Iran bidrar til at Midtøsten-konflikten blir mer kompleks og geografisk omfattende. Presidenten har beordret full gjenopptakelse av urananriking, angivelig for sivile formål. Etter 18 års hemmelighold av anlegget Natanz og 2 1/2 års forhandlinger uten resultater, svekkes imidlertid denne argumentasjonen. Det var riktig av Norge å stemme for resolusjonen i IAEA som bringer Iran inn for FNs sikkerhetsråd. Mange iranere er engstelige for det som skjer, og håper på en diplomatisk løsning. Det gjør også vi. Vi skal heller ikke se bort fra at konflikten er en del av den historiske maktkampen der Iran ønsker å profilere seg som regionens stormakt ved å vise muskler mot Vesten. Støtten til militante grupper i andre Midtøsten-land bidrar dessuten til å komplisere konflikten. Så kan man spørre: Hvorfor vant Hamas valget? En faktor er at palestinere oppfattet administrasjonen som økende korrupt, som ikke leverte det flertallet ønsket. Arafat hadde en status som hevet ham over kritikk. Abbas har ikke det. For det andre: Den islamiseringsbølgen som ruller over den muslimske verden, treffer også palestinerne, som under Arafat var blant de mest sekulariserte i den arabiske verden. Med Hamas kan de være på gli. Når Fatah kunne godkjenne staten Israel, var det fordi innvendingene deres var politiske, og det derfor var mulig å påvirke og forhandle om dem. For sunnimuslimske Hamas er dette også et religiøst-moralsk begrunnet spørsmål. Det gjør det vanskeligere å forhandle. Etter 13 års meget omfattende norsk innsats og meget betydelige bistandsbudsjetter i Midtøsten, er det helt uklart hvilken rolle Norge har i Midtøsten akkurat nå. Jeg håper utenriksministeren vil si mer i dag enn han sa i går om hvor Norge står i fredsbestrebelsene, når det gjelder både giverlandssamarbeidet, vårt omdømme på palestinsk side og i forhold til Kvartettens arbeid. Så kan man spørre hva Hamas’ veivalg blir videre fremover. Bevegelsen har til nå latt seg finansiere av bl.a. Iran, og det bringer opp spørsmål som: Vil kritisk presse bli stengt av en Hamas-regjering? Vil kvinner få den samme elendige rettsstatus som de har i bl.a. Saudi-Arabia og Iran? Vil Hamas tillate en fri opposisjon? Vil religionsfriheten bli enda mer begrenset? Og vil skolene bli brukt i religiøs propagandasammenheng? Vi vet ikke hva svarene blir, og når de vil foreligge. I mellomtiden vil det uansett være et løpende og stort behov for humanitær assistanse til palestinerne, som vil kreve norsk oppmerksomhet og norske bidrag. Derfor mener jeg at dersom Norge kan, bør vi fortsette med å være konstruktive i Midtøsten, også etter at Hamas får makten på palestinsk side. Da må utenriksministeren selvsagt stille klare krav, og han må være åpen om dem. Forbundskansler Angela Merkel var i regionen for kort tid siden. Hun fokuserte på følgende: 1. Anerkjennelse av Israels rett til å eksistere.2. Avstandtaken fra bruk av vold.3. Godtakelse av det som er oppnådd til nå i fredsprosessen. Hamas kan ha to veivalg videre i forhold til Israel: For det første kan de avvise Merkels tre punkter. Det gir i første omgang stor popularitet i befolkningen, men dermed økende problemer med donorer og det internasjonale samfunn – og på sikt dårligere levevilkår i området. Da blir det enten økende kaos og vold, eller de må legge om kursen. For det andre kan Hamas innse realiteten allerede i utgangspunktet og innrømme delvis Merkels forutsetninger, men de vil da helt åpenbart samtidig kreve at FN-resolusjonene også må innfris av Israel. Det betyr at okkupasjonen må avvikles for at de kan akseptere forutsetningene for videre forhandlinger. Forhandlingene vil ellers, som før, måtte løse sikkerhetssituasjonen, territoriale spørsmål, flyktningsituasjonen og Jerusalems status. Temaene er velkjente, men det er viktig at alt er på bordet, slik at det blir nok til at begge parter kan rettferdiggjøre at de både gir og får. Jeg vil derfor advare mot å ta noen forhandlingsresultater som gitt på forhånd. Vi har små og store eksempler på at det lett kan skje. Jeg tenker f.eks. på utenriksministerens formulering om sikkerhetsmuren for kort tid siden, som han riktignok nå har endret, og Arbeiderpartiets forslag for et par år siden om oppbygging av et kompensasjonsfond for ikke returnerbare palestinske flyktninger. Et klart flertall i begge befolkningene ønsker en fredelig løsning til fordel for begge parter. Det gir en sterk motivasjon for at vi fortsatt yter vårt beste til en fredelig, fremforhandlet løsning. Til slutt en kommentar til det fremlagte forslaget fra Fremskrittspartiet, og en stemmeforklaring. Fordi den overordende agendaen er fredsforhandlinger og løsning, må krav være balanserte, f.eks. relatert til FN-resolusjonene. Vi ser ikke dette forslaget slik, dersom det i det hele tatt skulle være aktuelt å gi en instruksjon til Regjeringen, og av den grunn vil vi for vår del ikke anbefale å stemme for det.