Vi vet gjennom forskning og rapporter at vi har en skole som i for stor grad systematisk skiller ut tapere og vinnere. Vi har en skole som på mange områder i sterk grad akkumulerer og faktisk forsterker de sosiale skillene vi har i samfunnet. Dette gjelder Norge i større grad enn andre land vi liker å sammenlikne oss med, inkludert de andre nordiske landene. Noen hevder at vi på et tidlig tidspunkt i barnas liv ut fra sosiale, kulturelle og økonomiske variabler kan se hvem som kommer til å bli vinnere i det norske skolesystemet, og hvem som kommer til å bli tapere. Vi har mange grep som må tas for å sikre økt kvalitet i skolen. I Stortinget i dag ønsker jeg å drøfte et av de aller viktigste kriteriene for at barn skal lykkes i skolen, nemlig en satsing på å styrke foreldrenes rolle i skolen, på skole–hjem-samarbeidet. Dette er et tema som ikke har vært mye berørt i den politiske debatten, og som det er blitt fokusert altfor lite på. Vi vet at foreldrene er avgjørende viktige for elevenes faglige og sosiale utvikling på skolen. Jeg er overbevist om at det å satse på å styrke skole–hjem-samarbeidet vil føre til at en vil styrke kvaliteten i skolen. Mange forskere mener at støtte og hjelp fra foreldrene er viktigere for skolemotivasjonen enn sosial klasse, foreldrenes utdanningsnivå og foreldrenes intellektuelle interesse. Den mye omtalte PISA-undersøkelsen viser at vi har en skole som skiller ut tapere og vinnere, men denne undersøkelsen viser også at et viktig element for suksess i skolen er foreldrenes støtte for barnas skolegang. Når foreldre er i samspill med sine barn, kan de gi oppmuntring, vise sin interesse for barnas framgang og generelt vise sitt engasjement for hvordan barna har det, både i og utenfor skolen. Et viktig mål for den offentlige politikken må derfor være å støtte foreldrene, spesielt de som har lite utdanning, slik at man kan styrke dem i samspill både med barna og med skolen, på måter som kan forbedre barnas læring. Vi har tall og en del forskning på dette området. Vi vet at foreldre og lærere må spille på samme lag for at eleven skal lykkes best mulig i skolen. Dette vil jeg hevde har vært et forsømt område under den tidligere borgerlige regjeringen, og jeg mener at dette må være et område som må settes høyt på dagsordenen av den nye rød-grønne regjeringen. Kun med et tettere skole–hjem-samarbeid vil vi kunne lykkes i å skape en skole som er til for elevene våre, som er tilpasset den enkelte elev, og som kan gjøre at vi sikres at barna våre lykkes i skolen. Alle foreldre må bli sett på som en ressurs i barnas liv og være en viktig partner i barnas opplæring. Foreldrene må være med på laget. Alle foreldre vil sine barn det aller beste, men mange vet ikke på hvilken måte de skal bidra. Mange er heller ikke klar over at de er ønsket og nødvendige i barnas opplæring. Vi er nødt til å ha et ressursfokus, ikke et problemorientert fokus. Foreldrene må bli aktive og bli brukt som en ressurs i barnas liv, og ikke være et hinder for læring. Samarbeidet med foreldrene i skolen må styrkes. Elevene må oppleve at de får kommunisert samme type impulser og verdier fra skolen og fra hjemmet. Et viktig mål med å bidra til å ta dette opp til debatt i Stortinget er at jeg tror at et slikt samarbeid vil bedre skolen og læringen for barna våre. I samarbeidet hjem–skole må vi ta fatt i forskjelligheten og imøtekomme den. Det må ikke i for stor grad fokuseres, slik det har vært gjort, på problemer. En OECD-rapport fra 1997 konkluderer med at foreldre som er engasjert, interessert og støttende i barnets opplæring, fremmer barnets skoleprestasjoner. Mer engasjement for samarbeid er positivt for både elever, foreldre og lærere. Oppfølging av hjemmearbeid og det å snakke rundt middagsbordet er til god hjelp for elevene i skolen. Vi vet at foreldre uteblir fra samarbeid, som oppleves som problematisk. Dette er menneskelig. Vi vet at skolen også har vanskeligheter med å håndtere foreldre som ikke automatisk fungerer som skolens forlengede arm. Lærere samarbeider best med dem som er lik dem selv, vet vi. De