I fjor hadde jeg det privilegium å delta i et besøk som Stortingets presidentskap avla i Armenia, med parlamentspresidenten i Armenia som vertskap. Det overrasket meg litt at et av de temaene som den armenske president satte høyest på dagsordenen for den politiske samtale, var Nordisk Råd. Det er jo ikke akkurat det temaet man forventer ligger nærmest for hånden i det hjørnet av Europa. Men det bekrefter en erfaring som jeg har hatt anledning til å gjøre tidligere også, nemlig at det nordiske samarbeidet påkaller større interesse i andre deler av verden enn i Norden – paradoksalt nok. Det kan jo tenkes å ha mange forklaringer: Det kan være vanens makt, at vi har en slem uvane med å ta som selvsagt det som har vart i noen år, og kanskje se på det litt ovenfra og ned. Det faktiske forholdet er jo at det regionale samarbeid som er utviklet over mer enn 50 år i Norden, er ganske unikt, ikke bare i Europa, men også i verden som helhet. Det påkaller derfor interesse fra mange regioner hvor nasjoner har svære problemer med å leve fredelig side om side og enda større problemer med å løse de felles utfordringene som vedkommende region står overfor. Da er det interessant at de forsøker å spørre ut hvorledes de nordiske landene har klart å utvikle en slik samarbeidsmodell mellom regjeringer basert på mellomstatlig avtale, som er supplert med et like bredt parlamentarisk samarbeid, og som dessuten også korresponderer med et folkelig samarbeid mellom frivillige organisasjoner i Norden. Det har også et omfang som er nokså unikt sammenliknet med slikt samarbeid i resten av verden. Det fører meg videre til et annet poeng som jeg synes saksordføreren med fordel kunne ha observert og kanskje også reflektert litt over. Man sier jo ofte at internasjonalt samarbeid er et elitefenomen, som bokstavelig talt går langt over hodene på grasrota. Det er noe som den politiske elite holder på med, og som grasrota ikke bare er uinteressert i, men svært ofte også direkte imot, fordi man er grunnleggende skeptisk til det. Når det gjelder det nordiske samarbeidet, er situasjonen interessant nok nøyaktig speilvendt. Der er langt bredere og større folkelig oppslutning, vel å merke i alle de nordiske land, enn det politikerne er i stand til å leve opp til. Det burde faktisk bekymre oss lite grann. For det er helt åpenbart: Alle spørsmålsundersøkelser blant alminnelige mennesker i alle de nordiske land viser det samme bildet. Det er praktisk talt det eneste internasjonale samarbeidet som det ikke er skepsis til, som det ikke er motforestillinger mot. Og det henger vel sammen med at vi i vårt hjørne av Europa har en del naturgitte fortrinn og historiske fortrinn som vi burde være mer opptatt av å ta vare på enn vi til vanlig er. Vi har langt på vei et språkfellesskap som er unikt, vi har kulturelle tradisjoner som er unike i den forstand at de gir oss felles referanserammer, samtidig som forskjellene mellom de enkelte land også er så fremtredende at man kan få med begge deler i ett grep, både forskjell og fellesskap. Da blir det for meg å se til en uforsvarlig, blasert holdning når man skriver inn i en komiteinnstilling i det norske parlament at kanskje kan vi godt klare oss uten alt sammen. Den mer nærliggende tilnærming ville jo ha vært å spørre seg: Kan vi forvente i denne form for samarbeid, eller i de samarbeidsstrukturene som er overlevert, å få mer ut enn det vi er villige til å investere selv? Her må jeg nok si, siden Fremskrittspartiet uttaler seg så vidt kritisk som man gjør, at kanskje ville det ha vært nærliggende at man hadde stilt seg selv spørsmålet: Har vi investert noe i dette i det hele tatt? Jeg har ikke registrert at Fremskrittspartiet, i de årene jeg har deltatt i det nordiske samarbeid, har utmerket seg ved noe mer enn fysisk nærvær – ikke alltid det heller, forresten. Da skal man jo kanskje ikke forvente å få så veldig mye ut heller, når man ikke er villig til å legge noen ting inn. Ett av de elementene som de senere årene har bidratt til å vitalisere det nordiske samarbeid, er at vi har fått partigruppesamarbeid – en sosialdemokratisk partigruppe, en venstresosialistisk partigruppe, en konservativ partigruppe og en midtengruppe. Det er også ganske unikt