En meget stor del av de fiskebestandene som norske fiskere og norsk fiskeindustri utnytter, er bestander som vi deler med andre land. Våre fiskeriavtaler er derfor en bærebjelke i vår fiskeriforvaltning. Fiskerisamarbeidet har klare utenrikspolitiske dimensjoner, særlig i nordområdene, der vi denne høsten har fått erfare at både utenlandske trålere og deres lands myndigheter utfordrer det norske forvaltningsregimet, eksempelvis i fiskevernsonen rundt Svalbard. Jeg vil i den forbindelse berømme Kystvakten for fast og fornuftig opptreden i situasjoner som ved unødvendig maktbruk faktisk kunne ha utviklet seg til relativt kinkige fiskerikonflikter. Jeg registrerer at spanske fiskerimyndigheter med støtte fra EU bestrider norske myndigheters rett til å straffe utenlandske fiskefartøy som driver ulovlig fiske i norske farvann. Etter det jeg forstår, mener spanjolene at det er spanske myndigheter som skal straffe spanske fiskere som fisker ulovlig i en annen nasjons farvann. Det er med respekt å melde et interessant nytt rettsprinsipp. Også norske myndigheter bør ha all interesse av å få prøvd et slikt prinsipp ved en internasjonal rett. For hvis spanjolene mot formodning skulle få medhold, ville det rokke ved hele vårt forvaltningsregime og skape en ny rettstilstand på dette området. Det kan ikke, og bør ikke, kunne reises noen tvil om norske myndigheters suverene rett til å kontrollere og håndheve egne og avtalte fiskerettigheter i norske farvann, inkludert Svalbardsonen. På dette området har vi åpenbart en jobb å gjøre, for hvordan vi enn ser det, er vi som nasjon avhengig av forståelse og respekt for norsk ressursforvaltning, både hos myndigheter og hos yrkesutøvere i andre land. Det bør være et viktig element i våre framtidige fiskeriavtaler med andre land og vår deltakelse i internasjonale fiskeriorganisasjoner. Etter disse innledende betraktningene viser jeg til næringskomiteens innstilling til regjeringens stortingsmelding om de fiskeriavtalene Norge har inngått med andre land for 2005, og fisket etter avtalene i 2003 og 2004. Innstillingen er enstemmig, med en tilleggsmerknad fra Fremskrittspartiet som jeg antar at de selv vil gjøre rede for. En enstemmig komiteinnstilling betyr imidlertid ikke at vårt fiskerisamarbeid med andre land er eller har vært problemfritt. Det har åpenbart ikke vært enkelt å nå fram til enighet på alle områder. For arter som kolmule og norsk vårgytende sild har man simpelthen ikke klart å nå fram til enighet i 2005. Derfor har uttaket av fisk på visse bestandsområder vært større enn det forskerne anser forsvarlig. Følgen blir lett at disse bestandene da beskattes for hardt. Med mindre det oppnås enighet om et lavere uttak i kommende år, vil det i sin tur kunne få konsekvenser for framtidig fiske, sysselsetting og bosetting langs kysten. Oppsyn og ressurskontroll er en viktig del av avtaleverket. Det er grunn til å glede seg over at kontrollvirksomheten nå økes, og at det norske fiskerisamarbeidet med Russland er i stadig utvikling, ikke minst på kontrollsiden. Rent bortsett fra at dette arbeidet, som i seg selv er tillitskapende, også kan gi positive overslag til andre områder, vil det være av uvurderlig betydning for ressursforvaltningen i nord om vi i størst mulig grad kan ha et felles, likeverdig kontrollregime i nord. Næringskomiteen tar ett viktig politisk initiativ i sin komiteinnstilling. Vi ber om at det såkalte spøkelsesfisket blir tema i fiskerisamarbeidet mellom Norge og andre nasjoner, og at norske fiskerimyndigheter tar initiativ til en internasjonal avtale om opprydding av tapt fiskeredskap. Garn som er mistet eller dumpet, og som blir stående i sjøen, er først og fremst et problem på relativt store dyp, dvs. dypere enn 400 meter. Garn som er satt på grunnere vann, gror til ganske raskt og slutter derfor å fiske. Tapt fiskeredskap er et stort miljøproblem i både internasjonalt og nasjonalt farvann. Samtidig er det en hindring for fisket og noe av årsaken til at norske fiskere ikke tar ut de fiskekvotene vi har i henhold til avtalene som Norge har med andre land. Det er i første rekke fiske etter bunnfisk som blåkveite, lange og breiflabb som hindres av tapte garn. Norge er det eneste landet i verden som driver systematisk garnopprydding. Vi regner med at fiskerne mister et sted mellom 500 og 1 000 garn i året i norske farvann, og det hentes opp rundt 700 garn årlig gjennom oppryddingsarbeidet. Jeg forstår også at både skotter og irer nå har kommet i gang med en tilsvarende opprydding i sine farvann. Norge har vært og bør etter min oppfatning være en pådriver i dette arbeidet.