Igjen har vi et solid utarbeidet dokument fra Riksrevisjonen, et dokument som i hvert fall bør føre til at det skjer en viss voksenopplæring i denne sal. For øvrig er det vel slik at når disse påpekningene som kommer fra Riksrevisjonen, kommer gang på gang og har en så alvorlig karakter som de har, bør det egentlig tas sterkere ord i bruk. Da er det mer enn voksenopplæring, da er det noe som varsles til både det politiske og det byråkratiske miljøet om at det bør tas mer alvorlig enn det det til nå er gjort, etter min mening. Det er, som komiteens flertall påpeker, bekymringsfullt og uheldig at Riksrevisjonens påpekninger vedrørende spesialisthelsetjenesten spesielt, som jeg skal ta for meg, ikke er blitt rettet opp i løpet av den perioden som har vært gjenstand for Riksrevisjonens undersøkelse. I flere tilfeller er det slik. Så sier flertallet at «helseforetakenes kompleksitet og samlede størrelse fordrer kompetent styring». Ja, det er klart, men det blir en rent forretningsmessig måte å uttrykke seg på. Det som er enda viktigere, etter min mening, er at denne kompleksiteten og størrelsen har så stor betydning for de pasienter og de av våre innbyggere som har behov for helsetjenester og god oppfølging når det gjelder omsorg, pleie og rehabilitering, at dette er meget alvorlig. Så sier også flertallet i komiteen at Riksrevisjonens funn indikerer at helseministeren har utfordringer som må løses. Ja! Etter undertegnedes mening er det pent parlamentarisk uttrykt. Jeg mener at helseministeren, departementet og også vi her på Stortinget har mer enn en utfordring. Vi har egentlig en kjempeoppgave foran oss som det delvis burde ha vært funnet en løsning på langt tidligere. Jeg deler synet i merknaden fra Sosialistisk Venstreparti når de påpeker at foretaksordningen og den høye andelen av innsatsstyrt finansiering som nå er inne i systemet, i stor grad fører til bedriftsøkonomisk tenkning og tilrettelegging for økt konkurranse og privatisering innenfor helsetjenesten. Vi har en lukket kultur i styringssystemet her, som har ført til økte lederlønninger, økte pensjonsavtaler, en kritisert kodepraktisering, noe som påpekes i Riksrevisjonens notat, og det faktum at private sykehus har en mye bedre inntjening på en del behandlinger enn det tilsvarende behandling gir av økonomi og inntjening for de offentlige sykehusene. Vi har også et økonomisk system som indikerer at vi får det jeg kaller samlebåndsbehandling i helsevesenet vårt. Det går ut over dem med de mest kompliserte diagnosene, det går ut over eldre folk med mange diagnoser, og det fører til en rask håndtering av enkelte sykdomsforløp eller enkelte diagnoser med en tilsvarende høy grad av svingdørspasienter. Det kan heller ikke være god økonomi, og det er på ingen måte god samfunnsøkonomi og god politikk overfor dem som trenger helsehjelp. Jeg mener at dette er ting som må komme sterkere med i den politiske vurderingen av helseforetaksordningen, og at det er momenter som må komme med i en evaluering av helsereformen så snart som mulig. Så behandles ulike konkrete forhold her, bl.a. kjøp av konsulenttjenester. Det er en uting som ikke bare gjelder helsevesenet, at man skal rasjonalisere, effektivisere og si opp folk som både har faglig innsikt, kunnskap og et eierforhold til sin ansvarsrolle og sitt ansettelsesforhold. I stedet innkjøpes konsulenttjenester som ikke har noen av disse kvalitetene, og som også innkjøpes på meget spesielle kriterier i en del tilfeller. Dette er det også grunn til å si som et supplement til det som står fra Riksrevisjonen og fra komiteen. Når det gjelder flere slike konkrete forhold, skal jeg ikke komme inn på alle. Men det er viktig at en får til anskaffelsesregler, avtaleregler, som