Det finnes en lang historie i norsk og europeisk utdanningspolitikk, som bygger på to forhold. Det ene er bredde, og det andre er spiss. Det betyr at det finnes en lang tradisjon i norsk utdanning for at folk skal ha mulighet til å kvalifisere seg til høyere utdanning, gjennom at man har studiekompetanse. Det betyr at mange som i utgangspunktet har dårlige karakterer fra videregående skole, har kommet inn på studier, og mange gjør det også svært bra, for man motiveres gjennom studiet. I tillegg har vi mange spisser innenfor norsk høyere utdanning – universitetene spesielt, men også mange høyskoler – og det er mange forskningsmiljøer som også internasjonalt er meget anerkjent. Denne kombinasjonen av bredde og spiss har det vært bred konsensus om i norsk utdanningspolitikk. Også den foregående regjering hadde dette som en premiss. Man hadde også da åpne studier, at ungdom var kvalifisert i utgangspunktet når de hadde studiekompetanse. Så er det noen krav som stilles til helt spesielle studier. Det har vi heller ingen planer om å endre på. Denne tilnærmingen er fornuftig for et land, for det betyr at man har mulighet til å bruke landets intellektuelle kapital best mulig, gi mennesker mulighet. Så er det mange, som kan ta valg som er feil. Det er et valg hver enkelt elev har(presidenten klubber)(presidenten klubber igjen) skal bli lettere for ungdom å foreta valg som er riktige. (presidenten klubber) (presidenten klubber igjen)