Resolusjon 1701, som jo er grunnlaget for vår deltakelse, er et viktig dokument for regionen, det er en viktig beslutning av FN, og ikke minst var det viktig, på det tidspunktet den kom, for å stoppe de akutte lidelsene til sivilbefolkningen både i Libanon og i Israel. Litt til når våre styrker skal sendes, og spørsmålet knyttet til om de blir sendt. Vi synes at de siste dagers manglende avklaringer og fortsatt «uklarheter» – som forsvarsministeren omtalte det som – omkring invitasjonen fra Libanon begynner å bli noe underlig. I den grad utenriksministeren eller forsvarsministeren kan kaste noe mer lys over det, hadde det vært interessant. Det reelle politiske spørsmålet knyttet til det er hvorvidt det har oppstått problemer politisk, ikke minst i Libanon, knyttet til den i utgangspunktet så varme omfavnelsen av resolusjon 1701. Etter sigende skal både Syria og Iran ha gitt forsikringer om at de ikke kommer til å stå i veien for gjennomføring av resolusjonen. Det burde være betryggende. Allikevel er det stadige meldinger om at fremstående personer i begge land ikke nødvendigvis ser denne resolusjonen som et godt virkemiddel. Det bør bekymre. Det bør også bekymre oss, som skal inn. Jeg er selvsagt på det rene med at Norge ikke vil engasjere seg med mindre det foreligger en klar invitasjon, men hvis dette trekker ut, vil det ikke gagne den politiske situasjonen, verken i Libanon eller i regionen. Jeg har tenkt å bruke litt tid på å omtale det som også utenriksministeren var inne på i sin redegjørelse, at konflikten i Midtøsten har lange historiske linjer. Som han sa, står Israel–Palestina-konflikten i sentrum for de konflikter man ser i regionen, og den må finne sin løsning. Flere har vært inne på at den må finne sin løsning før vi kan begynne å snakke om en varig fred. Jeg er ikke uenig i det. Allikevel mener jeg det mangler en dimensjon i en slik analyse, og det er det fiendebildet som man har klart å etablere hos befolkningen – gjerne på begge sider, på alle sider, hos alle, men som kanskje er mer fremtredende i de udemokratiske statene, i de ufrie statene, enn i de mer demokratiske og åpne. Dette fiendebildet går ikke bare mellom muslimer og jøder, som er det spesifikke, kanskje, i den israelsk–palestinske konflikten. Det går også mellom muslimer, det går mot kristne, det går mot den vestlige verden. Det er i det hele tatt dessverre et bilde hvor hat og intoleranse preger mye av den hverdagen vi ser i befolkningen. Jeg kan trekke frem den diskrimineringen som sjiamuslimene i Saudi-Arabia opplever, en grusom diskriminering – på arbeidsmarkedet, på utdanningsinstitusjoner og i lovverket – og ikke minst den terror som foregår mellom sunnimuslimske og sjiamuslimske grupper i Irak. Det hatet står ikke tilbake for det hatet mellom israelere og palestinere eller mellom jøder og muslimer som vi også får signalisert. Så det er mer grunnleggende problemstillinger som det også må tas tak i. Jeg vil tilbake til det vi behandlet før sommerferien, et gledelig innspill som Venstre kom med om å bidra til dialog, til samtaler og til et bredere arbeid i Midtøsten for å ta tak i disse problemene. Jeg er redd for at vi når vi omtaler situasjonen – enten det er forholdet Hizbollah–Israel, det er forholdet Libanon–Israel, eller hvilket forhold det skulle være – blir så politisk korrekte at vi ikke evner å ta tak i disse problemstillingene, at vi ikke kaller tingene for hva de virkelig er. Og når en gruppe står for hat, når en gruppe står for total utslettelse av den annen part, må det påtales hver gang, hver eneste gang. Og når vi vet at det er noe av det bildet som preger ikke bare Hizbollah, ikke bare deler av Hamas og ikke bare Iran, men at det ligger langt inne i store deler av regionen, så har vi et problem som kanskje virker uoverstigelig, men det er i hvert fall noe som vi må ta tak i, og som krever også den norske regjerings oppmerksomhet.