Det nordiske samarbeidet har lang tradisjon, men mange karakteriserer det som et utenrikspolitisk blindspor. Det mener jeg er helt feil. Samarbeidet må likevel oppleves som relevant for alle som deltar i det. Det er avgjørende at ikke minst innbyggerne i Norden ser konkrete resultater i sin hverdag. I tillegg ser vi nye utviklingstrekk på den europeiske scene som åpner for større regionale samarbeidsløsninger. Da står det nordiske samarbeidet klart til å innta en rolle i å samordne synspunkter og være en pådriver for å løfte fram denne regionens utfordringer på den europeiske og globale scene. Vi ser det klart i forhold til EU og EØS, der de nordiske EU-medlemmene har egne formøter før møter i Brussel, hvor også – naturlig nok – baltiske ministre møter. Norge og Island deltar av og til, og Norge må fortsatt stå på for å delta oftere i denne samordningsprosessen. Vi ser det også i forhold til FN, hvor man støtter hverandres kandidatur i ulike sammenhenger. Etter min mening gir det det nordiske samarbeidet muligheter som Norge må gripe. Skal det nordiske samarbeidet få relevans utover konsultasjoner og koordinering, må det gjøres mer fokusert – her er jeg helt enig med representanten Ryan. Vi har en særskilt utfordring i å løse utfordringene når det gjelder folks hverdag. Den meldingen vi behandler i dag, forteller om et bredt engasjement, masse konferanser og stor møteaktivitet. Den er på mange måter en årsmelding for det norske formannskapet i Nordisk Ministerråd, uten at det egentlig skisseres noen nye holdninger eller initiativ, og kanskje er formen med årlige meldinger drivende i forhold til et slikt perspektiv. Desto viktigere er det å sette det nordiske samarbeidet inn i hovedprioriteringene i norsk utenrikspolitikk og bruke dette instrumentet til å skape allianser for viktige norske interesser. Et eksempel på det er det initiativet som den forrige regjeringen tok i forbindelse med en felles alkoholpolitisk strategi i Norden. Det initiativet ble jo nesten ledd ut og kalt naivt i den norske debatten, men det førte til at Nordisk Ministerråd og Nordisk Råd kunne samles om en felles strategi. Det var to hovedpunkter i denne strategien: Det ene var å få satt alkohol som folkehelseproblem på dagsordenen i Verdens helseorganisasjon. Det lyktes den nordiske gruppen i WHO å få til en enstemmig resolusjon i Verdens helseorganisasjon, og nå arbeider WHO med en ny alkoholpolitisk strategi for første gang på 20 år. Den andre delen av strategien var å påvirke EU til å sette alkohol som folkehelseproblem på dagsordenen – ikke bare som et næringspolitisk spørsmål, som har dominert tankegangen i EU i alle år. I dag, mens vi sitter her, legger EU-kommisjonen fram et forslag til en strategi på det alkoholpolitiske området. Den er selvfølgelig ikke fri for næringspolitikk, det skulle bare mangle, men den tar opp dette viktige folkehelseperspektivet som Norden har vært en pådriver for. Dette er et eksempel som etter mitt syn viser at det nytter å bruke det nordiske samarbeidet som et verktøy når man har felles interesser, som i dette tilfellet. De nordiske landene, med litt ulik alkoholpolitisk tradisjon, hadde en felles interesse av å forsøke å påvirke de kreftene som presset Norden til å føre en annen alkoholpolitikk enn den man egentlig ønsket. Her mener jeg at vi på en glimrende måte har fått anskueliggjort at hvis man vet hva man vil, og det er mulig å bygge en allianse i Norden, kan man også påvirke verden utenfor. Mange innbyggere opplever problemer når de skal drive næringsvirksomhet over grensene eller oppholde seg over tid i et annet nordisk land. I lengre tid har Nordisk Råd satt fokus på unødvendige grensehindringer. Flere er løst, f.eks. reglene som, kuriøst nok, hindret ambulanser i å ta med medisiner over grensen. Men fortsatt opplever mange problemer. De er ofte knyttet til ulike regler for pensjoner eller skatter og avgifter. Bak hver eneste bestemmelse sitter det gjerne en byråkrat som synes at akkurat slik må bestemmelsen være i vårt land, og derfor kan de ikke harmoniseres. Det er en politisk oppgave å se på tvers av grensene i denne type spørsmål og løse praktiske hverdagsproblemer for nordiske innbyggere. Et annet eksempel er deltidsarbeid på tvers av grensene. For enkelte bedrifter i grenseregionene kan dette skape problemer med å få arbeidskraft, og det kan også påvirke bosettingsmulighetene i disse