Debatten så langt har på en ganske grei måte vist de ulike fraksjonenes - om jeg kan få bruke det ordet - holdning til det fremsatte forslag. Men debatten har også ganske tydelig vist hvilke motiver forslagsstillerne har hatt for å fremme det forslaget de har fremmet. Forslagsstillerne visste trolig allerede da de la frem forslaget, at flertallet på Stortinget ikke ville finne en slik utredning nødvendig. Derfor tror jeg vi trygt kan legge til grunn at forslaget er fremmet av taktiske årsaker, slik at de senere skal kunne beskylde stortingsflertallet for å prøve å holde opplysninger om EU skjult. I denne perioden vet alle at det dessverre ikke er flertall på Stortinget for å søke om norsk EU-medlemskap. Det er opp til velgerne gjennom valg å sørge for en så fornuftig sammensetning av Det norske storting at det for det første blir et flertall i denne sal for å søke om medlemskap, og for det andre blir et enstemmig storting som respekterer resultatet av en folkeavstemning, også om det skulle bli et knapt ja i en slik folkeavstemning. Det blir derfor helt søkt å hevde at dette forslaget blir nedstemt av stortingsflertallet fordi EU-tilhengerne har noe å skjule. Det er nettopp Stortinget, noe som også representanten Engebretsen var veldig tydelig på, og bare Stortinget som kan gjøre grunnlovsendringer, og som er satt til å tolke Grunnloven. I dette arbeidet står både partigruppene og stortingsrepresentantene enkeltvis helt fritt til å søke hjelp og råd fra rettslærde. Men Stortinget kan ikke overlate denne oppgaven til andre. Ingen oppnevnt kommisjon av såkalt uavhengige rettslærde kan overprøve Stortingets vurderinger og myndighet i spørsmål som gjelder Grunnloven. Hvis man skulle begi seg inn på den praksis som forslagsstillerne foreslår i sitt fremlegg, ville det på mange måter bety at Stortinget abdiserer i forhold til en så grunnleggende viktig oppgave som det innebærer å tolke Grunnloven og vedta endringer i Grunnloven. Om man likevel, slik forslagsstillerne ønsker, skulle overlate spørsmålet til en håndplukket kommisjon, ville det selvfølgelig med én gang ha blitt spørsmål om EU-standpunktet til hvert enkelt medlem i denne kommisjonen. Da ville man ha vært like langt. Det eneste man ville ha oppnådd med å oppnevne en slik kommisjon som forslagsstillerne ønsker, var å utviske grensene mellom jus og politikk og tåkelegge de politiske ansvarsforholdene. Jeg kan godt forstå at forslagsstillerne til tider kan finne det vanskelig å ha gode politiske argumenter for sitt syn og gjennom dette kanskje forsøker å skaffe seg noen juridiske argumenter, men jeg synes denne oppgaven, nemlig å tolke Grunnloven, skal og bør forbli Stortingets alene.