holdninger til læring og skole som foreldrene formidler til sine barn, er av uvurderlig betydning. Det betyr at den gode lærer aldri kan lykkes om man ikke har foreldrene med på laget. Det er ingen instans som påvirker barna så mye som foreldrene gjør. Foreldrene fungerer som et filter rundt barna. Inntrykk farges av foreldrenes holdninger. Det er slik at eplet faller ikke langt fra stammen. Det viktigste er å støtte opp om foreldrenes oppdragelsesferdigheter, slik som høytlesing og diskusjoner, og sosiale ferdigheter. Det å styrke mestringskompetansen hos barna hjemme er positive bidrag til læring i skolen. Barn og unge kommer best ut både skolefaglig, personlig og sosialt dersom foreldrene viser en tydelig interesse for hvordan de har det, og hva de arbeider med på skolen. For at dette skal skje i størst mulig grad, må skolen legge til rette for foreldrenes deltakelse. Dette er underbygd med forskning, også når det gjelder all type kunnskap som skolen formidler. I en stor undersøkelse om lesing i skolen er forskernes hovedkonklusjon at foreldrene kan oppmuntres og veiledes til å gi barna mer støtte og hjelp. Skolen og foreldrene må samarbeide om dette. Dette er altså et av de viktigste kriteriene for å lykkes med lesing i skolen. Kompetanseheving av lærere innenfor samarbeidet mellom hjem og skole var ikke prioritert ved innføringen av Reform 97, og dette området står også svært svakt i lærerutdanningen i dag. Skole–hjem-samarbeid er et tema som er lite berørt i lærerutdanningen. Det bør legges vekt på å gi lærerne kompetanse i å legge til rette for et godt samarbeid mellom skole og hjem. Vi vet at de sentrale områdene for elevenes trivsel, læring og atferd i sterk grad blir påvirket av læreren. Dette skulle da tilsi at dersom samarbeidet mellom hjem og skole skal få betydning for eleven, bør det tas utgangspunkt i lærerens kompetanse. Dette er det viktig at man får inn i lærerutdanningen. Mange lærere mener faktisk at foreldrene i liten grad har forutsetning for å delta i et reelt samarbeid, og vi vet at det er de mest ressurssterke foreldrene som dominerer samarbeidet i skolen. Dette er mønstre som er kartlagt, og som vi vet eksisterer, men det bør – og det kan – endres. Foreldre uteblir fra samarbeid – som jeg sa i stad – noe som oppleves som problematisk. Forskning har vist at lærere samarbeider med foreldre som er lik en selv, men kommer ulikheten inn, blir det problematisk. Og der det skulle vært best samarbeid, blir det dårligst samarbeid. Jeg vil utfordre statsråd Djupedal til å se på hvordan statsråden kan styrke hjem–skole-samarbeidet i lærerutdanningen. 30 års forskning i USA viser at større familieinvolvering i barnas læring er avgjørende elementer for å oppnå utdanning med høy kvalitet og trygt opplæringsmiljø for hver elev. Nesten 90 pst. av forskjellene i 8. klasses matematikk forklares ut fra fravær, variert lesestoff hjemme og TV-titting. Dette er elementer som foreldrene har all – eller stor – innflytelse over. Undersøkelser viser også at læreren mener at å styrke foreldrenes rolle i barnas læring er det som skal ha høyest prioritet innenfor offentlig utdanningspolitikk. Dette må gripes fatt i. Som interpellanten i forrige sak, Ine Marie Eriksen, viste til, vet vi at altfor mange foreldre og barn sliter. De opplever at de ikke får den støtten og hjelpen de trenger i skolen. Vi må sette inn hjelpen på et tidlig tidspunkt, om vi ser at ungene våre trenger det. I Norge har vi altfor lenge hatt den mentaliteten at vi skal vente og se. Det har vært den tanken at elevene skal modnes til å lære matematikk og norsk. Det har vært en såkalt strutsepolitikk der politikerne har stukket hodet i sanden og bare ventet på at ting skal gå over. Mens vi har ventet, har mange barn blitt ofre i et system. Det har endt opp med at barna har mistet basiskunnskap og opplevd det såkalte sveitserost-prinsippet – de har så mange hull i basiskompetansen at de ikke får noen mestringsfølelse. Den gode læreren lykkes aldri om ikke foreldrene er med på laget. Det er vårt ansvar å sikre et system som følger dette opp.