er gode, rettferdige og holder mål i både juridisk og økonomisk sammenheng. Når en ser på en del av disse tingene som refereres her, blir jeg i hvert fall ganske betenkt over hva som skjer i offentlig regi, også innenfor vårt helsevesen. Det gjelder IT-avtaler, det gjelder også avtaler om fysiske leieforhold og driftsavtaler, og det som en nesten kan betegne som samrøre som absolutt ikke bør forekomme. Jeg nevnte så vidt at private klinikker har en langt bedre inntjeningsevne på medisinsk behandling i forhold til offentlige sykehus. Jeg håper virkelig at det blir gjort noe her. Det er ikke vanskelig å få til driftsresultater og regnskap som viser at de private institusjonene er mye mer økonomisk drivverdige, for å bruke en helt feil uttrykksform, enn de offentlige sykehusene. Det er heller ikke vanskelig å se på effektiviteten, når disse kan drive elektiv behandling, i forhold til et offentlig sykehus, som skal ha vaktberedskap og ansvar 24 timer i døgnet 365 dager i året. Dette er ting som bør komme fram i en rapport om dette systemet. Diagnoserelaterte grupper og innsatsstyrt finansiering berøres også i denne rapporten. Jeg skal ikke si så veldig mye om dette nå, men det er ganske betenkelig at 6 pst. mindre i refusjon i forhold til ISF-ordningen utgjør om lag 1 milliard kr. Hvis det da blir en god del feilkoding og en god del feil inntjening på grunn av feilkoding, vil det utgjøre store summer, og det er uriktig i mange sammenhenger. Økonomisk er det feil, men jeg er minst like betenkt på pasientens vegne over at det i dette landet blir journalført feil diagnose på enkeltmennesker for at helseforetakene skal få en annen inntjening enn det de er berettiget til. Man kan også som helsepolitiker bli skremt over at en del av disse feildataene danner grunnlag for den helsepolitikken som skal vedtas i denne sal. Det er en annen, meget alvorlig side ved saken, som er påpekt noe i innstillingen, og som jeg håper helseministeren tar tak i og gjør noe mer med enn det som er gjort til nå. Så til dette med opplysninger og meldinger fra helseforetakene. Jeg synes det er veldig betenkelig at den årlige rapporteringen er så mangelfull som den er. Når f.eks. Helse Nord har unnlatt å utarbeide forslag som de absolutt burde komme med, og når også de øvrige helseregionene i større eller mindre grad har for dårlig nivå på sin rapportering til departementet og til generalforsamlingen i dette store foretaket, kan ikke vedtaksgrunnlaget bli særlig godt verken for departement eller storting. Jeg føler at dette er en stor svakhet ved Helse-Norge i dag, og det er forhold som jeg synes snart er å sammenlikne med et annet stort område vi har diskutert stolpe opp og stolpe ned i det siste, nemlig Forsvaret. Jeg mener at her er det så mange sviktende rutiner og for dårlige ordninger at det bør skje noe raskt. Det fører til at jeg vil gjenta dette med en rask evalueringsrunde på helseforetaksordningen, som vi burde få til behandling så snart som mulig i Stortinget. Jeg deler for øvrig representanten Kosmos vurderinger av hvor lenge man skal godta at sviktende styring, sviktende administrering av helseforetakene, skal kunne foregå før man ser på en annen måte å gjøre dette på. Jeg synes det var kloke og positive signal fra Arbeiderpartiets talsperson her i dag. Plandokumentene er viktige. Jeg føler at helseforetaksordningen og det politiske systemet er «på hæla» i forhold til hva det burde være i en så viktig sak. Vi snakker om et av de viktigste velferdsområdene for befolkningen, helse og helsebehandling. Så kommer også den økonomiske rapporteringen inn i forhold til årsrapporter og meldinger fra helseforetakene til departementet. Det er ikke enkelt for