Jeg vil takke interpellanten, som har reist en veldig viktig debatt. Det er en lang veg å gå før kulturelt mangfold er en grunnleggende premiss i norsk kunst- og kulturpolitikk. Det er maktstrukturer som ekskluderer kunstnere med minoritetsbakgrunn fra den norske kunst- og kulturscenen, og det er maktstrukturer som marginaliserer de mange kulturuttrykk som ikke er synlige i offentligheten. Kulturelt mangfold betyr å gi plass for alle de forskjellige stemmene, historiene, alle identitetene, alle kunst- og kulturuttrykkene til både minoritets- og majoritetsbefolkninga på likeverdig basis. Kulturelt mangfold betyr at minoritetskunstnerne må få komme til med sine uttrykk på sine egne premisser, ikke som et flerkulturelt alibi eller en dash eksotisk krydder, og at publikum med både majoritets- og minoritetsbakgrunn får oppleve et større mangfold av uttrykk. Det vil berike norsk kunst- og kulturliv, fordi kunst og kultur alltid har utviklet seg i møte med det ukjente, det som er annerledes, det som utfordrer vår identitet – med andre ord et stikk motsatt syn på dette enn det Fremskrittspartiet har, slik det gikk fram av innlegget til representanten Ulf Erik Knudsen. Å gi rom for det kulturelle mangfoldet er viktig i et ytringsfrihetsperspektiv, at den enkelte har muligheten til å ytre seg gjennom kunst og kultur. Det er en rettighet å ha tilgang til kunst og kultur som er meningsfylt for hver enkelt av oss – det som treffer det kjente i oss, erfaringene våre. Slik også for minoritetene her i landet. Blant annet derfor er det viktig at det kulturelle mangfoldet gjenspeiles i kulturskolen, i Den kulturelle skolesekken og i utdanninga. De fleste av oss er nå sånn skrudd sammen at vi starter med det kjente, med det tradisjonelle, og utvider kompetansen vår derfra. Undervisning i tablaspill, scenekunst fra Pakistan og afrikansk dans i mange flere kulturskoler må derfor være et mål og må oppmuntres. Kunst- og kulturuttrykk fra mange land i det offentlige rom er viktig i inkluderingsarbeidet, fordi kulturlivet snakker til følelsene våre, der også angsten for det ukjente bor, slik vi også hører det i innlegg fra Fremskrittspartiet. Når vi, både majoriteten og minoritetene, får oppleve hverandres kulturuttrykk i det offentlige rom, vil vi forstå hverandre og anerkjenne hverandre og ha respekt for hverandre. I dette arbeidet må vi ha en flerkulturell strategi, dvs. egne ordninger og tiltak for de mange kulturuttrykkene som marginaliseres i dag for grupper som faller utenfor. Det krever en styrking av de institusjonene og organisasjonene som har tatt initiativ nedenfra, og har gjort en kjempejobb. Mange av dem har jobbet lenge uten å gi seg, med småpenger som tilskudd. Nå er tida inne til å gi disse et løft: større driftstilskudd, som kan gi større forutsibarhet. Men vi må også ha en strategi for kulturelt mangfold, at det skal gjenspeiles i det generelle kulturlivet i institusjonene, en strategi for å møte maktstrukturene som marginaliserer. Vi må være villige til kvotering inn i styrer, råd og utvalg, for det er der premissene legges. Kuratorer, produsenter og regissører med minoritetsbakgrunn vil ha kompetanse til å bringe inn flere stemmer og uttrykk. Vi må vurdere øremerkede aspirant- og stipendordninger. Jeg vil slå et slag for et samarbeid med kunstlivet og kunstnere i de landene der minoritetene kommer fra. Festivalen Mela er et slikt vellykket prosjekt, som må få lov til å leve videre. Ikke bare har Mela mobilisert nye publikummere, nemlig den pakistanske befolkning av begge kjønn og fra flere generasjoner, festivalen har også skapt en samhandlingssituasjon hvor majoritetskultur og minoritetskultur har inngått i en jevnbyrdig og nyskapende dialog. Jeg vil til slutt foreslå en dugnad som kan gå over noen år, en dugnad som kan gi plass til flere, ansvarliggjøre institusjonene og gjøre noe med holdningene våre overfor minoritetskunstnerne og overfor deres uttrykk, en flerårig dugnad over hele landet med deltakelse fra mange miljøer, slik at vi kan feire 2014 i Wergelands ånd. Så vil jeg til slutt sitere Mahatma Gandhi. Han sa: «Jeg vil ikke at mine vinduer skal blendes, eller ha murer rundt husene mine. Jeg vil at alle lands kulturer skal blåse friest mulig. Men jeg nekter å la meg blåse overende.» Det er ingen motsetning mellom å jobbe for det flerkulturelle mangfoldet og å være stolt over sin egen tradisjon og sin egen historie og identitet.