Noen korte merknader. For det første: Når det gjelder forslaget om skolen i Mali, stemmer Venstre for det. For oss er det en naturlig videreføring av det standpunktet vi hadde da vi holdt på med «frysloven», hvor vi for vår del trodde at det var skapt en åpning i forhold til regjeringspartiene. Når det gjelder skolemateriell, stemmer vi ikke for Fremskrittspartiets forslag. Vi har et eget forslag i budsjettet, og vi konstaterer at det Regjeringen nå har framlagt, blir gratis i den forstand at det blir en utlånsordning, som av alle oppfattes som den dårligste av alle tenkelige ordninger, både rent pedagogisk og på andre måter. Vårt alternativ framgår av finansinnstillingen, og vi foretrekker heller å beholde den pedagogiske friheten, at det du får, er ordentlig, men vi forsterker det behovsprøvde stipendet. Bakgrunnen for det er veldig enkel: Vi har prioritert våre kroner slik at vi ikke bygger dette videre ut, med de mange hundre millionene som trengs, fordi pengene har vi «puttet på» høyere utdanning og forskning. Her kommer vi også til poenget: Innenfor den samme totalitetsrammen som regjeringspartiene har, er det fullt ut mulig å prioritere på en helt annen måte. Det er faktisk fullt ut mulig å prioritere å sikre høyere utdanning. Det er faktisk mulig å prioritere å sikre forskningen. Men det er klart at da må man velge bort noe annet. Hele poenget i mitt tidligere innlegg er at forskjellen mellom Venstres budsjett og regjeringspartienes budsjett er at man ikke har viljen eller evnen til å prioritere på disse områdene. Nå har jeg hørt to statsråder. Først hørte jeg statsråd Djupedal i en tidligere runde her i salen snakke om en innstramming av SkatteFUNN for å forebygge et eller annet mulig misbruk, sånn som Dag Terje Andersen var inne på, for å gjøre noe som er påvist. Da begynner jeg å lure på hva det er som er påvist. Hva er det som er et antatt misbruk? Det foreligger jo ved alle styringssystemer. Er rett og slett bakgrunnen for dette at man står overfor et regjeringsmannskap som har en så grunnleggende liten tillit til mennesker som er gründere og driver små og mellomstore bedrifter? Er rett og slett sannheten at man er så vant til å treffe direktører og ledere for store organisasjoner at sliterne, selv om sliterne nå også kan ha en akademisk grad, ser man rett og slett ikke? Eller har man rett og slett ikke tatt inn over seg at dette er en ordning som baserer seg på at små og mellomstore bedrifter skal forskuttere, ta en likviditetsbalanse, men likevel satse? Er det slik at man rett og slett ikke har tiltro til at dette er en ubyråkratisk ordning? Er det slik at det Abelia, IKT Norge, norsk industri og NHO melder, er noe man rett og slett ikke tror på? Jeg nærmer meg det punkt at jeg tror at Regjeringen rett og slett er ved et kulturskille. Det er et politisk skille mellom Venstre, som tror det er ærerikt å skape en arbeidsplass for seg selv og andre og bli møtt med tillit på det området, og en regjering som jeg tror på mange måter er opptatt av å styre. Og la meg ta med det – ikke minst etter å ha hørt Regjeringens støttespiller, fru Valla, opptre på en måte som nærmest får statsråd Giske til å blekne, skjønner man jo at styringsiveren er betydelig som en impuls i seg selv i den sittende regjering.