helseforetakene å drive god og riktig rapportering når det fra oppdragsgiver og eier gis dårlige signal, som det har vært gitt til nå, når det gjelder statusoppsetting, avskrivningsregler og avskrivningspraksis. Det er veldig viktig hvis man skal ha et riktig rapporteringsgrunnlag, at man har et reelt regnskaps- og budsjetteringsgrunnlag, og det mener jeg at helseforetakene ikke har, fordi statusoppsettingen ikke er ordentlig på plass. Det var liksom noe av juvelen i helseforetakskronen – for å omskrive litt fra skattedebatten som vi hadde for noen år siden – at man skulle få til en bedriftsøkonomisk modell som regnskapsmessig skulle holde mål, for at man skulle ha en sunn og riktig utvikling og en riktig økonomiforvaltning. Det har ikke skjedd, og det var bl.a. det som var grunnlaget for nyhetsoppslaget i helgen. Jeg fikk ikke sett hele, men jeg har i hvert fall tidligere også poengtert, og jeg har bl.a. nedfelt i innstillingen til statsbudsjettet for 2005, at det er bortimot skandaløst at ikke eier og staten, ved både storting og departement, har satt dette bedre på plass før. Det gir en økonomisk situasjon i sykehusene som er uholdbar. Det akkumulerer et underskudd som ikke er synlig i dag, og fra Senterpartiets side har vi, bl.a. ut fra et samlet underskudd i 2003 på 4 milliarder kr, slik som det står i rapporten fra Riksrevisjonen òg, og da må det jo være troverdige tall, foreslått at vi skulle foreta en gjeldssanering i sykehusene. Da fikk vi beskjed om fra det store flertallet her, inkludert departementets signaler, at en slik gjeldssanering ikke ville bidra til noen bedring i driften av sykehusene, og det er jo ikke riktig. Jeg mener også at når vi blir beskyldt for at vi nærmest kaster penger etter sykehusene, er jo det for å rette opp en del av disse store svakhetene når det gjelder økonomien og driftsgrunnlagssystemet for helseforetakene i dag. Det må vi gjøre noe med, fordi kravet om balanse nå i 2005 og den situasjonen som ligger der delvis tilslørt, gjør at det blir en meget vanskelig driftssituasjon, og det blir etter min mening vanskelig å opprettholde den kapasiteten som vi må ha for å ha et godt helsetilbud og en god behandlingskapasitet i dette landet. Riksrevisjonen har da gjennom sin kontroll funnet ut at det er veldig mange svakheter, at rapporteringen er ulik og mangelfull, og at oppfølging og kontroll, kanskje fra departementet også, er mangelfull, i hvert fall sen. Det gjør at jeg syns at denne rapporten er meget alvorlig, og jeg håper at vi i hvert fall skal kunne få en skikkelig revisjon av disse forholdene, slik at vi kanskje kan få noen endringer i drifts- og styringssystemene som i sum gir en bedre helsetjeneste i dette landet, for det er jo det som det egentlig dreier seg om. Så er det andre forhold som også er påpekt her. Bruk av konsulenttjenester og bruk av styreledere og styremedlemmer er ikke noe nytt. Vi har hatt en slik sak før i forhold til Helse Sør. Nå kommer det i Helse Midt-Norge og i Helse Øst. Det må vekk, hvis man skal ha full tillit til dette systemet. Jeg skal ikke kommentere det siste i særlig grad, men jeg må jo si at når revisoren for Helse Bergen mottar en godtgjørelse på 14 ganger det som er ordinært revisorhonorar, må det være noe alvorlig galt med en del av rutinene. Når vi også kjenner til at det honoraret kanskje først og fremst er relatert til rådgivningstjeneste, blir det i hvert fall ikke bedre. Det er godt mulig at man som rådgiver har gjort rett for pengene, men at man som revisor skal revidere sine egne råd i virksomhetsrevisjon, er ikke akseptabelt. Når det gjelder de to forslagene fra mindretallet, Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti, vil Senterpartiet støtte dem.