Jeg registrerer at en ber om replikk før jeg har startet på innlegget, og det er jo interessant. Jeg vil starte med en bekjennelse. Jeg har mine røtter i den vestlandske pietistiske kristendomstradisjonen, så jeg vet en god del om bekjennelsens plass i forkynningen. Bekjennelsen er at jeg ikke hadde forstått alvoret i den situasjonen som norske kommuner var kommet i etter fire år med sultefôring, iverksatt av den forrige regjeringen. I den grad noen prøver å framstille det som at det var ondsinnede og negative kommunepolitikere som kuttet i budsjettene for å ramme innbyggerne, så har de misforstått. Det var ikke demonstrasjonspolitikk som førte til kutt i utdanning, helse og omsorg rundt om i norske kommuner og i norske fylkeskommuner. Det var rett og slett manglende ressurser. I budsjettet for i år har det vært en vekst i kommunesektoren på nærmere 10 milliarder kr, og dette var helt nødvendig. Vi ser at nedbyggingen av velferdstjenestene rundt om i norske kommuner har stoppet opp og er snudd. Det har blitt mer penger til utdanning, og det har blitt flere hender i omsorgssektoren. Med det budsjettet vi behandler i dag, fortsetter veksten for norske kommuner, og det er lagt inn nærmere 7 milliarder kr mer i 2007 enn det er i år. Dette vil bety at det vil bli mer penger til skole. Jeg føler meg sikker på at vi etter hvert vil se at det blir vesentlig flere lærere, det blir færre elever pr. lærer, og det er nøkkelen til å lykkes med tilpasset opplæring, og nøkkelen til å gjøre vår skole, som i utgangspunktet er en god skole, enda bedre. Vi har et boligmarked som er ute av balanse. Prisveksten på boliger har vært formidabel. Det er en konsekvens av dereguleringen, og ikke minst en konsekvens av at Husbankens rolle er blitt endret og er blitt svekket. Andelen husløse har stått uendret, det er flere tusen mennesker som er husløse i dette landet. Andelen som trenger bostøtte, har økt. Det er uverdig at folk står uten bolig. Den neste store saken blir derfor, når vi har fått kommuneøkonomien på plass, å gjøre noe med boligpolitikken og boligmarkedet. Husbanken må gjenreises og må ta større ansvar for den samlede boligbyggingen i dette landet. Det er ikke så veldig mange måter å få kontroll med prisveksten på boliger på. Det vi må få til, er en større balanse mellom tilbud og etterspørsel, og der må Husbanken, som må ta et større ansvar for den samlede boligbygging, være med og skape denne balansen. Vi må også få på plass flere utleieboliger til en pris som bostedsløse og de med lavest inntekt kan betjene. Når vi rehabiliterer boliger, må vi kunne greie å etablere livsløpsstandarder, som eksempelvis å bygge heis i eksisterende boliger. Dette må og skal være viktige utfordringer for Husbanken, en ny og modernisert husbank som da er i stand til å ta på seg større oppgaver. Fylkeskommunen som regional utviklingsaktør styrkes, med en økning i bevilgningene til regional utvikling. Dette peker framover mot et styrket regionalt nivå. Maktutredningen, en omfattende forskningsbasert utredning, gikk over flere år. Den konkluderte med at det i Norge har vært en avpolitisering de siste 10–15 årene. Som Maktutredningen understreker, har beslutningene blitt flyttet fra politiske organer til markedet og til internasjonale organer, og vi har fått færre politiske beslutninger også ved det som er definert som rettsliggjøring. Dette er en beskrivelse av en politisk utvikling i Norge, og det er dette vi må ta inn over oss. Det er dette perspektivet vi må ha med oss når vi framover diskuterer regionalreformen. Det som må være målet, er jo å politisere Norge, og ta på alvor det forskerne sier om at det skjer en avpolitisering i dette land. Og da må det være viktig for oss å politisere