Senterpartiet er opptatt av at vi til enhver tid har en mest mulig opplyst EU-debatt i Norge. En reell EU-debatt må ta utgangspunkt i hvor EU står, og i hvilken retning EU utvikler seg. Et sentralt utviklingstrekk i EU har vært grunnlovsprosessen. Det krever at man også i norsk offentlighet, og særlig på politisk nivå, har innsyn i og kunnskaper om EU-grunnloven og er villige til å diskutere hva grunnloven betyr for Norge ved et eventuelt norsk medlemskap. Bakgrunnen for denne debatten er at det har vært vanskelig å få Regjeringas og ja-sidas vurderinger av innholdet i EUs grunnlov. Regjeringa har sågar nektet å oversette grunnloven til norsk. Det er sjølsagt et meget dårlig utgangspunkt for å få til en bred debatt. Heller ikke norske medier har ønsket å gå tungt inn i hva grunnloven faktisk betyr for samfunnsutviklingen i EU og for Norge ved et eventuelt medlemskap. Det er en unnlatelsessynd fra en presse der de tyngste aktørene erklærer at de ønsker norsk EU-medlemskap. Diskusjonene i Frankrike har derimot gått høyt og bredt. Grunnloven ble forbilledlig sendt ut til alle franske husstander, slik at folk har fått mulighet til å sette seg inn i hvilken politisk kurs grunnloven staker ut. Det har vært en solid demokratisk prosess og en kunnskapsbasert debatt som har favnet om hele det franske samfunnet. Over 80 pst. sier at de har diskutert grunnloven rundt kjøkkenbordet eller i andre fora. 10 pst. sier at de har lest hele grunnloven. Det er et svært dokument, så det er ganske imponerende. Valgdeltakelsen i Frankrike og Nederland har vært himmelhøyt over det engasjementet befolkningen ellers viser ved valg til EU-parlamentet. Folkeavstemningene viser at når folk får kunnskap og ser i hvilken retning EU utvikler seg, da øker skepsisen. Slik var det også i Norge i forbindelse med debattene i 1972 og 1994. I Frankrike stemte 55 pst. av det franske folket nei til EU-grunnloven, etter en valgoppslutning på over 70 pst. Dette er en knusende seier for nei-sida, en nei-side frontet av Attac og nei-sida i Sosialistpartiet og fagbevegelsen. Nei-sida i Frankrike gav demokratiet i EU det glatte lag og protesterte mot en grunnlov som de, med rette, ser som en grunnlovfesting av markedsliberalisme. Dette er en fundamental kritikk av hele EU-prosjektet fra et av EUs grunnleggerland. Nesten 62 pst. av velgerne stemte mot EUs grunnlovstraktat i Nederlands folkeavstemning. Både antallet neistemmer og valgdeltakelsen på nærmere 63 pst. var høyere enn forventet. Ja-sida i Norge sier at debattene i Frankrike og Nederland var grunnleggende annerledes fordi man ikke stilte spørsmål ved sjølve medlemskapet, og det er sjølsagt rett. Jeg har heller aldri sagt at det man har tatt stilling til i den franske og den nederlandske folkeavstemningen, er spørsmålet om hvorvidt disse landene skal være medlemmer av EU eller ikke. Men det som er interessant i forhold til den norske debatten, er at argumentene blant dem som mener at EU går i gal retning, er akkurat de samme som dem vi bruker på nei-sida i Norge. De er knyttet først og fremst til demokrati, og de er knyttet til at man grunnlovfester en spesiell økonomisk retning, nemlig nyliberalismen. Etter EUs egne regler skulle resultatet i Frankrike og Nederland medført at traktaten hadde blitt lagt død. Hva som skjer videre, blir ikke endelig avklart før på EU-toppmøtet i midten av juni. Men allerede på onsdag klargjorde Barroso og Juncker at ratifikasjonsprosessene må fortsette i de andre EU-landene. Samtidig advarte de i sterke ordelag mot «unilaterale handlinger» – en klar advarsel til britene. EU-toppene i Brussel leter febrilsk etter måter å komme unna folkets dom på, slik at grunnloven likevel kan bli vedtatt. Det forundrer vel ingen om resultatet skulle bli at Frankrike og Nederland kanskje må stemme om igjen. Statsledere i henholdsvis Frankrike og Nederland, Chirac og Bolkenende, anbefaler at ratifikasjonsprosessen må fortsette i de andre medlemslandene til tross for nei i egne land. Det