Debatten om det flerkulturelle Norge som har pågått både i og utenfor media den siste tida, er viktig. Den er viktig både ut fra et overordnet kultur- og kunstpolitisk perspektiv og i forhold til hvordan vi konkret og praktisk velger å håndtere de store spørsmålene knyttet til det kulturelle mangfoldet vi som nasjon etter hvert er blitt en del av. Noen av problemstillingene kan formuleres slik: Hva slags politiske grep må til for at vi i sterkere grad kan løfte og synliggjøre dette kulturelle mangfoldet? Hva slags politiske redskaper ser vi for oss kan være formålstjenlig i den forbindelse? Og er det viktig å trekke et grensesnitt innenfor det flerkulturelle feltet mellom det autonome kunstperspektivet og en instrumentell tenkemåte? Eller sagt på en annen måte: Må vi strengt skille mellom tanken på kunst som viktig i seg sjøl og kunst- og kulturliv som redskap for en villet samfunnsutvikling? Én ting vil jeg slå fast først: Det har skjedd en svært positiv utvikling de siste årene med tanke på at stadig flere kunstnere og kulturaktører med et annet kulturelt ståsted enn det tradisjonelt vesteuropeiske har funnet en plass på de ulike kulturarenaene her til lands. Det har vært en udelt glede – både som kunstner og kulturadministrator – å kunne følge og også delta i denne utviklinga. Jeg har fra mitt ståsted kunnet se at publikum er blitt mer nysgjerrig og også mer vant til å forholde seg til et mangfold innenfor de ulike kunstuttrykk. I tillegg har jeg også sett at en slik utvikling har gjort vårt kulturliv kvalitativt bedre. Og det er en særdeles viktig premiss når vi nå skal finne en vei videre. Integrering er et begrep som fort kommer opp når vi snakker om det flerkulturelle Norge. Da kan det være greit fra tid til annen å reflektere over hva det egentlig betyr. Tradisjonelt sett har vi vel her til lands tenkt på integrering som at det er de andre, de som kommer hit, som må tilpasse seg oss, våre tradisjoner og vår væremåte. I UNESCOs rapport «Our Creative Diversity» ser man på integrering med et litt annerledes blikk. Her snakker man om at mennesket har en individuell rett til å uttrykke seg kulturelt ut fra den enkeltes ståsted. Den peker på et integreringsbegrep som opererer med likestilte kulturer, hvor integrering betyr gjensidig tilgang til hverandres kultur, snarere enn ensidig tilpasning. Et slikt perspektiv på integrering bygger også lettere bru til det autonome kunstperspektivet, det at kunsten har sin egenverdi gjennom den estetikk og det meningsunivers den til enhver tid forfekter. At kunst gjennom å ytre seg kan gi oss større erkjennelse og større innsikt i livets mange spørsmål, er i alle fall jeg blitt overbevist om etter flere år som aktør i kulturlivet. For meg blir det derfor logisk å tenke kunst- og kulturpolitikk langs to parallelle, ikke motstridende linjer: en anerkjennelse av at kunsten må insistere på å målbære den enkelte kunstners verdensbilde gjennom et breispektret tilfang av historier og bilder. Og samtidig dette: at kunst på sitt beste kan kommunisere en livserfaring og en livsanskuelse som makter å berøre våre liv og bevege våre grenser. Da har vi minst én utfordring i den kulturpolitikken som skal utmeisles for den globale tidsalder: Hvordan skal vi såkalt etnisk norske kunne utvide vårt kulturelle perspektiv? Hva slags virkemidler har vi for å kunne slå noen kiler inn i f.eks. det institusjonelle kunstliv, som stort sett bygger på et vestlig, eurosentrisk og dermed nokså ekskluderende kunstsyn? Heile vår utvelgelsespraksis innenfor kunstartene er basert på kunstnerisk skjønn – noe som er anerkjent av de aller fleste. Problemet er at