Jeg takker forsvarsministeren for en god og grundig redegjørelse. Den berørte tema som er svært viktige både for vår forsvarspolitikk og for hele vår utenrikspolitikk. Når det gjelder forhåndslagrene, har disse spilt en svært viktig rolle i Norge, også symbolsk, som et konkret bevis på USAs evne og vilje til å bidra til å forsvare Norge. Det er derfor positivt at vi fortsatt får et betydelig amerikansk nærvær i form av USAs forhåndslagre i Norge. Det er en fornuftig strategi at avtalen og programmene for forhåndslagring revideres. Selv om lagrene har en viktig symbolsk effekt, er den faktiske funksjonen viktigst, og den må være tilpasset de sikkerhetspolitiske utfordringene vi står overfor i dag. Når det gjelder vår innsats i Afghanistan, vil jeg komme nærmere inn på det under debatten om samarbeidet i NATO i 2004 senere i dag. Jeg vil si at jeg er glad for at utviklingen går i retning av at afghanerne selv i større grad overtar ansvaret for sikkerheten, og jeg støtter justeringen av våre styrkebidrag til nord i Afghanistan. Jeg hadde imidlertid i redegjørelsen gjerne sett en nærmere utdyping av utfordringene i samarbeidet mellom militære styrker og humanitære organisasjoner. Vår tilstedeværelse i Meymaneh skal utvides, og i det utvidede bidraget er det planlagt at en bistandsrådgiver og en politirådgiver skal delta. Dette er et viktig tiltak, men det viser nettopp den tette koblingen mellom det militære og det humanitære, og her ligger det noen utfordringer. Det er ikke slik at bistandsorganisasjoner har monopol på humanitært arbeid, og i visse situasjoner må det militære bidra til sivile tiltak til det beste for lokalbefolkningen. Slik er situasjonen i deler av Afghanistan. I noen konflikter er det umulig å utføre humanitære oppgaver uten hjelp fra det militære. Vi skal derimot generelt være varsomme med å bruke militære styrker for å utføre humanitære oppgaver. Begge gjør en innsats mot det felles målet, som er fred og utvikling. Vi må likevel være bevisste på avstanden mellom de ulike aktørene, og hvem som spiller hvilke roller. Vi trenger samspill, og vi trenger avstand. Framveksten av sammensatte humanitære kriser de senere år har gjort det nødvendig å tenke nytt om forholdet mellom militære styrker og ikke-statlige humanitære organisasjoner. Vi trenger derfor en grundig vurdering av forholdet mellom det militære og de humanitære, frivillige organisasjonene. Jeg tror det er ønskelig fra både Forsvarets og de frivillige organisasjonenes side, fordi begge parter ser utfordringer slik situasjonen har utviklet seg. Vi trenger konstruktive debatter og arenaer der en kan reflektere over disse utfordringene, for å sikre en bedre samhandling i praksis. Det er i dag en svært skjør grense mellom krise, konflikt og fred. Jeg nevner Irak som et eksempel. Militære styrker løser ikke primært de langsiktige problemene i et område, men kan legge forholdene til rette for en politisk løsning. Som det har vært nevnt tidligere i debatten, må en langsiktig, positiv utvikling fokusere på årsakene til problemene. Det krever politiske, økonomiske, diplomatiske, juridiske og andre virkemidler. Militærmakt er som regel bare relevant når andre virkemidler ikke fører fram. Krig kan nok vinnes med militære midler, men fred vinnes bare ved å investere på et bredere felt. Å hindre utvikling av voldelige konflikter, bidra til å skape betingelser for en fredelig løsning, og deretter sikre stabil fred, er komplekse prosesser. For å støtte opp om fredsprosesser og fredsbygging må vi ha en strategisk og koordinert bruk av flere virkemidler, bl.a. utviklingspolitiske, humanitære, politiske og sikkerhetsmessige. Å bidra til å forebygge og løse konflikter sparer mennesker for store lidelser og er mer effektiv bruk av ressurser enn å reparere skadene. For å skape varig fred må vi også delta i forsoningsprosesser. Norge må fortsette sitt arbeid som fredsnasjon, bl.a. ved å legge til rette for fredsforhandlinger i områder hvor vi har kompetanse og mulighet. Vårt omfattende bidrag for fred og forsoning er også et bidrag til å løse verdens felles utfordringer. En viktig lærdom vi har fra arbeidet i fredsprosesser, er at vi må legge vekt på demokrati og menneskerettigheter. Religion er i økende grad blitt tema i internasjonal politikk de siste årene. I stedet for å se på religion som en kilde til konflikt bør man i større grad gjennom religionsdialog søke å finne fram til og fokusere på det som er felles av tro og verdier, slik at det kan bidra til løsninger på konflikt og skape forsoning. Vi må skape større forståelse mellom folk, og hindre at religionen misbrukes til å mobilisere krefter som arbeider mot toleranse og fred. Jeg tror at uten dialog vil krig og terror videreføres. Gjennom dialog skapes grunnlag for forståelse, og gjennom forståelse øker toleransen og respekten for hverandre. Først da er forutsetningene til stede for fredelig sameksistens.