Knapt noen utviklingsminister har fått så mye nye og friske penger som utviklingsminister Erik Solheim vil få til neste år. 2,2 milliarder kr, eller mer enn 10 pst. økning, er formidabelt. Det gjør at Regjeringen kan gi mer til mange gode formål, og litt til, og de aller fleste av Regjeringens venner og mange av kritikerne kan føle sine satsingsområder ivaretatt. Med slike rammebetingelser slipper man ofte unna tøffe valg og vanskelige prioriteringer. Venstre vil advare mot å se seg blind på prosentsatser og kvantitet i diskusjonen om utviklingspolitikken. Innholdet i bistanden er det viktigste. Jeg kommer imidlertid ikke utenom å knytte noen innledende kommentarer til målsettingen om å gi 1 pst. av bruttonasjonalinntekt til utviklingsformål. Venstre er blant dem som mener at dette målet bør stå fast, og har notert seg at nivået med det framlagte budsjettet vil ligge på 0,97 pst. neste år. Vi forventer at Regjeringen vil følge opp denne målsettingen, da den er nedfelt i Soria Moria-erklæringen. Selv om vi i årene som kommer, ikke skulle oppleve samme vekst i bruttonasjonalinntekt som vi har hatt de siste årene, bør vi strekke oss mot dette målet. Det kan ha en viktig signaleffekt i forhold til så vel andre givere som mottakerland. Denne målsettingen synes å ha et klart flertall bak seg i denne sal. Fremskrittspartiet har for sin del lagt fram et budsjett hvor bistanden halveres. Sammen med en rekke markante politiske markeringer i budsjettinnstillingen setter Fremskrittspartiet seg med dette noe på sidelinjen i norsk utviklingspolitikk. Målsettingen om å bruke 1 pst. av bruttonasjonalinntekt på bistand er også blitt forsøkt utfordret fra en helt annen kant. Dette kan sammenfattes i det velkjente slagordet: «trade not aid». Venstre er ikke helt enig i dette, da det setter bistand og nedbygging av tollsatser rettet mot import fra den tredje verden opp mot hverandre. Ved å redusere tollsatsene skal man ikke kunne «frigi» midler fra bistandsbudsjettet til helt andre formål. Høyre synes å ha lagt seg på en slik linje. Som et sosialliberalt parti mener Venstre at Norge bør gjøre begge deler: «trade and aid». Vi mener at vi parallelt med å øke bistanden til 1 pst. av bruttonasjonalinntekt bør bygge ned handelshindringer rettet mot import fra utviklingsland. Bak dette ligger en erkjennelse av at utvikling er en kompleks prosess. Norge bør som et svært velstående giverland bidra på en rekke ulike måter, herunder bl.a. ved å lette markedsadgangen til våre markeder. Venstre har derfor i innstillingen fra finanskomiteen gått inn for å gi toll- og kvotefri adgang for all import fra de fattigste u-landene som ikke er kategorisert som de minst utviklede land, såkalte MUL-land. Dette dreier seg bl.a. om de afrikanske landene Elfenbenskysten, Ghana, Indonesia, Kamerun, Kenya, Kongo, Mongolia, Nigeria og Zimbabwe. På et noe usikkert grunnlag er dette beregnet å medføre tapte tollinntekter på om lag 40 mill. kr. Da WTOs Doha-runde, som skulle bli utviklingslandenes runde, foreløpig er strandet, ville et slikt tiltak ha en positiv signaleffekt internasjonalt. Høyres forslag om å gi tollette til alle utviklingsland, med unntak for visse sensitive varer, og land med undertrykkende styresett ser Venstre på som noe problematisk, da det ville omfatte store eksportland i mellominntektsgruppen. I budsjettinnstillingen blir nedbygging av tollbarrierer avvist av regjeringspartiene. Det beskrives som en «feilslått utviklingspolitikk» med henvisning til at MUL-landene allerede har fått denne muligheten, og bare i begrenset grad har nyttiggjort seg den. Denne reaksjonen er høyst forståelig gitt at Senterpartiet sitter i Regjeringen. Det synes å være ulike oppfatninger med hensyn til å gi økt toll- og kvotefri adgang for flere utviklingsland. De spenner fra regjeringspartienes avvisning til Høyre som vil gi tollfrihet for store eksportland i mellominntektsgruppen. Venstre har derfor i budsjettinnstillingen gått inn for å be Regjeringen om en nærmere vurdering av å bygge ned tollmurene vis-à-vis utviklingsland. Regjeringen bes spesielt se på hvordan dette kan bidra til å fremme målsettingene for norsk utviklingspolitikk. En slik utredning kunne ha fremmet en felles forståelse for betydningen av å bygge ned tollvernet mot import fra fattige u-land, og beredt grunnen for å gjennomføre slike tiltak som en integrert del av vår utviklingspolitikk. Venstre vil