Det er første gang jeg står på denne talerstolen – med stor ærefrykt og, ikke minst, med stor ydmykhet for den verdighet, historie og kultur som er knyttet til den. Så til det jeg egentlig skulle si. Dersom målet med denne debatten er å skape mest mulig likhet mellom og likebehandling av private og statlige høyskoler, er det et grunnsyn SV ikke deler. Man skulle tro at selve poenget med private institusjoner er at de ønsker å beholde noe av sin egenart. For SV vil de statlige universiteter og høyskoler fortsatt være selve grunnfjellet innenfor høyere utdanning. De er eid av samfunnet, de skal sikre lik rett til utdanning og spredning av tilbudene over hele landet, og de er underlagt demokratisk, offentlig styring. Samtidig mener vi at de private høyskolene er et verdifullt supplement ved at de bidrar til å sikre at Norge har nok kapasitet når det gjelder viktige utdanninger. At de private høyskolene har en grunnleggende finansiering som kan forutsies, er viktig. Det er også klokt av departementet å undersøke om det fortsatt er systemsvakheter. Det var en enstemmig komite som under behandlingen av statsbudsjettet for 2006 bad departementet om «en samlet gjennomgang av statlige tilskudd til private høyskoler». Og komiteen bad videre om «en vurdering av hva som vil være rimelig nivå på statlige tilskudd for at disse ikke-kommersielle høyskolene skal kunne utføre sitt viktige samfunnsoppdrag». Som kunnskapsministeren var inne på, er det viktig for de ikke-kommersielle, private høyskolene å kunne utdanne nok fagfolk innenfor pleie og omsorg – jeg tenker bl.a. på de 10 000 årsverkene som vi skal klare å oppnå innen utgangen av 2009. Dronning Mauds Minne i Trondheim er selvsagt et verdifullt tilbud når det gjelder utdanning av førskolelærere. Samtidig er det grunn til å påpeke, noe kunnskapsministeren gjør, at det allerede er en ustrakt likebehandling. For eksempel er det forskningsaktiviteter og resultater som avgjør hvor mange stipendiatstillinger høyskolene tildeles, ikke hvorvidt høyskolene er privat eller offentlig eid. Det er også rimelig å ta i betraktning at de private høyskolene, som f.eks. BI, Menighetsfakultetet og Diakonhjemmet, er forskjellige med hensyn til egenart og formål. Det gjelder også nivået på statlig finansiering, som varierer en god del. Slik bør det trolig også være. Nivået på de statlige tilskuddene til de ulike høyskoletilbudene både bør og skal underlegges politiske prioriteringer med hensyn til hvor ressursene skal settes inn. Samfunnets behov må stå i sentrum. I den sammenheng er det to forhold jeg vil trekke fram: Det er for det første at den nye regjeringen øker den samlede innsatsen innenfor høyere utdanning. I 2006 er det en realvekst på 4 pst. Og for det andre tenkes det på hele landet. For meg er det nærliggende å trekke fram at Høgskolen i Tromsø nå får den første visuelle kunstutdanningen i Nord-Norge – som en følge av politisk prioritering. Andre gode eksempler er trafikkflygerutdanningen som er lokalisert til Bardufoss, i samarbeid med Universitetet i Tromsø, og den støtten som bl.a. statsråd Djupedals departement har gitt til etableringen av MIT FabLab i Lyngen kommune. Det er bare gjennom en aktiv statlig politikk at man kan spre høyere utdanning slik at den kommer hele landet til gode.