Først kom jappetida, og så kom gjeldsordningsloven. Det er liksom den litt spektakulære tilnærmingen til hva vi snakker om, at det her er snakk om Lykkeper-er som har seg selv å takke for at det har gått som det har gått. Jeg synes debatten på en veldig god måte har illustrert at problemet er mye mer sammensatt enn det. Det er også slik at de av oss som en gang iblant tar noe større risiko enn vi burde, kan ha gjort det ut fra forutsetninger som vi ikke hadde noen særlig mulighet til å vite om. Det har vært nevnt at gjeldsordningsloven på en måte var et ektefødt barn av boligkrakket i overgangen mellom 1980- og 1990-tallet. Det hadde konsekvenser som var veldig vanskelige å forutse. Det er også slik at vi stimulerer mennesker til å starte bedrifter, til å være gründere, til å bruke sin kreativitet til å gå i gang, og vi har noen hver av oss møtt folk som føler seg stimulert i én fase, men fullstendig glemt i neste. Så gjeldsofre er en meget sammensatt gruppe. Noen er Lykkeper-er som kanskje trenger en liten reprimande, men veldig mange er mennesker som har kommet i en situasjon hvor det er forferdelig vanskelig å si at dette skulle du skjønt, dette er din egen skyld. Så er det i tillegg slik, som det også har vært sagt her, at det er familier knyttet til ethvert gjeldsoffer. Jeg ser at gjeldsordningsloven sier noe om hvordan barn og barnefamilier skal tas hensyn til i de ordningene man kommer fram til – det skulle bare mangle – men det er også en sosial stigmatisering knyttet til dette som er veldig vanskelig, og som rett og slett stiller oss overfor krav, vi som er offentlige myndigheter og skal fungere i forhold til det. Jeg registrerer at det kan være noe ulike oppfatninger her, men det skal vi komme tilbake til – altså dette med gjeldsordningslov kontra åpning for personlig konkurs. Vi får anledning til å komme tilbake til det. Jeg synes at vi først og fremst skal se på hvilke muligheter vi har for å få en gjeldsordningslov som er så optimal at den fungerer i forhold til de ambisjoner vi skal ha. Men jeg også har møtt folk i den fattigdomsdiskusjonen, med de utfordringer de da har fått, som nettopp har pekt på at dette med personlig konkurs var den muligheten de hadde sett til å få lagt ting bak seg. Når det gjelder konkurs, er det nok noen som kan spekulere i det, men aldri de som det er mest uforutsigbart for, og som er i den vanskelige situasjonen – det individuelle mennesket som har satset alt sitt for å få til noe, og som i etterkant opplever at det går galt. Så er jeg glad for at vi ikke bare snakker om det lindrende, altså hvordan vi skal få et lovverk som fungerer, men også om det forebyggende. Flere har vært inne på det. Én ting er det forebyggende i forhold til individene, men jeg håper statsråden virkelig også tar innover seg de utfordringer som ligger her med hensyn til hvordan vi som forbrukermyndighet ser på den måten man i dag tilbyr kreditt på. De av oss som er gamle nok til å huske hvordan boligsituasjonen var for 20 år siden, kan få hakeslepp av å se hva som er i ferd med å skje i dag. Nå er vi igjen kommet opp i en situasjon med stigende boligkurser, men vi har lav rente. Altså: Synkende boligkurser kombinert med noe høyere rente må jo skape dramatiske situasjoner for veldig, veldig mange. I tillegg har vi denne markedsføringen av forbrukslån som skjer i dag, noe vi som er noen år, synes er aldeles sjokkerende i forhold til hva vi trodde var mulig. Og man spør seg: Hvem er det egentlig som sitter med risikoen her? Det er tydelig at det er noen kredittgivere som vurderer den risikoen som så lav og at det er debitorene som her blir sittende med regningen, at de kan markedsføre på nesten hvilke som helst premisser. Her bør det rett og slett ses på hva slags lovverk vi har, hva slags forutsetninger man har for å kunne tilby kreditt til mennesker som ikke har særlige muligheter for å se hva det er man begynner på. Det hender at vi her i Stortinget – etter seks måneder registrerer jeg det – har debatter som først og fremst peker på felles utfordringer, og hvor vi har felles mål om hva vi skal komme fram til. Det er hyggelig at det er i en sak som denne, som rett og slett går på hvordan vi skal skape et velferdssamfunn som tar vare på enkeltpersoner i en situasjon hvor det er forferdelig vanskelig å stå alene og være enkeltindivid som blir alene med problemene. Så jeg synes debatten tyder på at interpellanten har fått positiv respons, og at det her skal være muligheter for en god dialog også videre.