Innvendingen fra Marit Arnstad må jeg selvfølgelig blankt avvise, av to grunner: Den ene er at det er min oppgave som medlem av Regjeringen å gjøre rede for Regjeringens politikk og konsekvensen av den, og jeg vil fastholde at det det ble interpellert om, det er altså ikke konsekvensen av Regjeringens politikk. Vi har ikke bestemt oss for å søke, og det blir en meget underlig form for stortingsbehandling hvis det er slik at man interpellerer partimedlemmer og ikke medlemmene av en regjering. Det er fundamentalt uryddig. Den andre er imidlertid at jeg besvarte interpellasjonen. Mesteparten av mitt innlegg dreide seg om å besvare interpellasjonen, jeg hadde vel en side igjen da vi var kommet til ti minutter, men poenget er at jeg gikk inn i hovedpunktene, slik at den beskrivelsen Marit Arnstad gav, faktisk heller ikke er riktig. Hennes innvendinger må jeg derfor få lov til å avvise. Vi var langt inne i substansen, men det er klart at på et ti minutters svar er det grenser for hvor mye av en så stor traktat det er mulig å gå inn i. Men det er jo ganske interessant, og det ante meg også – det var derfor jeg besvarte interpellasjonen – at interpellantens mantra etterpå var at ja-siden ikke ville diskutere. Det ville selvfølgelig også vært svaret hvis jeg hadde latt være å besvare interpellasjonen i sin helhet, da ville sannsynligvis interpellanten løpt land og strand rundt og sagt at det ville man ikke gjøre. Å investere en time i et preventivt tiltak synes jeg det var verdt å gjøre. Jeg besvarte altså interpellasjonen med unntak av den siste siden, og jeg vil fastholde at dette er sikkert en interessant debatt, men det er altså ikke et standpunkt som vi som regjering har tatt.