La meg først rette opp en åpenbar misforståelse fra representanten Signe Øye. Minstepensjonister har også fått skattelettelser. Formuesskatten reduseres, og formuesskatten er en skatt hvor 40 pst. blir betalt inn av pensjonister. En stor andel av disse er altså minstepensjonister. Fjerningen av boligskatten går også til fordel for minstepensjonister, og særfradraget for alder økes. Totalt sett får minstepensjonister langt mer igjen nå enn de gjorde i 2001, da Arbeiderpartiet satt med makten. Så er det jo fristende å trekke parallellen til tidligere finansminister Schjøtt-Pedersen og hans tid som finansminister, og til kommuneopprop og de protester som da kom, men det vil være et ytterst trist kapittel for Arbeiderpartiet å trekke det fram igjen, så vi går glatt videre. Vi er definitivt overadministrert i Norge. Offentlig sektor er i Norge svært stor, og spesielt bekymringsfullt er det faktum at vi har en kommunestruktur fra 1960-tallet, og 19 fylkeskommuner som aldri burde ha vært opprettet. Det gjør at innbyggerne våre ikke får den kvaliteten på tjenestene som de burde hatt. Noen kommuner er for små til å ha den fagkompetanse de trenger på alle områder, og ressursbruken totalt sett på administrasjon er vesentlig høyere enn det den behøver å være. Det er også fristende å henlede oppmerksomheten på vårt naboland Danmark, der antallet kommuner nå er redusert fra 276 til 98. Der ble det av Folketinget bestemt en minimumsstørrelse på 30 000 innbyggere pr. kommune, men inndelingen stod man fritt til å gjøre lokalt. Det flyttet fokuset fra hva vi er kjent med i Norge, nemlig: «Min kommune er mer enn stor nok, og akkurat passe gjerne», over til: «Hvem kan vi samarbeide med for at mine innbyggere skal få et best mulig tjenestetilbud?» Det kom også mange lokale folkelige initiativ for at deres kommune skulle samarbeide med andre kommuner enn det politikerne bestemte, og mange av disse initiativene vant så påfølgende folkeavstemning. Gamle kommunegrenser forsvant, og nye ble opprettet. Jeg vil si at dette er et fyrtårn – eller en ledestjerne – for oss her i Norge. Vi har igjen behov, et sterkt behov, for å tegne et nytt kommunekart, til beste for våre innbyggere. Mange trekker fram utstrakt interkommunalt samarbeid som et alternativ til kommunesammenslutning. Det blir å stikke hodet i sanden. Utstrakt bruk av interkommunalt samarbeid er altfor ofte et uttrykk for at kommunestrukturen ikke er tilfredsstillende med hensyn til å løse kommunesektorens oppgaver. Demokratiunderskudd og oppbygging av byråkrati som gir mindre ressurser igjen til direkte tjenesteyting, er for meg de viktigste prinsipielle argumentene. I tillegg gir det svakere kostnadskontroll for den enkelte kommune. Et omfattende interkommunalt samarbeid vil også kunne bidra til en fragmentert styringsstruktur, uklar ansvarsplassering og til at det blir vanskelig å samordne tjenester, spesielt til de ressurssvake brukerne. Jeg vil likevel påpeke at fram til vi får en robust og framtidsrettet kommunestruktur, er for mange av de minste kommunene interkommunalt samarbeid likevel den beste løsningen. Målet framover må være en kommunereform som gir bedre tjenester til våre innbyggere. Det er vanskelig å diskutere kommuneproposisjonen uten å komme inn på kommuneøkonomi. Man må innrømme at for enkelte av landets kommuner har økonomien også i denne stortingsperioden vært stram. Men den er likevel bedret. For 2004 var resultatet på 2,4 pst., eller 5,6 milliarder kr. Dette resultatet er en konsekvens av mer enn bare ekstrabevilgninger fra Stortinget. Regjeringens økonomiske politikk har bidratt til det ekstraordinært lave rentenivået. Vi har lav prisstigning, og vi har moderate lønnsoppgjør. Alt dette er også Regjeringens fortjeneste. Samtidig har mange kommuner både modernisert og effektivisert sin drift. Synkende ledighet har også en betydning for kommuneøkonomien. Det skapes nå nye jobber i høy fart, og mest gledelig i så henseende er at stadig flere skaper sine egne arbeidsplasser. Gründerviljen er tilbake i Norge. Det betyr igjen høyere skatteinntekter og lavere utgifter på sosialbudsjettene. Totalt sett gir dette et klart bilde også for kommuneøkonomien og kommunesektoren. Norge trenger ikke en ny kurs, Norge trenger fortsatt framgang.