Jeg er veldig glad for at denne interpellasjonen reises, og også veldig glad for at vi har en statsråd som tar dette så pass alvorlig som han gjør, og fronter denne saken. Da jeg var liten, fikk jeg via noen nære venner oppleve på kroppen indirekte hvordan det må være å leve i et hus preget av alkoholmisbruk, overgrep og vold. Hull i veggen etter knivkast, knuste ruter og blåmerker – det ble etter hvert mer og mer synlig etter hvert som familien, les: barna, ikke greide å dekke fasaden på vegne av de voksne som ikke hadde det bra seg imellom. Gjennom år prøvde enkeltnaboer å bistå så godt de kunne, men ingenting skjedde. Fra å være langt over gjennomsnittet, etter å ha prøvd å dekke over fasaden, begynte barna etter hvert å henge etter på skolen. Enkelte av dem tok selv kontakt med barnevernet og bad om å komme vekk. Ingenting skjedde. Man mente at man hadde ikke dokumentasjon. En av foreldrene bad om å komme vekk. Ingenting skjedde. Lærdommen ble etter hvert: Dette må vi greie på egen hånd. Så greier da noen å gå på egen hånd gjennom år. 15 år etterpå oppdager man plutselig at man har vært på egen hånd siden man var seks år, og at det faktisk ikke er mulig å greie alt på egen hånd. Man ber om hjelp i den andre enden av apparatet. Da får man beskjed: Hvorfor har du ikke tatt kontakt før? Dette ligger langt tilbake i tid. Så må man dokumentere at man har opplevd så pass sterke ting for å få den hjelpen man trenger. Det var møtet til noen jeg kjenner, med hjelpeapparatet. De gjorde en kjempejobb i forhold til å klare seg selv, men til slutt greide de det ikke, og historien endte heldigvis lykkelig, nemlig ved at man fikk hjelp etter 23 år. TVNorge hadde i går en rimelig sterk historie om en mann som hadde vært utsatt for overgrep gjennom mange år – jeg er glad for at man skal gå igjennom voldsoffererstatningsloven, det har statsråden lovt. Der var også situasjonen den at han burde ha anmeldt da han var 18 år. Nå er det faktisk sånn at det hender det tar en stund før mennesker som utsettes for overgrep, greier å avfinne seg med at det ikke var deres feil. Derfor er det ingen automatikk i at folk anmelder uten videre. Det er ikke noe som plutselig skjer når en er 18 år – å hei sann, jeg var utsatt for et overgrep, dette var slemt gjort – når flesteparten av dem sitter og skylder på seg selv. Vi har diskutert Barnas hus tidligere, det er ikke tatt opp i debatten ennå. Statsråden har lovt å intensivere arbeidet med Barnas hus. Det er positivt. Det er ekstremt viktig at de som blir utsatt for denne type overgrep, blir møtt med alvor og får muligheten til å fortelle historien sin så tidlig som mulig. I dag er det sånn at mennesker som utsettes for overgrep, kanskje må løpe til 10–15 forskjellige instanser og fortelle den samme historien om og om igjen. Når det gjelder barn, er det mange foreldre som til slutt faktisk trekker barna til side, de vil ikke utsette dem for dette en gang til. Da blir barna gående med dette alene – med foreldre som heller ikke greier å bistå i den situasjonen. Noe som ikke er tatt opp, er hvordan mange eldre mennesker har det. Det er veldig mange eldre som ikke nødvendigvis blir utsatt for overgrep og vold av fremmede når de går ut, men av de nærmeste i egen familie. Det omfatter både vold, trusler, trakassering og andre handlinger som kan være veldig krenkende for et menneske. Forskning viser at overgrep mot eldre ofte skyldes familiekonflikter og mellommenneskelige kriser i familien. Sykdom og omsorgsbyrde kan være en medvirkende årsak til at denne type konflikter oppstår. Som flere har sagt her, er ikke overgrep mot familiemedlemmer en privatsak. Jeg mener i likhet med dem som har sagt det tidligere, at dette handler om holdninger. Det hadde ikke skjedd – i hvert fall ikke så ofte som i disse tilfellene – at en mann hadde blitt slått ned på gaten og utsatt for blind vold uten at politiet i det minste prøvde å gjøre noe for å iretteføre den som hadde begått handlingen. Det er trist at det i Norge i 2006 skal være sånn at kvinner og barn skal måtte gå i flere år, og måtte dokumentere at de har vært utsatt for overgrep og vold, på en helt annen måte enn vi ser ved annen type kriminalitet. Jeg er glad for at det er såpass bred støtte her i salen til å videreføre handlingsplanene fra den forrige regjering, og de videreføres av den nåværende. Men jeg tror ikke vi kommer til å komme noe på vei før vi slutter opp om hva Regjeringen og alle representantene her signaliserer, at vi er nødt til å drive en kjempepedagogisk jobb, slik at det er flere enn ca. 20 stykker som engasjerer seg i denne debatten. Vi er nødt til å nå langt lenger. Det holder ikke med store ord. Vi er nødt til å se på betydningen av f.eks. et samlet regelverk, så man ikke må henvende seg til 10–15–20 forskjellige instanser som delvis skylder på taushetsplikt overfor hverandre, for å få gjort det alle ønsker når det gjelder behovene til barn og kvinner i alle aldre.