regionene. Utdanning er nok et eksempel. Ungdommer med norsk statsborgerskap, vokst opp i Sverige, får ikke studiefinansiering hvis de vil studere i København. Verken Sverige, Norge eller Danmark vil gi studiefinansiering. På disse områdene – trygd og pensjon, arbeidsmarked og utdanning – har vi utfordringer som fortsatt krever samarbeid, men det krever også politisk vilje. Som statsråd fikk jeg besøk på mitt kontor av formannskapets representant, Poul Schlüter, som utfordret meg helt konkret: Hva har du gjort med de tingene jeg tok opp i det brevet jeg sendte deg? Jeg har tro på en pådriverrolle à la den Schlüter hadde. Det siste året har det norske formannskapet i Nordisk Ministerråd valgt en litt annen metode. Meldingen tyder ikke på at dette har vært noen suksess. Jeg håper jeg tar feil, men jeg har et inntrykk av at det faktisk har vært det motsatte – en fiasko! Tidligere i år spurte jeg statsministeren hvordan de ville organisere arbeidet med grensehindringer, og fikk et heller lunkent svar. Ansvaret i denne modellen blir etter mitt syn fort pulverisert. Derfor mener vi i Kristelig Folkeparti at vi må forankre dette på en annen måte, og at vi bør få en nordisk ombudsmann som kan være en pådriver. Det bør være en sentral sak for Nordisk Råd i tiden framover. Det ville vært spennende om Nordisk Råd for første gang i historien fikk en ombudsmann, for selve ombudsmannsbegrepet er jo på global basis knyttet til den nordiske modellen og den nordiske tradisjonen. Det nordiske samarbeidet må også brukes til å øke interessen for nordområdene i våre naboland. Nordområdenes geopolitiske betydning er voksende. Olje- og gassressursene gir nordområdene nye muligheter for næringsvirksomhet, men utfordrer også det sårbare miljøet. Samtidig kan det påvirke samfunnsutviklingen og folkegruppers levekår. Stormaktenes interesse for regionen er stor når energi kommer på dagsordenen, og Norge har interesse av å få en balanse i regionen mellom Russland, EU og USA. I dette perspektivet trenger Norge alliansepartnere i Norden som skjønner seg på utfordringene i nordområdene og forholdet mellom disse ulike faktorene, som forstår områdets geopolitiske betydning og ser utfordringene det reiser for Nordkalotten og for nordområdene. Derfor vil vi sette nordområdene høyere opp på dagsordenen i Nordisk Råd og bidra til kunnskapsoppbygging og dialog om utfordringer og muligheter blant parlamentarikere. Målet må være å skape en felles forståelse og få til nordiske parlamentariske allianser som kan påvirke EU, Russland og USA. Samtidig trenger vi en fornyet debatt om Nordisk Ministerråds prioriteringer innen den nordlige dimensjon, hvor nordområdene må få en tydeligere og mer berettiget prioritering. Jeg finner grunn til å trekke fram Partnerskap for helse i Den nordlige dimensjon, hvor vi trenger en forsterket politisk oppmerksomhet. Utfordringene innen overførbare sykdommer, hiv/aids og tuberkulose er enorme i vårt nabolag, og folkehelsearbeidet må derfor stå sentralt. Her er det mulig å få gjort mye med små midler, og vi må få til økt samarbeid og utbytte mellom fagmiljøene. La meg avslutningsvis peke på at mye av fokuset i det nordiske samarbeidet er på videreutvikling av den nordiske velferdsmodellen og Norden som såkalt vinnerregion. Samtidig mener jeg at tiden nå er inne for å forsterke fokuset på grensehindringene, som angår vanlige folk. I tidligere tider skjønte alle nytten av det nordiske samarbeidet på grunn av passfriheten. I dag tas den for gitt, og passfriheten er utvidet til hele Schengen. Jeg mener vi må holde fast ved det tradisjonelle samarbeidet rundt kultur, felles språkforståelse, infrastruktur, forskning osv., men det nordiske samarbeidet må også fokusere på saker som er av stor politisk betydning og av nytteverdi for innbyggerne. Norden har historiske og kulturelle verdier som vi kan bruke i dette arbeidet. Våre kristne og humanistiske verdier, vårt demokratiske utgangspunkt i folkestyret og vår felles tenkning omkring velferd og rettferdighet gir et godt utgangspunkt for å samarbeide videre, og det forplikter. Som vinnerregion må vi derfor være opptatt av å vise internasjonal solidaritet gjennom felles innsats i konflikter, utviklingssamarbeid, nødhjelp, krisehåndtering og fredsarbeid. En vinnerregion skal ikke skape tapere gjennom konkurranse, men åpne for samarbeid og utvikling. Det vil være i pakt med de beste nordiske verdier.