Norge har 5 700 mil med kyst. Da sier det seg selv at bruken av havet og havets ressurser er en vesentlig del av næringsutviklingen langs kysten. Norge har en unik forekomst av villaks, og den skal vi ta vare på, selv om flere faktorer truer enkelte av villaksstammene. Det har vært fokusert på oppdrettsnæringen som en av trusselfaktorene. Men denne næringen er like avhengig av et rent hav og godt miljø som villaksen er det. Som en lakseoppdretter sa: «God miljøpolitikk dreier seg om å sikre at verdiskapingen er biologisk bærende.» Det ansvaret hviler på næringen, og jeg har inntrykk av at de tar ansvar. 150 oppdrettsanlegg blir berørt etter siste forslag fra Direktoratet for naturforvaltning. Da må næringen bli tatt med på råd i den sluttfasen vi nå skal inn i. Distrikts-Norge trenger denne næringen. Den skaper arbeidsplasser og bosetting langs hele kysten. Jeg er glad for at fiskeri- og kystministeren nå har besluttet å etablere en kommisjon for bl.a. å redusere rømming av oppdrettslaks, for rømmingstallene er for store. Det er ikke alle oppdrettsanlegg som har like store problemer med rømming og lakselus. Skjerstadfjorden i Nordland har ikke disse problemene, men allikevel er den foreslått vernet nå i siste runde. I 25 år har det vært drevet oppdrett i denne fjorden uten problemer med lus, sykdom eller rømming. Det er heller ikke påvist negative effekter for villaksen. Grunnen er at Skjerstadfjorden har en formidabel vannutskifting gjennom verdens sterkeste malstrøm, Saltstraumen. I tillegg har fjorden store mengder brakkvann i vår- og sommerhalvåret, noe lakselusa ikke liker. Denne fjorden trenger en fornuftig vurdering. Jeg ser ingen grunn til, gjennom et Dokument nr. 8-forslag, å fjerne det som ennå er sikringssonene fra 1989. Statsråden har varslet en sak til Stortinget i løpet av året om ferdigstillelsen av laksevassdrag og -fjorder, og da skal alle forhold behandles. Næringen har ventet lenge på ferdigstillelsen som skulle komme i 2004–2005. Det greide ikke Bondevik-regjeringen å få til, og da kan vi ikke la næringen vente enda lenger på en evaluering. Næringen vil ha forutsigbarhet snarest mulig. Bondevik-regjeringen ønsket i likhet med Stortinget å bruke inntil ti år på en evaluering. Den jobben har sittende regjering satt i gang. Høyre kunne ha gjort denne saken ferdig, hvis de mente det hastet slik, mens de satt i regjering. Derfor ser jeg ingen grunn til å forsere denne saken nå gjennom et privat forslag i Stortinget fra Høyre.