Jeg vil starte med å si at jeg er meget fornøyd med samarbeidet med alle partiene i komiteen i denne saken. Det har vært stor vilje til å komme fram til felles merknader, og en av grunnene er nok at St.meld. nr. 13 for 2004–2005 i seg selv har et positivt innhold med hensyn til nødvendigheten av at seksuelt misbrukte personer skal få den hjelpen de har bruk for. Den 9. juni 2004 bad Stortinget om en tilbakemelding fra Regjeringen i løpet av 2004 der man ønsket å få en vurdering av hvilket tilbud incestsentrene skal gi, og hvordan tilbudet skal organiseres og finansieres og eventuelt lovfestes. Bakgrunnen var Dokument nr. 8:31 for 2003–2004 og Innst. S nr. 226 for 2003–2004. Saken kom raskt tilbake, og Arbeiderpartiet er fornøyd med at statens andel nå skal økes fra 50 til 80 pst. Dette skal gi større forutsigbarhet i driften av incestsentrene, men det forutsetter at kommunene bidrar med sine forpliktelser, som vil være 20 pst. Men det Arbeiderpartiet ikke er fornøyd med, er at den statlige støtten trekkes tilsvarende ut av rammetilskuddet til kommunene. Dette gjør det ikke lettere for kommunene, og dermed er det fortsatt vanskelig for noen kommuner å bidra. Forslaget fra Regjeringen om en finansiering på 80–20 pst. på stat–kommune får bred støtte i komiteen. Bare Fremskrittspartiet har et avvikende forslag. Likeledes er komiteen enig om at organiseringen skal ligge hos Barne-, ungdoms- og familiedirektoratet, Bufdir. Incestsentrene er i dag et lavterskeltilbud for voksne som sliter med ettervirkninger etter overgrep. Her vil de ansatte gi råd, støtte og hjelp basert på prinsippet om selvhjelp. Sentrene tilbyr samtaler og bistår gjerne med råd og hjelp når det gjelder muligheter gjennom det offentlige hjelpeapparatet. Arbeiderpartiet er optimistisk på vegne av incestsentrene og håper nå at sentrene kan få mer kompetanse og kvalitet for å gi incestutsatte enda mer hjelp og støtte. Det er stor variasjon fra senter til senter med hensyn til hvilket tilbud som er tilgjengelig, og derfor er det viktig at man greier å bygge opp kompetanse. Dessverre blir de som oppsøker disse sentrene, bare yngre og yngre. Unge jenter helt ned i 12-årsalderen tar kontakt. Det forteller oss at behovet for et slikt lavterskeltilbud bare blir større og større. Jeg håper Regjeringen nå setter i gang arbeidet med å kartlegge omfanget av misbruk av barn. Vi vet at her ligger det mange skjulte tall og skjebner. Det haster med å komme i gang, slik at barn får et godt tilbud gjennom hjelpeapparatet, og det haster med å få på plass en døgnåpen telefon for incestutsatte barn, slik at hjelpen kan gis raskt. Hele komiteen er enig om at man oppretter et Barnas Hus, der barn kan få et helhetlig og tverrfaglig hjelpetilbud samlet på ett sted. Med både en døgnåpen telefon og et Barnas Hus vil vi være bedre rustet til å møte barn som er frarøvet det viktigste i et barns liv, nemlig tilliten til voksne. Vestfold Incestsenter har lenge drevet døgnåpen telefontjeneste, og jeg tar det som en selvfølge at Vestfold Incestsenter står øverst på listen dersom statsråden finner det nødvendig å opprette en landsdekkende grønn linje. Jeg mener en slik linje er nødvendig. Alt i alt er vi kommet et godt stykke på veg med å befeste både incest- og krisesentrene som et nødvendig supplement til det offentlige hjelpeapparatet. Krise- og incestsentrene kan se tilbake på 25 års arbeid med å hjelpe mishandlede og seksuelt misbrukte menn, kvinner og barn. Dette arbeidet skal fortsette. Vi må få minst ett incestsenter i hvert fylke, og kanskje blir det nødvendig i framtiden med 100 pst. statlig drift kontra lovfesting. Det får vi vurdere etter en evaluering.