definisjon av kvalitet innenfor kunstfeltet bare sjelden reflekterer heile den kunstneriske og kulturelle virkeligheten vi omgir oss med. Her tror jeg vi må gjøre noe. Dersom vi virkelig mener at kunstlivet må utvide sitt erkjennelsesfelt, må vi vurdere om vi skal ha en form for kvotering eller regler for mangfold innenfor de systemer som velger hvilken kunst som er verdt å satse på, eller hvilke kunstnere som har gjort seg fortjent til f.eks. å motta økonomisk støtte. Skal vi oppvurdere og synliggjøre kulturuttrykk som refererer til standarder utenfor den vestlige kulturkrets, må vi rett og slett ta i bruk en kunst- og kulturfaglig kompetanse, som kan gi adekvate vurderinger av de samme uttrykkene. Den kompetansen finnes, og den må gis definisjonsmakt. Hva som skjer innenfor utdanningssystemet er også viktig. I 1981 fikk vi landets første høgskoleutdanning innen jazz og rytmisk musikk ved det som den gang var Trøndelag Musikkonservatorium. Det representerte på mange måter et brudd med en tradisjon som til da hadde vært rådende innenfor musikkutdanningen, og som hadde hatt vestlig kunstmusikk som sitt vesentligste faglige anliggende. Alle som kjenner norsk musikkliv veit hvilken betydning jazzlinjen i Trondheim har hatt for en heil generasjon av nye musikere. Nå er tida inne for både jazzutdanninga og andre læresteder for kunstfag å innlemme nye, ikke-vestlige uttrykksformer i sin fagportefølje. Jeg er klar over at mange stiller seg tvilende til at de tradisjonelle kunst- og utdanningsinstitusjonene kan makte å snu seg eller omstille seg – tungt forankret som de er i tradisjoner med en definert estetikk. Jeg er imidlertid slett ikke sikker på om det er riktig så å si å skjerme disse institusjonene fra de endringskravene som en globalisert virkelighet ubønnhørlig vil måtte innebære. Jeg er tilbøyelig til å meine at nettopp de institusjonene som har relativt solide økonomiske rammer, burde tillate seg å være mer eksperimentelle og utprøvende. Og hva mer er: jeg tror både utdanningene og kunsten som skapes og presenteres, blir kvalitativt bedre og mer interessant. Samtidig er det viktig å påpeke at ikke alt av kulturaktiviteter skal inn under den tradisjonelle institusjonsparaplyen. Tvert imot. Mye av den nyskapende kunsten skjer innenfor det frie kulturfeltet. Her vil også kulturlivets mangfold komme til syne, og det vil derfor være svært viktig å styrke frilanskunstnernes situasjon. Det må også være en oppgave å kartlegge de mange flerkulturelle institusjonene og prosjektene som finnes over heile landet. Det skapes viktig kunst og drives mye godt kulturarbeid i regi av f.eks. stiftelsen Horisont, Nordic Black Theatre, Cosmopolite, Førde Internasjonale Folkemusikkfestival og urfolksfestivalen Riddu Riddu i Troms. Her ligger en åpenbar mulighet. Jeg trur det er en farbar vei å gi noen av disse spesielle oppgaver og et spesielt ansvar og mer forutsigbare økonomiske rammer. Cosmopolite og Førde-festivalen har allerede fått et løft som henholdsvis nasjonal jazzscene og knutepunktfestival. Viktige institusjoner som Horisont, Nordic Black Theatre og Riddu Riddu vil alle være egnet til å aksle større oppgaver. Alle har unike nettverk både nasjonalt og internasjonalt, og vil kunne fungere som kunstneriske nav i et landsomfattende og internasjonalt arbeid. Regjeringas store kultursatsing som målbæres gjennom Soria Moria-erklæringa og Kulturløftet, er et svært godt fundament for synliggjøring og styrking av det kulturelle mangfoldet vi er en del av. Jeg ser derfor fram til kulturministerens innlegg her i Stortinget i dag, og til en forhåpentligvis engasjert debatt om disse spørsmålene.