Dagens interpellasjonsdebatt har en kjerne som er grunnleggende viktig: Vi må inkludere eldre arbeidstakere i arbeidsmarkedet på en bedre måte enn i dag. Målet om heving av gjennomsnittlig pensjonsalder må nås om vi skal ha nok hender til å utføre viktige samfunnsoppgaver i framtiden. For den enkelte arbeidstaker er det viktig å bli inkludert i arbeidsmiljøet og ikke bli diskriminert, verken på grunn av alder eller andre forhold. Ikke minst er det viktig å minne om arbeidsgivers plikt til å tilrettelegge arbeid ut fra den enkeltes behov. Kristelig Folkepartis politikk for seniorer er mer enn eldrereform 2 og pensjonsreform. Den gjelder også for eldre arbeidstakere som selv ønsker å fortsette i lønnet arbeid. Til tross for at Norge har den nest høyeste yrkesdeltakelse for personer mellom 62 og 65 år i OECD, vet vi at mange eldre arbeidstakere støtes ut fra arbeidslivet og dernest opplever det nærmest som umulig å komme i jobb igjen. En undersøkelse fra MMI dokumenterer at halvparten av arbeidsgiverne her i landet ikke engang vil vurdere å ansette en arbeidssøker som har mindre enn ti år igjen av sin yrkeskarriere. Omstillingsprosesser medfører ofte at eldre ansatte presses ut av bedriften ved hjelp av ulike tilbud om førtidspensjon, også AFP. Eldre arbeidstakere opplever at de forbigås ved fordeling av oppgaver, opplæringstiltak og avansement på arbeidsplassen. Dette er alvorlig. Kampen mot arbeidsledighet og utstøting er en helt sentral del i Kristelig Folkepartis politikk. Diskriminering av eldre i arbeidslivet skjer til tross for at arbeidsmiljøloven klart forbyr aldersdiskriminering og går langt i å pålegge arbeidsgiver å tilrettelegge arbeidet etter den ansattes behov og forutsetning. Diskriminering av eldre skjer også til tross for at det er dokumentert at eldre arbeidstakere har stor kompetanse, er pålitelige, produktive og har en positiv innvirkning på arbeidsmiljøet. Det er nok flere årsaker til at mange eldre blir stengt ute fra arbeidslivet. Jeg er overbevist om at fordommer og negative holdninger forklarer mye. Arbeidsgivere tror at det er mer lønnsomt å satse på en 30-åring enn en som er eldre enn 55 år. Faktum er at sistnevnte som oftest blir værende i virksomheten fram til pensjonsalderen, mens en 30-åring ofte skifter jobb etter kortere tid. Arbeidsgivers ansettelses- og opplæringskostnader gir altså ofte best avkastning dersom bedriften tør satse på seniorene. Det å utestenge en gruppe mennesker fra arbeidslivet er uklokt, for eldre arbeidstakere har mye erfaring som bedriftene går glipp av. Å ha eldre arbeidstakere ansatt er ikke veldedighet, men rett og slett god bedriftsøkonomi. Alt tyder på at flere arbeidstakere som i dag er AFP-pensjonister, kunne ha stått lenger i arbeid dersom det hadde blitt lagt til rette for det. Jeg er enig med Per-Kristian Foss i at man bør gi lederne i det offentlige større økonomiske incentiver for å drive en god seniorpolitikk på arbeidsplassen. Tilbud om en mer fleksibel arbeidsdag, litt lengre ferier og tilbud om mer og bedre tilpasset opplæring er eksempler. Men når man opplever at nærmeste leder ikke foretar seg noe som helst for å opprettholde arbeidsforholdet, er det mange som føler at AFP er best når 62-årsdagen kommer. Jeg skulle ønske at vi hadde ledere som uavhengig av økonomiske incentiver førte en god eldrepolitikk. Vi vet at slike motivasjonsfaktorer er av betydning, både i kommunal og statlig sektor. For situasjonen er helt tilsvarende i kommunal sektor: Alle kostnadene belastes fellesskapet når ansatte velger AFP. Jeg vet at det ikke er så enkelt å få til en incentivordning på dette området, bl.a. fordi det finnes strukturelle forskjeller i offentlig forvaltning som tilsier lavere avgangsalder for ansatte i yrker med store belastninger, som f.eks. i omsorgsyrker. Jeg støtter det som er sagt om godt lederskap. Vi må heve avgangsalderen og bli flinkere til å kombinere pensjon og arbeid, slik at det skal lønne seg å jobbe. Arbeid er et velferdsgode, og som Kristelig Folkepartis sosialpolitiker vil jeg avslutningsvis appellere til statsråden og Regjeringen om å prioritere arbeidet med å gi eldre arbeidstakere i offentlig virksomhet bedre arbeidsmiljø og gi dem større lyst til å fortsette i arbeid også etter at AFP-alderen er nådd.