Det er gledelig å registrere at det er et bredt engasjement blant alle partier for situasjonen i Iran. Mange tok opp situasjonen for kvinner og jenter, og det er vel noe av det sterkeste uttrykket for hva dette regimet står for. Jeg besøkte Irak i fjor og møtte mange iranske flyktninger som hadde kommet over grensen på grunn av den åpningen som da var blitt – jenter ned i 14-årsalderen, som berettet historier som det er vanskelig å tenke tilbake på. Man får selvfølgelig et engasjement i forhold til det, for man opplever at noe så fremmed, noe så ondsinnet må vi ta tak i. Det er litt av det engasjementet jeg bringer inn i denne debatten, på bakgrunn av to aktuelle nyhetssaker. Jeg har full forståelse for at vi er i et skjæringspunkt, hvor realpolitikk er en del av bildet. Men Norge har andre ganger, i andre sammenhenger, ofte stått opp og talt de undertryktes sak med sterk røst. Jeg sier ikke at vi ikke gjør det nå, men kanskje har vi en anledning til å være tydeligere enn vi har vært, og kanskje kan vi øke intensiteten. Etter den iranske presidentens uttalelser vedrørende Israel valgte den italienske utenriksminister å protestere utenfor den iranske ambassaden i Roma. Nå sier jeg ikke det fordi jeg ønsker at den norske utenriksministeren skal gjenta det eksperimentet, men dette har vakt engasjement. Flere europeiske land valgte å kalle hjem sine ambassadører til konsultasjoner – også en måte å reagere på. Norge innkalte den iranske ambassadøren, men litt sent kanskje, etter min mening, og med nesten ingen pressedekning. Det ble snakket om vår mulighet til å ta tak i undertryktes situasjon når vi har en diplomatisk dialog, og jeg respekterer det. Jeg ser at der er det noe som er problematisk. Allikevel, da vi hadde en nærmest total boikott av Sør-Afrika, stod vi opp for de fengslede, ikke minst for Nelson Mandela, men også for mange andre. Deres sak ble reist igjen og igjen fra talerstoler over hele den demokratiske verden. Det var kanskje med på å redde deres situasjon, bidra til at de ble frie. Det går an å ha et engasjement uten at vi har den tette forbindelsen vi i dag har.