Jeg er litt forbauset over den referansen komiteen gir til debatten om reformer i FN, for man kan fra formuleringer, slik de er brukt, få et inntrykk av at Regjeringen ønsker å holde posisjoner for seg selv. Det kan jeg i hvert fall benytte anledningen til å forsikre om at det er slett ikke tilfellet. Snarere tvert imot, jeg tror det er både viktig og ønskelig at vi får en debatt om disse spørsmålene. Der vi har hatt mulighet for det, har vi også deltatt i den debatten. Nå må det innrømmes at det ikke er all verdens tid siden FNs generalsekretær fremla det som nå er grunnlaget for debatten, nemlig rapporten «In Larger Freedom». Men vi har altså arbeidet med posisjoner siden den tid, og jeg vil bare veldig kort risse opp noen av de synspunktene som jeg synes er spesielt viktige. Reformspørsmålene kan i hovedsak deles i to: Den ene delen er reform av Sikkerhetsrådet, og så er det den store mengden med andre reformer som generalsekretæren foreslår. Når jeg deler dette i to, er det fordi mye av debatten nettopp har dreid seg om Sikkerhetsrådet, og det er vel en fare for at debatten om Sikkerhetsrådet overskygger disse andre reformspørsmålene, som etter mitt skjønn også er svært viktige. Derfor har det vært et poeng fra norsk side å legge kanskje mest vekt på disse andre problemstillingene, slik at ikke de forsvinner og vi mister bredden i den reformdebatten som er. Når det gjelder Sikkerhetsrådet, må jeg si at det fortsatt er en ganske åpen debatt om dette fremover. Stortinget har drøftet det en rekke ganger, og det er vel kjent at Norge ønsker en sikkerhetsrådsreform, at vi ønsker en utvidelse både av permanente og av ikke permanente seter, og at vi har vært svært skeptiske til å introdusere noen form for semipermanente seter. Det som akkurat i dag kanskje er det viktigste å holde fast ved, er at vi ikke ønsker noen utvidelse av vetoretten. Der er de landene som nå kandiderer som nye faste medlemmer i Sikkerhetsrådet, avgjort i ferd med å myke opp sine posisjoner. Det ønsker jeg velkommen. Det er svært viktig at vi holder fast ved at vetoretten ikke skal utvides. Når det gjelder de øvrige spørsmålene, er det mange som er oppe, men det er tre jeg synes det er særlig viktig for Norge å engasjere seg i. Det ene gjelder den såkalte Peacebuilding Commission. Den har allerede blitt møtt med stor tilslutning, slik at vi kan være sikre på at den blir en del av vedtaket til høsten. Grunnen til at vi fortsatt bør arbeide med den, er at det nok skal gjøres mye arbeid for å finne frem til en form på arbeidet som gjør den nyttig. Der bør vi legge ned mer innsats. Det andre spørsmålet gjelder organiseringen av menneskerettighetsarbeidet. Det å bringe inn et menneskerettighetsråd tror jeg vil være en viktig reform, men det må gjøres på en slik måte at man ikke drar med seg alle problemene som det nåværende organisasjonsmønsteret har. Det vil nok kreve en del mer tenkning, vil jeg tro. Det tredje spørsmålet gjelder hele problemstillingen knyttet til plikten til å beskytte, altså plikten til å beskytte der hvor det er fare for folkemord, fare for store og dramatiske overgrep. Det er også en debatt hvor det er veldig mange forskjellige synspunkter. Men jeg tror det er viktig å påpeke Sikkerhetsrådets plikt til å gripe inn. Det at Sikkerhetsrådet skal ha plikt til å være proaktive, at det skal organiseres slik at de blir proaktive, bør være et viktig norsk bidrag i debatten. Jeg er fullstendig oppmerksom på at dette ikke er tidspunktet for å innlede til en lang debatt om en FN-reform. Men ikke minst på bakgrunn av referansene fra komiteen håper jeg det er tilgitt at jeg brukte noen ord på dette.