Det har vært spennende å være en del av et politisk skifte. Gjennom en lang valgkamp fikk velgerne presentert et klart flertallsalternativ til den forrige Høyre-dominerte – med vekt på dominerte – regjeringen, som stort sett støttet seg på Fremskrittspartiet. Resultatet av det kjenner vi jo: De rød-grønne partiene vant flertall i folket og regjeringsmakten. Rapportene fra mange steder nå sier at flertallsregjeringen allerede er godt i gang med et politisk linjeskifte. På knappe tre uker har vi presentert et skatteopplegg som gir en klart bedre fordelingsprofil enn dagens opplegg. Sammenlikner vi oss med den avgåtte regjeringens skatteopplegg for neste år – eller med Fremskrittspartiets opplegg for den saks skyld – er vår fordelingsprofil også klart bedre. La meg bare ta et kort eksempel. Fremskrittspartiet hevder i dagens debatt at deres skattelettelser har en bedre sosial profil enn Regjeringens. Men samtidig foreslår de å fjerne hele formuesbeskatningen. Dette vil alene innebære en gjennomsnittlig skattelettelse for de hundre rikeste i Norge på om lag 5 mill. kr. Til forskjell vil Regjeringen gi disse en skatteskjerpelse på 1,1 mill. kr. Dette viser med all tydelighet at man må ta for seg hele skatteopplegget når man skal vurdere hva som er rettferdig eller ikke. Så er det slik – det er mulig vi har likt manus, men jeg synes representanten Hagebakken sa det veldig godt i stad – at det nå er tilløp til jubel i mange kommuner. For eksempel vil Drammen kommune neste år få nærmere 30 mill. kr til å bruke på våre eldste, på de unge og på kulturen, for den saks skyld. Eller en kommune som Nedre Eiker i Buskerud, som ellers ville måtte skjære drastisk ned, slipper nå litt billigere unna med vårt opplegg. I tillegg til disse satsingene har vi på kort tid klart å få til et løft for kulturen, for barnehagene, ja mange andre små og store endringer. Vi er på ingen måte i mål, for det budsjettet vi i dag debatterer, er første steg i en ny retning mot en ny kurs og bort fra privatisering og andre tiltak, som ligger veldig langt unna oss som har hjerter som banker for gode fellesskapsløsninger. Det er en styrke for demokratiet at vi nå har plassert ansvaret for politikken i en regjering med flertall her i Stortinget. Men jeg synes også det er en styrke at vi har en opposisjon som vil noe annet med Norge og med verden. Tidligere i dag har vi hørt flere påpeke turen til parlamentarisk leder i Fremskrittspartiet Siv Jensen til et krigsherjet og fattig Uganda. På reisen møtte representanten Jensen bl.a. den 14 år gamle gutten Okene Keneth, som ble tvunget til å bortføre og drepe som barnesoldat allerede som 11-åring. Det ble etter det jeg forstår, et sterkt og gripende tårevått øyeblikk på St. Mary’s Hospital i Gulu, Uganda. Ja, Jensen selv beskriver ifølge VG møtet med den skuddskadde gutten slik: «Det var et gripende øyeblikk. Han var et levende bevis på hvor grusom en menneskeskjebne kan være, og hvor lite verdt et barns liv er i denne konflikten». Dette må jeg si var usedvanlig godt sagt. Og det finnes millioner av barn som har det like ille i verden i dag. Men da må det også være grunn til å spørre om det er mange tårene representanten Jensen og de andre i Fremskrittspartiet i dag feller rundt omkring på kontorene i stortingsbygningen, etter å ha sett Fremskrittspartiets alternative budsjettforslag på disse områdene. Vi har hørt det før, men det kan sies mange ganger, for det er ikke bra nok, spør du meg: De kutter altså 9,2 milliarder kr i bistandsbudsjettet og bruker pengene til å finansiere mer eller mindre fornuftige formål i Norge. Tidligere i dag forsvarte finanspolitisk talsmann i Fremskrittspartiet Ulf Leirstein i debatten bistandskuttene med at handel var den eneste saliggjørende løsningen for verdens fattige. Med all respekt: Arbeiderpartiet og de andre rød-grønne partiene mener at dette ikke er godt nok. Når man kan ta seg slike friheter med budsjettkniven, er det ikke vanskelig å lage statsbudsjett i Norge. Fra Arbeiderpartiets side skal vi mer enn gjerne være med på å diskutere en mer rettferdig verdensorden for handel, men vårt utgangspunkt er at dette i seg selv ikke er nok til å løfte fattige mennesker ut av elendigheten. Derfor inneholder regjeringspartienes budsjett en økning i bistanden til verdens fattige, i motsetning til Fremskrittspartiets, som kutter med over 9 000 mill. kr. Budsjettdebatten og mine eksempler tror jeg varsler en spennende politisk framtid i dette landet – en politisk situasjon, hvor vi har en flertallsregjering som vil satse på fellesskap i Norge og i verden, mot et fremskrittsparti som tydeligvis ikke skyr noen midler for å finansiere sine skatte- og avgiftslettelser, spesielt til folk med store formuer.