La meg forutskikke den bemerkning at jeg håper at helse- og omsorgsministeren i sitt svar vil tale med større autoritet enn det statsministeren nettopp gjorde. Jeg vil først peke på omfanget av den innsats som i dag gjøres i det norske helsevesen av private aktører. I løpet av de siste årene har vi hatt en meget gledelig nedgang i ventetid når det gjelder de aller fleste typer sykehusbehandling. Det innebærer også at den gjennomsnittlige ventetid for enkeltpasienter har sunket kraftig. Dette var noe av hensikten med sykehusreformen, som det var ganske bred enighet om i Stortinget. På dette punkt kan man konstatere at sykehusreformen har slått til, og har virket slik man var enig om at den skulle virke. En av de vesentlige grunnene til det, er at man i betydelig grad har gjort bruk av private tilbydere som har gjort en kvalitativt sett meget god innsats. Brukertilfredsheten er på topp hos dem som har mottatt behandling ved disse institusjonene, og kostnadseffektiviteten er det også enighet om er meget høy. Samtidig er dette en nødvendig del av prinsippet om det frie sykehusvalg for brukerne. Hvis det frie sykehusvalg skal fungere etter hensikten, forutsetter det at det er rimelige alternativer å velge mellom. Med «rimelige» sikter jeg til alternativer som er innenfor rekkevidde. Det forholder seg nemlig slik at en stor del av den kirurgiske tjeneste knyttet til skjelett- og muskellidelser, altså ortopedisk kirurgi, og synsproblemer, øyelidelser, er sykdommer som typisk rammer den eldre del av befolkningen. Det viser all statistikk at de pasientene som nyter godt av disse tilbud, er pasienter som til dels har meget høy alder, og som derfor også har begrenset bevegelighet. For slike pasienter vil det å måtte reise i forbindelse med å få utført behandling i seg selv være en negativ og til dels helseødeleggende faktor i dette bildet. Så til aktiviteten ved private sykehus. De siste tallene som finnes ferdig bearbeidet, er tallene for året 2004. De viser at det fra 2003 til 2004 skjedde en ganske betydelig økning, som innebærer at i noen av helseregionene – det gjelder f.eks. Midt-Norge – er man når det gjelder elektiv kirurgi som forutsetter sykehusopphold, oppe i at hele 11 pst. av operasjonene er utført av og innkjøpt fra private tilbydere. Selv om de absolutte tall viser betydelige variasjoner mellom helseregionene, har tendensen vært helt entydig ved samtlige: Det har vært en betydelig økning i bruken av private tilbydere. Jeg gjentar at all tilgjengelig informasjon viser at dette har vært til fordel for brukerne av helsetjenesten. All tilgjengelig informasjon viser at de som har mottatt disse behandlingstilbudene, er meget tilfreds med kvaliteten på dem, og med den korte ventetiden. Nå er vi havnet i en situasjon hvor Soria Moria-doktrinen – med det sikter jeg til det prinsipielle utsagn i Soria Moria-erklæringen om at man skal redusere bruken av private tilbydere i helsetjenesten – er i ferd med å ødelegge den positive utvikling som vi så under den forrige regjering. La meg nevne et enkelt tall for å vise dette. Den største aktøren som selger private helseforsikringer i Norge, Vertikal Assistanse, har opplevd en dramatisk økning i salget av slike forsikringer. Så langt i 2006 – og vi er ennå ikke halvveis i kalenderåret – har man solgt 7000 nye forsikringer, like mange som man solgte i hele kalenderåret 2005. Det betyr at vi i inneværende år kommer til å se mer enn en dobling når det gjelder folks vilje til å satse på privat betalte helseforsikringer. En annen opplysning som gir grunn til uro, er at man flere steder, bl.a. i Haugesund – det har vært en meget lang og meget kronglete prosess i Helse Vest, som det er grunn til å anse som, for å si det forsiktig, suboptimal når det gjelder profesjonell håndtering – ser en klar tendens til at et økende antall pasienter betaler behandlingen fullt ut selv, fordi det er den eneste løsning de finner tilfredsstillende når det offentlige ikke lenger er villig til å bruke private tilbydere for offentlig regning. Det samme meldes fra Østfold, der det også sies at man ser en helt klar økning av pasienter som er villige til å bla opp penger av egen lommebok for å få behandling. Hvis denne trenden skal fortsette, vil jo resultatet av dette bli at vi får et todelt helsevesen, hvor de som har en god privatøkonomi – og det er det heldigvis mange som har i dette land, også blant eldre mennesker – kjøper seg behandling for egen regning, mens de som ikke har den samme private økonomi, pent må finne seg i å stille i de køene som så smått er begynt å vokse igjen, altså den motsatte tendens av den vi har hatt de seneste årene. Min utfordring til statsråden er da: Mener Regjeringen at kort ventetid og reell valgfrihet i helsetjenesten bør forbeholdes pasienter med god privatøkonomi? Det vil nemlig bli effekten hvis denne utviklingen fortsetter. Nå sies det gjerne i retorikken fra de nåværende regjeringspartier at det er en prinsipiell forskjell på det som kalles kommersielle tilbydere, og det som kalles ideelle tilbydere i privat sektor. Det er ikke lett å se hva dette retoriske skillet egentlig innebærer i praksis. Privatpraktiserende fastleger utgjør selve grunnmuren i den norske primærhelsetjenesten, og det er ingen tvil om at de driver kommersielt, i den forstand at de har et betydelig økonomisk utbytte av sitt eget arbeid, av sin egen innsats. Det samme kan sies om sykehusleger, som i perioden 2002–2004 fikk en meget betydelig lønnsøkning. En sykehuslege tjener i dag i gjennomsnitt 57 814 kr pr. måned. En fastlege har en netto gjennomsnittsinntekt på 736 000 kr beregnet i 2003-mynt. Hva er da egentlig det prinsipielle skillet som man er så opptatt av? Hva er skillet mellom dette og de øvrige private aktørene i helsetjenesten? For min del er dette skillet umulig å se. La meg til sist vende tilbake til spørsmålet om det frie sykehusvalg. De studiene som foreligger, viser at brukerne i stadig større grad aktivt anvender sin rett til fritt å velge, men samtidig viser de samme data – jeg viser her til Helseøkonomisk forskningsprogram, som nettopp har lagt fram en rapport – at den aller største delen av dem som får utført hofteoperasjoner, velger et tilbud som geografisk ligger nær eller aller nærmest. For mange har dette de siste årene vært en privat tilbyder. I dag vil man i Helse-Vest ikke lenger kunne nyte godt av et slikt tilbud hvis man bor i Rogaland, i Stavanger og Haugesund. Man vil derfor i fremtiden være nødt til å forflytte seg til Bergen for å få utført det samme. Til sist: Mener statsråden at det overordnede prinsipp for organiseringen av norsk helsetjeneste skal være hva som tjener brukerne kvalitativt og kvantitativt, eller skal det være Soria Moria-doktrinen?