Norge igjen, og demokratisere Norge igjen, flytte beslutningene tilbake igjen til politisk valgte organer. Det er i det perspektivet vi må se regionalreformen. Det er i den sammenhengen vi må klare å se at det er det vi skal tenke når vi skal organisere og etablere et politisk beslutningsnivå som er i stand til å ta over de beslutningene som i dag ligger utenfor det politiske systemet, i markedet og andre steder. Det er det perspektivet som må ligge til grunn når vi skal fortsette diskusjonen om regionalreformen – når det gjelder oppgaver og ikke minst inndeling. Da blir det for smått å snakke om kostnader, at dette vil koste noen ekstra kroner, osv., osv. Det faller jo helt sammen i et perspektiv av Maktutredningen og demokratisering og politisering av Norge igjen. Historien er full av eksempler på majoriteters overgrep mot minoriteter, der minoriteter er blitt gjort til syndebukk. Jeg hadde faktisk håpet at vi hadde lært noe av erfaringene som historien har gitt oss. Men for noen er det fortsatt politisk opportunt å utfordre minoritetene på områder der vi selv ser det som helt naturlig for oss i sammenhenger der vi selv er minoritet, å ha rettigheter – jf. dagens oppslag i Aftenposten om at ulike minoritetsmenigheter skal forkynne på norsk. Hvem i denne sal vil si at Sjømannskirken i England, i Dubai eller hvor det måtte være, skal forkynne på engelsk eller på det lokale språket? Hvem ville stille krav om det? Men når det gjelder minoriteter i Norge, er det opportunt å stille et slikt krav. Dette er holdninger – og det er nesten holdninger på grumsnivå – som jeg trodde vi skulle slippe å ha i dette land, med de historiske erfaringene vi har. Én ting er det konkrete utspillet, men det alvorlige er den undertonen som ligger i slike politiske utspill. Jeg er glad for at den type utspill og tenkning står i kontrast til den handlingsplanen for integrering som er lagt fram sammen med budsjettet. Jeg er glad for de tiltakene som der er foreslått. Det er sikkert ikke nok, men det er viktig – og en start på en riktig vei. Det viser en helt annen holdning, en helt annen måte å tenke på når det gjelder innvandrerbefolkningen, enn det – ja, jeg skal ikke si hva jeg tenker. Det er bra at innvandringstilskuddet til kommunene økes, slik det er lagt opp til. Rundt om i kommunene vil det da bli mulig å integrere flere. Arbeidsløsheten blant innvandrerbefolkningen er høy. Den er vesentlig høyere blant de aller fleste av innvandrerne enn den er blant resten av befolkningen. Det er viktig at det blir satt i gang tiltak for å gjøre det lettere for innvandrerbefolkningen å komme inn på arbeidsmarkedet. All arbeidsrettet innsats for å skape et arbeidsmarked som i større grad er villig til å åpne seg for innvandrerbefolkningen, er viktig. Forslaget om å få på plass norskopplæring for asylsøkere er også viktig. Dette er en ordning som den forrige regjeringen fjernet. Et viktig tiltak for å forberede dem som skal få opphold i Norge, på oppholdet, er nettopp at de får norskopplæring. Men det er også viktig at de som etter avslått søknad ikke skal få bo i Norge, får en meningsfylt sysselsetting i form av meningsfylte oppgaver. Det å lære norsk er en meningsfylt oppgave, som gjør oppholdet annerledes. Det er også viktig at vi igjen får en ordning med gratis kjernetid for fireåringer og femåringer. Dette har vi prøvd før og har gode erfaringer med. Jeg er veldig glad for at vi nå skal få på plass en slik ordning, slik at fireåringer og femåringer som av ulike grunner – kanskje økonomiske – ikke har barnehageplass i dag, får mulighet til det. De integreringstiltakene som er foreslått, er viktige – og peker i en helt annen retning enn det en del andre i denne sal går inn for.