er knapt et uttrykk for demokratisk sinnelag. «Det er en så elitistisk tilnærming til sine egne folk at jeg nesten ikke finner ord for det», for å sitere EU-tilhenger og professor i statsvitenskap Frank Aarebrot. EU-prosjektet er et eliteprosjekt. Nå har vi fått demonstrert at man ikke har fått folk med seg på den utviklingen som EU går i. Nå ser det altså ut til at man har til hensikt å tvinge prosessen videre fram, helt uavhengig av hva folket sier. Det er verdt å merke seg at Erna Solberg står fast på at det må sendes en ny EU-søknad fra norsk side i 2007, og Thorbjørn Jagland følger opp med å si at den franske EU-avstemningen ikke innebærer noe nytt for Norge. Det viser hvor viktig EU-saken blir i stortingsvalget til høsten. Så tilbake til innholdet i grunnloven. Et særmerke ved EU-grunnloven er dens enorme omfang, både i antall sider og i innhold. Ikke bare grunnlovfester man hvilke politikkområder EU skal befatte seg med. Man angir også i stor grad retningen for politikken og gjør det i praksis umulig å endre det liberalistiske regimet som i dag råder grunnen både i EU og for så vidt også internasjonalt. En rekke artikler i grunnloven er etter vår vurdering uhyre problematiske. Nasjonal suverenitet pulveriseres. Dette går fram av artikkel I-6: EU-loven står over nasjonale lover, og artikkel I-12,2: EU kan utvide sin myndighet til stadig nye områder, og artikkel I-13: EU har enerett på å styre den monetære politikken – for euromedlemmer – handelspolitikken, tollunionen, konkurranseregler for det indre marked og fiskeripolitikken for alle andre. På disse områdene er det EU som kan gi lover. Men også på områdene med delt ansvar er det EU som sitter med makten. Medlemslandene kan kun vedta lover på områder i den utstrekning EU ikke gjør det. Når konflikter oppstår, har EU-retten alltid forrang, som det står i artikkel I-10,1. Sjøl på områdene der EU i utgangspunktet kun har «understøttende, koordinerende og supplerende tiltak», som det heter i grunnloven, er grepet om medlemslandene kraftig. For: Hvor stor frihet har egentlig medlemslandene, f.eks. i industripolitikken, når EU har eneansvar for konkurransepolitikken og hvilken statsstøtte som kan tillates? I grunnloven står det at EU skal samordne medlemslandenes økonomiske politikk og arbeidsmarkedspolitikk, og man skal ha en felles sysselsettingspolitikk. Det er vanskelig å forstå at EUs arbeidsmarkeds- og sysselsettingspolitikk er noe å trakte etter. Blant annet er arbeidsledigheten i EU dobbelt så høy som i Norge. I charteret om grunnleggende rettigheter snakker man om rettigheten til å arbeide, ikke om retten til arbeid. Det forundrer meg at ikke Arbeiderpartiet har noen kritiske kommentarer til en slik tilnærming. Men det er kanskje ikke tilfeldig, all den tid grunnloven viderefører og forsterker den økonomiske politikken som så langt ikke har bidratt til å løse sysselsettingsproblemene i EU. I artikkel I-12,4 står det at EU skal gjennomføre en felles utenriks- og sikkerhetspolitikk, inkludert en felles forsvarspolitikk. Det mest problematiske med dette er at Norge på mange områder har helt andre interesser enn EU, ikke minst i vår rolle som energileverandør av både vannkraft og olje, i motsetning til EU, som er et stort konsumentland. Senterpartiet verdsetter muligheten til å føre en uavhengig utenrikspolitikk svært høyt. Vi kan tale med en sjølstendig stemme i WTO og FN, og vi kan være en viktig støttespiller for utviklingsland i saker om global fordeling og i miljøspørsmål, bare for å nevne noen områder. Jeg kunne sjølsagt holde på med å ramse opp ting halve natta, men jeg ser at tida går, og da vil jeg spørre utenriksministeren om hva han mener om grunnloven allment, og de artiklene som jeg nå har nevnt spesielt. Hvilken del av grunnloven er det utenriksministeren er positiv til, og hvilke deler mener han er uheldige for Norge? Det hadde vært nyttig å få utenriksministerens vurderinger av dette, all den tid hans parti vil ha oss inn i EU snarest mulig.