på mange måter i denne type mellomstatlig samarbeid. Og kanskje er forklaringen på Fremskrittspartiets relativt beskjedne innsikt i det som foregår, at man heller ikke har deltatt på noen måte i den delen av det nordiske samarbeid. Jeg tror – for bare å avslutte den lille kritikken av fraksjonsmerknaden fra Fremskrittspartiet – at man kanskje også har kommet i skade for å lese den danske statsminister Anders Fogh Rasmussen på en måte som henter ut det stikk motsatte budskap av det han faktisk fremførte på Nordisk Råds møte i Reykjavik i fjor. Det blir ofte slik når man klipper noen setninger ut fra sin sammenheng og unnlater å se hvilken sammenheng de står i. Det er vel også riktig å minne om den virkelige utfordring vi står overfor når vi skal utnytte den politiske tillitskapital som er bygget opp mellom de nordiske land og i det nordiske samarbeid gjennom 50 år. Det er en del hindringer som ikke skyldes utviklingen av det nordiske samarbeid, men som skyldes andre forhold som krysser de nedarvede linjene i Norden, ved at vi i dag er i en situasjon hvor tre av de fem nordiske land deltar i NATO-samarbeidet, mens to av dem står utenfor. Tre andre deltar i EU-samarbeidet, og to står utenfor. Og det gjør jo at de landene som ikke er fulle deltakere i disse andre samarbeidsstrukturene, har en særlig utfordring fordi de på mange måter stiller med handikap. Vi vet jo alle at det samarbeidet som har hatt en dynamisk utvikling de siste to tiår, er EU-samarbeidet. Der må man vel si – uavhengig av uenigheten om norsk medlemskap i denne sal – at det er en spesiell utfordring for Norge når vi ikke deltar i de samarbeidsorganene hvor noen av våre nordiske naboland nedlegger mer og mer av sin innsats. Da betyr de nordiske samarbeidsstrukturene enda mye mer for Norge enn det de f.eks. i utgangspunktet gjør for Danmark, Sverige og Finland. Det gjør det ekstra påfallende at et parti som ikke engang har et standpunkt til hvorvidt det er ønskelig for Norge å delta i EU-samarbeidet, kan koste på seg å ha en så nedlatende holdning til det nordiske samarbeidet. Sannheten er vel at Norge trenger alle de samarbeidsfora hvor vi i dag er fullt til stede, og vi trenger å utnytte dem for alt det de er verdt, ikke minst sett i forhold til våre egne nasjonale interesser i nordområdene. Hvis vi ikke engang lykkes i å motivere våre nærmeste nordiske naboland til å interessere seg for de utfordringene og til eventuelt å støtte våre norske holdninger og prinsipper når det gjelder forvaltningen i nordområdene, hvor skal vi da kunne forvente å hente noen støtte? Mener man for alvor å si at Norge i dag på grunn av mer eller mindre tilfeldige naturrikdommer er i stand til å slå seg igjennom som privatpraktiserende sett i forhold til de globale utfordringene som ligger i våre egne nærområder? Jeg synes det er nesten rystende uansvarlig at man koster på seg en slik holdning til de samarbeidsstrukturene som er bygget opp gjennom ganske mange tiårs innsats av politikere i alle de nordiske land. Til slutt: Selvsagt trenger ethvert samarbeid å vitaliseres til enhver tid. Det er en ren selvfølgelighet. Men hvis man fremfører slike selvfølgeligheter, skulle man kanskje koste på seg å ta skrittet videre og konkretisere hva det er man mener med det, hva det er man etterlyser, og hvorledes man mener at man kan få til den politiske vitalisering som man etterlyser. Jeg tror at den norske formannskapsperioden er en av de anledningene, som kommer med de vanlige års mellomrom, som det er usedvanlig viktig akkurat i dagens situasjon at vi er i stand til å utnytte. Det er viktig at vi er i stand til å vise at for Norge er det nordiske samarbeidet av svært stor betydning, og at vi er villige til å investere politisk energi i dette samarbeidet, i det håp om at det også vil trekke med den tilsvarende politiske energi fra de andre nordiske landenes side. Jeg er overbevist om at det ikke er mange steder i dagens verden at det ligger så mye ferdig politisk kapital som det går an å gjøre rentebærende, som det det gjør i de nordiske strukturene. Men ingen kapital blir rentebærende av seg selv! Det er de som skal bære ansvaret for samarbeidet, som avgjør hvorvidt det skal komme noe ut av kapitalen.