derfor arbeide videre for å få gjennomført en slik utredning. Mikrokreditt er et annet stikkord som jeg har lyst til å dvele ved. Det utfordrer tradisjonell bistand og har fått betydelig mer oppmerksomhet etter at Nobels fredspris gikk til Muhammad Yunus, mannen bak Grameen Foundation. Mikrokreditter er en type bistand som fremmer personlig ansvar, privat initiativ og verdiskaping. Og ikke minst viser mikrokreditt hvordan mennesker vokser når de vises tillit. I mange tilfeller har kvinner vist seg denne tilliten verdig og fått et nytt liv, en egenverdi. Dette resonerer godt i et sosialliberalt parti som Venstre. Men før vi i ren begeistring bevilger nye midler til mikrokreditt, ønsker Venstre å utrede en del spørsmål. Å vedta en opptrappingsplan i budsjettet for 2007 anses som overilet før vi har sett gjennom 15 års erfaring med mikrokreditter i norsk utviklingspolitikk. Venstre har derfor i budsjettinnstillingen fått med seg utenrikskomiteen på å be Regjeringen legge fram en vurdering av muligheter og begrensninger knyttet til satsing på bruk av mikrokreditt og mikrofinansieringsmekanismer. Denne vurderingen bør se nærmere på hvordan mikrokreditter kan bidra til å fremme utvikling og bekjempe fattigdom i tråd med målene satt for norsk utviklingspolitikk. Videre bør vurderingen se nærmere på betydningen av garantistillelser samt forholdet mellom statlig støttet og ren kommersiell formidling av mikrokreditter. Selv om mikrokreditt har mulighet for å redusere fattigdom, ser kommersielle banker på dette som en forretningsmulighet de kan tjene store penger på. Mikrokreditter er lån til dem som ikke har noe å pantsette, de fleste er gjerne analfabeter, og de har ikke noe kunnskap om banksystemet. De kan lett bli offer for utbytting. Det finnes eksempler på at de utsettes for skjønnsmessige renter, ydmykelser og kollektive avstraffelser i forbindelse med mislighold. Kausjonister kan ende opp i svært vanskelige situasjoner. Venstre ønsker å få full klarhet i disse problemene. Siktemålet bør være å kunne medvirke til å rydde opp i strukturelle problemer som vi ser, og som kan bidra til å svekke mikrofinansiering som bistandsform i framtiden. Når det gjelder sivile samfunnsaktører innen bistand, er Venstre enig i at det bør stilles krav til dem. De må kunne tilføre utviklingssamarbeidet en merverdi, noe som kan synliggjøres gjennom en grundig resultatrapportering. Samtidig mener Venstre at vi ikke bør stille stadig nye krav til norske frivillige organisasjoner. Allerede i utgangspunktet er kravene som stilles til deres bruk av bistandsmidler, strengere enn de som stilles når det gjelder de mye større bevilgningene som gis via multilaterale kanaler. Venstre ønsker å styrke de frivillige organisasjonene. De har en stor kompetansebase på å drive praktisk bistand. Gjennom en rimelig grad av forutsigbarhet med hensyn til overføringer bør de gis anledning til å videreutvikle denne. Siktemålet er at de skal forbli en effektiv og attraktiv kanal for framtidig bistand. De gir bl.a. mulighet for å kanalisere bistand til vanskelige og konfliktrammede områder, herunder bl.a. de palestinske områdene og Sudan. Mitt neste stikkord er små og mellomstore bedrifter – en viktig sak for Venstre. I budsjettinnstillingen har flere partier vektlagt betydningen av å satse på næringslivet i ulike sammenhenger. Dette gjelder bl.a. å styrke næringslivet i nordområdene og å satse på næringslivet innen utviklingspolitikken. For Venstre har det vært viktig å understreke at små og mellomstore bedrifter ikke må utelates. Vi mener at denne delen av næringslivet – og da mener vi helt ned til enmannsbedrifter – er viktig for å skape et variert og mindre sårbart næringsgrunnlag. Videre vil framveksten av gründere og entreprenører, herunder spesielt kvinner, bidra til å fremme økonomisk og demokratisk utvikling. Det vil kunne skape sosial utjevning og generere politisk stabilitet. Til slutt vil jeg peke på et sentralt, men ikke alltid like påaktet dilemma innen utviklingspolitikken. Venstre finner grunn til å minne om at en av bærebjelkene i bistandspolitikken er «eierskap til egen utvikling». Dette prinsippet ble knesatt i St.meld. nr. 35 for 2004-2005, som ble lagt fram av Bondevik II-regjeringen, og som fikk bred tilslutning. Dette stiller oss overfor et vanskelig dilemma. Vi ønsker styring og kontroll, samtidig som vi ønsker å fremme eierskap til egen utvikling.