Gårsdagens debatt om neste års forsvarsbudsjett viste at det er brei enighet om norsk forsvars- og sikkerhetspolitikk, med noen små unntak. Dagens debatt viser at det er brei enighet også om norsk utenrikspolitikk, med noe unntak også her, bl.a. i synet på utviklingshjelp. Norge, som en liten internasjonal aktør – la meg bruke det begrepet ettersom utenriksministeren sier at vi ikke skal si at Norge er et lite land – er helt avhengig av bilateralt og internasjonalt samarbeid. Samtidig skal vi heller ikke undervurdere hva vi kan bidra med, på tross av at vi i utgangspunktet er en liten aktør. At Norge nå er i førersetet for å modernisere FN, er veldig bra. FN må settes i stand til å få den funksjon og den posisjon som FN skal og bør ha. FN er en av grunnpilarene i norsk utenriks- og sikkerhetspolitikk og vil være det også i framtida. Den andre grunnpilaren er NATO-medlemskapet vårt. Norges tilknytning til NATO i snart 60 år har vært helt avgjørende for fred og forsoning i hele det nordatlantiske området, også i Norge. Men verden har forandret seg, og Europa har forandret seg. Derfor endrer også NATO seg. Det er mye fokusering på EU og utvidelsen av EU. Jeg vil også understreke den utvidelsen av NATO som har funnet sted, og som kommer til å fortsette. Både i forkant av, under og nå i etterkant av NATO-toppmøtet i Riga framkommer det klart at det er stort interesse for å slutte seg til alliansen. Det er forståelig. NATO er ikke lenger bare en forsvarsallianse, slik mange tradisjonelt har sett på alliansen. NATO er i dag like mye en garantist for fred og forsoning i Europa. For å si det litt tabloid – NATO har gått fra kuler og krutt til fred og forsoning. I mange av de landene som muligens blir NATO-medlemmer de kommende åra, Serbia, Kroatia, Makedonia, Montenegro og Albania, kanskje også Georgia og Ukraina – det er vanskelig å spå om framtida – ses et framtidig NATO-medlemskap som en stor mulighet for stabilitet og forsoning. Det gjør inntrykk – sterkt inntrykk – å treffe politikere fra land på Balkan og fra land i Kaukasus, som nærmest står på kne og ber om at Norge skal være positiv til at landet deres kan bli medlem i NATO. Norge bør her være åpen og konstruktiv, slik vi eksempelvis var i forhold til Serbia på Riga-toppmøtet, noe jeg for øvrig vil gi Regjeringa honnør for. En utvidelse av NATO østover er ikke uproblematisk i forhold til Russland. Flere har i dag vært inne på forholdet til Russland. Antakeligvis er Georgias store interesse for NATO-medlemskap én av grunnene til den svært tilspissede situasjonen mellom Russland og Georgia for tida. Dette minner oss imidlertid om hvor viktig dialogen med Russland er. Vi kan være så oppgitt vi bare vil, men vi er nødt til å ha dialog med Russland. Forholdet mellom Georgia og Russland minner oss om hvilket minefelt Kaukasus er. Vi kjenner kanskje best urolighetene i Tsjetsjenia, men Kaukasus har mange uløste konflikter. Og dette er altså rett i utkanten av Europa – eller kanskje i Europa, vil noen si. En blir jo i grunnen aldri enig om hvor grensa mellom Europa og Asia går i området. Det er uroligheter i Nord-Kaukasus innenfor Den russiske føderasjon, i Tsjetsjenia, i Nord-Ossetia og i Dagestan, men også i Sør-Kaukasus, i Georgia, Armenia og Aserbajdsjan, og konflikten i Nagorno-Karabakh er kanskje den det haster mest å finne en løsning på. Jeg trur at NATO kan spille en rolle i området, med Tyrkia i sør som NATO-medlem, med dialog med Russland i nord og med spenningsfeltet Kaukasus imellom. Jeg håper at Europa kan spille en mer aktiv rolle, og at Norge kan spille en mer aktiv rolle og bidra til å fremme fred i Nagorno-Karabakh og på sikt skape fred i hele Kaukasus.