For det første er jeg glad for at denne interpellasjonsdebatten har kommet i stand, og jeg takker interpellanten for det. Jeg vil også med en gang si at noe av det beste kvalitetsstemplet ved vårt samfunn er at folk lever så lenge. Det skal vi være glade for. Derfor skal vi ikke se på det som noe negativt, slik også representanten Lønning var inne på. Det er også, slik det ble sagt, slett ikke alle eldre som trenger pleie og omsorg, men det er mange som gjør det, og det vil bli enda flere i årene framover. Derfor står pleie- og omsorgstjenestene overfor både det vi kaller kapasitetsmessige og kompetansemessige utfordringer, i årene som kommer. Vi har en stor vekst i antall yngre brukere, altså under 67 år. Vi har flere eldre med sammensatte behov. Og vi vil få en ny generasjon eldre som har høyere utdanning, bedre helse, lengre levealder, som – vil jeg spå – kommer til å stille enda større krav enn dagens eldre gjør, og som også vil ha bedre økonomi. Alt dette vil kreve en omsorgstjeneste som både skal gi behandling og selvfølgelig også sikre brukerne fortsatt mulighet for livskvalitet og utfoldelse basert på deres premisser. Som interpellanten er kjent med, skal Regjeringa til våren legge fram en egen sak om framtidas omsorgstjenester. Der vil Regjeringa trekke opp de langsiktige strategiene som må til for å møte dagens utfordringer. Det betyr at jeg ikke har svar på alt som interpellanten tok opp her i dag, men jeg skal prøve å svare på noe av det. Allerede nå må vi gjennomføre tiltak innenfor den lokale pleie- og omsorgstjenesten – det er åpenbart – innenfor spesialisthelsetjensten og, som representanten også var inne på, i samspillet mellom familieomsorg og det sivile samfunn. De politiske partiene har tradisjon for å finne gode løsninger sammen i eldrepolitikken. Som statsministeren har sagt, har vi ikke monopol på de gode ideene. Vi vil gjerne lytte til hva andre partier har å komme med på dette feltet. Jeg synes det er positivt at Dagfinn Høybråten tok statsministeren på ordet og bad om å få et møte med meg, som vi har hatt denne uka sammen med representanten Dåvøy. Jeg vil følge opp det initiativet og invitere alle politiske partier til et samarbeid om denne viktige saka og til et møte i veldig nær framtid. I en fersk rapport advarer Statens helsetilsyn om at tjenestetilbudet er «på strekk» i forhold til grensen for forsvarlighet. Det pekes på at tilbudet til enkelte tjenestemottakere er redusert med begrunnelse i stram kommuneøkonomi, ikke på grunn av endrede behov hos den det gjelder. Personelldekningen i pleie- og omsorgssektoren i landet sett under ett har ikke holdt tritt med utviklingen av eldre de senere årene, og veksten i personellinnsatsen i eldreomsorgen har stagnert og langt på vei flatet ut. Dette har skapt en alvorlig situasjon, som er i strid med de mål som ble satt av Stortinget ved avslutningen av Handlingsplan for eldreomsorgen. Gjennom styrking av kommuneøkonomien for inneværende år med nesten 6 milliarder kr og en målsetting om 10 000 nye årsverk i omsorgssektoren i denne perioden har flertallsregjeringa tatt nødvendige grep for å prøve å ta igjen det forsømte og forhåpentligvis lagt et grunnlag for å gjøre omsorgstjenesten robust nok til å møte framtidas utfordringer. La meg med en gang slå fast at det er store medisinske og pleiefaglige behov som skal oppfylles i denne tjenesten hver eneste dag. Dette krevende arbeidet må ligge til grunn for all aktivitet i omsorgstjenesten. Det er også helt avgjørende at vi får på plass en bedre samhandling mellom primær- og spesialisthelsetjensten, slik også representanten Lønning var inne på. Jeg har satt ned en egen gruppe som skal avgi innstilling til meg den 1. juni, og som skal komme med konkrete forslag til hvordan vi skal gjøre dette bedre, for det er ikke holdbart at mange eldre eller andre som trenger pleie og omsorg, kommer i en svingdørsituasjon mellom sjukehjem, sjukehus og andre tjenester. Jeg vil også slå helt fast at legedekningen i sjukehjem må opp, og vi må bruke både kreative og konkrete tiltak for å få det til. Jeg mener at den situasjonen vi har i dag ved mange av våre sjukehjem, verken er bra eller verdig. Vi kommer til å ta i bruk de virkemidler vi har, for å få legedekningen opp. Jeg har også lyst