Gjennom hele valgkampen var det mye fokusering på skole og eldreomsorg. I tillegg kom debatten stadig inn på fattigdomsproblematikken. Partiene ser ut til å enes om at et viktig virkemiddel mot fattigdom er å få folk i arbeid. Samtidig blir dette litt for enkelt. Det er mange grunner til at folk oppfatter seg selv som fattige, og det er mange grunner til at man står utenfor arbeidslivet. Regjeringen har til tross for lovnader gitt i valgkampen, ikke lagt fram et budsjett som gir optimisme for dem som har det aller vanskeligst. Det er bl.a. litt underlig å være vitne til at feriepenger for arbeidsledige ikke er lagt inn i budsjettet for 2006, annet enn med halve feriepenger først i 2007. Dette var et kutt som ble karakterisert i svært sterke ordelag, spesielt fra Arbeiderpartiet. Det er naturlig å tro at alle arbeidsledige som var vitne til Arbeiderpartiets karakteristikk av nettopp dette kuttet, hadde forventet å finne dette på plass i sin helhet. Ord og handling henger altså ikke i hop. Også småbarnsfamilier som lever på én inntekt, har fått seg et realt løftebrudd. Regjeringen har for disse redusert deres samlede inntekter ved å kutte i kontantstøtten og øke matmomsen. Videre har Regjeringen redusert skatten for de med aller lavest inntekt med omtrent 600 kr, et beløp som i sin helhet blir spist opp av økte utgifter til mat – til sammen ikke noe som helst løft for de med lavest inntekt. Dette er milevis fra det regjeringspartiene lovte i valgkampen overfor dem som har minst. Mange minstepensjonister har så trang økonomi at de må ha hjelp fra sosialkontoret hver eneste måned. De må søke Husbanken om bostøtte og bruker sosialkontoret som et supplement. Som alderspensjonist på minstepensjon har du ingen mulighet til å gå ut i arbeidslivet for å avhjelpe den situasjonen du har kommet i. Fremskrittspartiet synes det er trist at Regjeringen ikke vil være med på å løfte denne gruppen ut av sosialkontoret og Husbankens bostøtteordninger, noe som også kunne frigitt tid for de ansatte på sosialkontoret, tid som kunne vært brukt på alle de andre som har behov for hjelp. Rusmiddelmisbrukere er absolutt en gruppe mennesker som lever under svært fattige kår. Disse har ingen mulighet til å gjøre noe med sin fattigdom via arbeid, i hvert fall ikke i første omgang. Disse må først få et skikkelig tilpasset tilbud, bestående av avrusing og tilrettelegging i det vi kaller «et normalt liv». Først da kan denne gruppen hjelpes ut av fattigdommen. I likhet med det som er situasjonen for rusmiddelmisbrukere, er det velkjent for de fleste at det er mangel på behandlingsplasser og oppfølging innen psykiatrien. Svært mange av de som lider av psykiske lidelser, vil aldri kunne tjene sine egne penger før et tilpasset og velutbygget tilbud er kommet på plass. I Romerikes Blad 1. desember i år kunne vi lese om en alarmerende økning i antall nye mennesker med psykiske lidelser som ikke er i stand til å skjøtte sitt arbeid. Ifølge artikkelen er psykiske lidelser årsaken til nesten hver femte sykemelding og hver fjerde uførepensjonering. Dette er en svært alvorlig og bekymringsfull utvikling. I tillegg til det som gjelder for disse gruppene jeg nå har skissert, finnes det ytterligere årsaker til fattigdom, slik som spilleavhengighet, uansvarlig pengebruk, etterspill av tidligere livsstil, samlivsbrudd og sykdom. Det er av avgjørende betydning for å kunne bekjempe fattigdommen at man først løser problemet som fører til at svært mange ikke klarer å arbeide, før man kan snakke om å tilby et arbeid. I Regjeringens budsjett er det kun tatt tak i en brøkdel av de utfordringene som ligger i bekjempelsen av fattigdommen, og jeg er redd for at svært få av de som trodde på den nye regjeringens lovnader om et løft, kan si at de er vinnere i dette budsjettet. Selv viser Regjeringen ustanselig til at kommunene har fått et økonomisk løft, og at man regner med at disse pengene i tillegg til å styrke skole og omsorg skal bekjempe fattigdom. Ja, regjeringspartiene skriver sågar i sine merknader at bedre økonomi i kommunene vil gi flere mulighet til å leve et verdig liv på lav inntekt. Slik jeg leser disse merknadene, forstår jeg det slik at Regjeringen nå velter fattigdomsproblematikken over på kommunene og lar det være opp til dem om noe blir gjort eller ikke. Veien fra valgløfter til innfrielse er milelang. I Fremskrittspartiet har vi som grunnprinsipp at skatte- og avgiftsnivået må reduseres for at alle skal kunne leve av egen inntekt, og at pensjonsytelser må være slik at det ikke er behov for særytelser. Jeg konstaterer at regjeringspartiene og Fremskrittspartiet ikke har samme syn på dette.