Jeg vil også takke interpellanten for initiativet. Jeg er i og for seg veldig enig i tilnærminga, spesielt til perspektivet knyttet til at det også å være vitne til vold er en viktig del av dette. Det som jeg vel tar litt avstand fra – jeg skal komme tilbake til argumentasjonen – er når man sier at det er en klar årsak–virkning ut fra all den kompetansen vi har til nå. Jeg har stor tillit til at mennesker kan bryte ut og endre seg. Vi ser også at barn med veldig like opplevelser kan takle det på veldig ulike måter. Jeg er også uenig i at dette er så kjønnsrelatert at det bare er menn som utøver vold. Så har jeg lyst til å si, sjøl om Ballo prøvde å dra et skille mellom regjeringspartiene og oss andre i forhold til hvem som er opptatt av dette, at jeg er veldig stolt av å tilhøre et parti som hadde justisministeren i forrige periode, som fikk gjort så mye på dette området. Vi fikk til et helt annet fokus på mye av politiets arbeid, og vi fikk løftet familievold som et problem som man skal gå aktivt inn i og ha kompetanse på, istedenfor den gamle husbråktilnærminga. Fra Kristelig Folkepartis side sa en også en god del om de lovgrepene som ble tatt for å styrke barns rettssikkerhet. Jeg syns det er veldig mange av statens instanser som er på god vei. Min bekymringsmelding, som kommer her, er først og fremst knyttet til barnevernet. Den er først og fremst knyttet til en veldig mangel på kunnskap, som jeg også opplever når jeg reiser rundt i systemet: kunnskapen om virkningen av vold, kunnskapen om virkningen av å være vitne til vold, kunnskapen om hvordan man angriper dette på ulike måter, og hvordan man kan angripe dette på et så tidlig tidspunkt som overhodet mulig. I forhold til interpellantens forslag til løsning hele tida, slik det kunne virke som, vil jeg også nevne fars og mors fravær etter at man har opplevd sånne ting. For vi mennesker har en finurlig evne til å klare å være glad i veldig mange folk som ikke fortjener det. Hvordan man takler fravær av mennesker som ikke fortjener at vi er glad i dem, men som vi likevel er glad i, er også en del av barns perspektiv oppi dette. Da jeg var skolebyråd i Oslo, satte vi i gang et stort prosjekt for å se på barn med krigsopplevelser, som vi hadde et bilde av var tikkende voldsbomber rundt omkring i Oslo-skolene. Vi fikk en stor aha-opplevelse da vi gikk inn og kikket på de barna som hadde ekstreme voldsopplevelser, og så at det ikke først og fremst var vold voldsopplevelsene ble besvart med. Det var barn som i og for seg fungerte bra i en barneskoleklasse. Men når de kom i tenåra, inntraff virkelige konsentrasjonsproblemer, de sakket akterut i fag, og spesielt i konsentrasjonsfag. Det var altså helt andre virkninger enn det vi hadde et bilde av var virkningene av dette. Det andre aspektet som jeg har lyst til å ta opp, er kompetansen på det flerkulturelle når det gjelder dette, som jeg syns vi må jobbe mye mer systematisk med å få på plass i barnevernet. Og det er kanskje ikke bare snakk om en tverrdepartemental tilnærming, som statsråden drar fram, men like mye det lokale perspektivet, som jeg syns Ballo trakk fram veldig bra i sitt innlegg. I Oslo prøvde jeg, da jeg var byråd, å få til en klar link ved at alle skoler skal ha sin politimann, alle skoler skal ha sin barnevernsansatte, slik at alle lærere og alle som går på skolen, vet hvem de er. Det betyr at eleven har noen å gå til, læreren har noen å gå til, mamma har noen å gå til, og onkelen som henter eleven på skolen, har noen å gå til. Vi vet generelt altfor lite om virkningene, og vi har altfor liten kompetanse, spesielt på den flerkulturelle delen av det, i de organene som skal gjøre jobben. For å få til å gjøre en bra jobb på dette området er det først og fremst snakk om å ha mennesker som er engasjerte, som har kunnskap, og som tør å gå inn i sakene. Det er ikke bare snakk om lover, det er først og fremst snakk om kunnskap og kompetanse, og om mennesker som er engasjert i å hjelpe disse barna til å få skikk på livet, sjøl om de har forferdelige ting de kan fortelle.