til å benytte denne anledningen til å peke på enkelte trekk ved omsorgstjenestene som jeg mener har fått for liten oppmerksomhet i debatten om kvalitet i omsorgstjenestene. Ett område som nesten alltid scorer lavt i brukerundersøkelser fra pleie- og omsorgstjenesten, er det psykososiale og det kulturelle tilbudet til brukerne. Både tilsyn og forskning peker ut dette som et gjennomgående problem og et forsømt felt. Helsetilsynets undersøkelse av pleie- og omsorgstjenesten i kommunene fra oktober 2003 konkluderte med at bare 40 pst. av tjenestemottakerne har tilstrekkelig tilbud om sosial kontakt og aktivitet, mens tilbudet ble vurdert som mer tilstrekkelig på andre områder. Det er med andre ord for mange eldre og for mange pleietrengende som er ensomme i sine hjem, og som heller ikke får nødvendig aktivitet i de institusjonene de kommer til. Det må vi gjøre noe med. Aktivitetstilbudet må bygges opp, ikke bygges ned. Kultur er en medisin uten bivirkninger. Slike medisiner bør vi ha mer av. Forskning viser – og vi vet det jo vi også, selv om vi ikke er forskere – at sosial og fysisk aktivitet reduserer og utsetter tap av funksjonsevne. Vi vet at folk får et bedre liv dersom man har kontakt med folk og har noe å se fram til. Derfor mener jeg at kulturtiltak bør ha sin naturlige plass i pleie- og omsorgstjenesten. Jeg mener at kultur og helse bør spille sammen i et tett tverrfaglig samarbeid som stimulerer kropp og sjel, og som aktiviserer både følelsesliv og intellektuelle ferdigheter. Eldresentrene er et godt eksempel på allmennforebyggende tiltak som motvirker ensomhet, passivitet og sosial tilbaketrekning og skaper aktivitet og sosialt fellesskap. Det er stor grad av selvorganisering og brukerstyring ved mange av våre eldresentre. Det ser ut til at en ved videre utbygging av eldresentrene også i framtida vil være avhengig av tiltak som kan stimulere pensjonistforeninger, frivillige organisasjoner eller andre til å drive og etablere slike tilbud. Jeg er også opptatt av at det offentlige skal bidra til å skape ulike møteplasser mellom mennesker og støtte og tilrettelegge for frivillig engasjement og utvikling av et levende sivilt samfunn. Jeg vil derfor ta initiativ til at vi får bygd ut flere eldresentre som forebyggings- og aktivitetsarenaer sammen med den frivillige sektoren. Jeg vil også oppmuntre til at vi får bygd opp igjen flere dagtilbud for de mange eldre som sitter hjemme, og som har sett fram til å få et aktivitetstilbud, om ikke hver uke, så kanskje hver fjortende dag – et tilbud som nå i mange kommuner er nedlagt. Bemanningssituasjon og kompetanse må derfor ikke settes opp mot hverandre. Jeg mener at kapasitet og kvalitet er to sider av samme sak, og begge deler vil være sentrale i Regjeringas rekrutteringsplaner i tida framover. Statens helsetilsyn peker i sin rapport på at både omfanget og mangfoldet i behov har blitt større de senere årene, og at «bemannings- og kompetansesituasjonen ser ut til å gjøre tjenestetilbudet sårbart og lite robust». Derfor er det viktig at vi greier å sikre en stabil bemanning med tilstrekkelig kompetanse til å møte de faglige utfordringer som mange ganger er sammensatte og kompliserte. Og så må folk prate sammen. Utfordringene er med andre ord knyttet til medisinske, helsemessige og sosiale problemer og krever både kompetanseheving og, jeg vil også si, en større faglig bredde enn det vi har i dag, for å få en bedre eldreomsorg og pleie- og omsorgssektor. Jeg har som sagt allerede vært i kontakt med noen politiske partier, og jeg inviterer alle politiske partier til å være med på en dugnad for en bedre eldreomsorg og omsorg for dem som trenger det, i årene framover. Jeg håper at alle vil være med på det. Jeg har allerede vært i kontakt med flere faggrupper som jobber innenfor denne sektoren, og som har klare og sterke meninger om hva som bør forbedres. Ikke minst mener jeg vi skal lytte enda mer til brukerne, til fagfolk i kommunene, og hva det måtte være, for å møte de kompetanse- og kapasitetsutfordringer som vi har. Jeg er opptatt av at de det gjelder, skal få lov til å mene mye sjøl om hvilke omsorgstilbud de trenger. Det bør gis tilstrekkelig tid til omtanke og tid til å kunne snakke sammen, slik at det ikke blir stoppeklokka som gjelder.