheter til å oppdage og oppklare lovbrudd, og som samtidig sørger for at de skyldige ikke sitter tilbake med ulovlig oppnådd vinning. Kriminalitet skal ikke lønne seg. Dette reiser først og fremst to problemstillinger. For det første må man mye mer aktivt ta i bruk mulighetene for inndragning av den vinningen som oppnås ved straffbare handlinger, og bruke de hjemlene som nå foreligger i straffelovgivningen. Regjeringa vil også vurdere eventuell utvidelse av dette hvis det ikke viser seg at vi får bedre inndragningsresultater enn det vi allerede har. Det er det ene. Det andre som jeg gjerne vil påpeke, særlig i forbindelse med spørsmålet om bruk av DNA, er at det helt åpenbart er viktig at vi kan ta i bruk utvidet bruk av DNA-registeret. Det har Regjeringa gitt uttrykk for, det går fram av Soria Moria-plattformen, og vi gir uttrykk for det stadig. Vi syns at det er viktig. Men det forutsetter også at politiet faktisk blir i stand til å drive etterforskning rundt de sakene hvor det innhentes DNA-profiler. Det vil nærmest være helt mot sin hensikt og svært unyttig å tro at vi løser problemet med lav oppklaringsprosent ved bare å sette i verk økt adgang til DNA-registrering. Dette er også noe av bakgrunnen for at Regjeringen allerede i høst valgte å styrke politibudsjettet ganske betydelig utover det Bondevik-regjeringen etterlot seg – nettopp fordi vi er avhengig av mer politikraft for å ta tak i de faktiske bevisligheter som foreligger i straffesakene. Og innfører man økt bruk av DNA, betyr ikke det at vi trenger mindre politiressurser. Antakelig vil vi trenge mer, nettopp for å sjekke hva som ligger i disse bevisene, fordi dette også er avhengig av såkalt vanlig, gammeldags, tradisjonell etterforskning for å sjekke ut om det er relevans i DNA-beviset sett opp mot et skyldspørsmål. Det er ikke slik at DNA-beviset er et endelig bevis. Det er bare en bekreftelse på at vedkommende eventuelt har vært på et sted kanskje til et gitt tidspunkt. Det kan bidra til å renvaske, men også være et moment og et indisium i forhold til straffskyld. Derfor er denne debatten ikke en debatt bare om å utvide DNA-registeret, men det er også en debatt om den totale politikraften vi har i samfunnet. I de senere årene har politiet satset målbevisst på å utvikle metoder for å forebygge vinningskriminalitet. Gjennom problemorientert politiarbeid er det iverksatt en rekke prosjekter rettet mot vinningskriminalitet. Dette høster vi nå resultater av, og det er det mange regjeringer som skal ha æren for. Felles for alle disse prosjektene er at man oppnår til dels betydelig reduksjon i hele kriminalitetsbildet når man arbeider systematisk over tid. Det er av stor betydning at politiet i samarbeid med relevante aktører stimulerer publikum til sjøl å bidra med beskyttelse og sikring av sine verdier. Jeg har lyst til å gi honnør, bl.a. til Oslo politidistrikt og mange andre politidistrikter som nå holder på med gjengangerprosjekter – som har som formål å avdekke mer vinningskriminalitet, mer av denne kriminaliteten som begås hver dag – og som faktisk også evner å reagere på annerledes måte mot dem man faktisk tar. Man får raske varetektsfengslinger og bringer raskt inn til soning, men man evner også å tenke annerledes i forhold til det videre sporet disse må ha for å få rehabilitering. Så alt henger sammen med alt når det gjelder denne type kamp. Vi skal samtidig arbeide for å øke oppklaringsprosenten. I underkant av 40 pst. av alle anmeldte forbrytelser oppklares av politiet. Oppklaringsprosenten er høyest når det gjelder den alvorlige kriminaliteten. Innenfor kategorien vinningskriminalitet er imidlertid oppklaringsprosenten betydelig lavere. En viktig årsak er at det innenfor denne kategorien er en stor mengde saker hvor det ikke finnes noen opplysninger eller spor å gå etter for å få saken belyst. Typisk innenfor denne kategorien er sykkeltyverier, tyveri av lommebok på offentlig sted, tyveri av mobiltelefon, innbrudd i bil, skadeverk ol. Dette er også en type saker hvor fornærmede må anmelde lovbruddet for å få forsikringsutbetaling. Dette gir oss incitament til å gå videre i forhold til nettopp debatten rundt DNA-profiler i strafferettspleien. Så er spørsmålet: Hvordan utvikler vi og tar vi i bruk ny teknologi og nye metoder? Hvordan vi gjør det, vil i framtida få stor betydning for å få oppklart kriminalitet, herunder – og særlig – vinningskriminaliteten, men dette, som jeg sa i sted, henger også sammen med annen kriminalitet. En slik utvikling ser Regjeringa som viktig og nødvendig, for politiet møter stadig nye utfordringer, og det er også viktig og nødvendig ut fra et effektivitets- og et rettssikkerhetsperspektiv. DNA-profiler er redskap for å få oppklart flere forbrytelser. I dag er det adgang til DNA-registrering av personer dømt for alvorlige forbrytelser, som drap, voldtekt, grov vold og grovt ran. Jeg ønsker en utvidelse av adgangen til å registrere DNA-profiler, slik at også andre straffbare handlinger gir adgang til registrering. Det er for tidlig fra regjeringshold å gi klarhet i spørsmålet om hvor grensen skal trekkes, men det er interessant å se at utvalget som har utredet det, faktisk har klart å samle seg betydelig angående løsning når det gjelder utvidelse av DNA-register. Regjeringa har imidlertid ikke trukket noen konklusjon. Sånn sett imøteser jeg debatten i denne interpellasjonen for å høre hva andre partier og andre aktører måtte mene om det, slik at vi kan få med oss verdifulle innspill når det gjelder hvor grensen faktisk skal trekkes. Utvidet adgang til bruk av DNA-profiler vil legge til rette for en betydelig effektivisering av etterforskningen. Sjansen for tilståelser øker der en har DNA-treff, samtidig som uskyldige kan utelukkes fra en sak. Slik vil etterforskningens varighet og omfang kunne reduseres, samtidig som politiressurser frigjøres. Men som jeg sa i sted: Vi er avhengige av politiressurser for nettopp å undersøke prøvene. Så dette er ikke noen frijobb i og med at man får utvidet dette registeret. Økt oppklaring vil dessuten etter Regjeringas oppfatning i seg sjøl virke forebyggende. Samtidig ønsker Regjeringa seg også en sentral finansiering av DNA-analyser og at det nå må utredes, også med sikte på å få en bedre struktur i forhold til organiseringen av prøvetakingen. Vi skal når vi kommer til Stortinget med forslaget om utvidelse av DNA-analyser, komme tilbake til spørsmålet om hvordan vi organiserer dette, deriblant også spørsmålet om lagring og når prøvene kan kastes.