Regjeringspartiene har i sine generelle merknader skrevet at de ønsker «en generell politikkendring for å skape mindre økonomiske forskjeller og bedring av økonomiske ytelser for mennesker som i dag lever på så lave inntekter at det må betegnes som fattigdom». Dette mente regjeringspartiene i fjor også. I år som i fjor mangler de konkrete forslagene som er nødvendige for å kunne oppnå dette. Jeg tok en titt på mitt innlegg fra i fjor og fant fort ut at jeg strengt tatt kunne ha sagt det samme i år som i fjor. De som har aller minst, får ikke mer, men tvert imot mindre på grunn av økte skatter og avgifter. Kampen mot fattigdom skal vinnes via arbeid til alle. Men ikke alle kan jobbe. Alderspensjonister, sterkt funksjonshemmede, smertepasienter, rusmisbrukere og psykisk syke mennesker ser ikke mulighet for å komme seg ut i arbeid. Samtidig viser oppdaterte tall fra NAV at ledigheten blant de yrkeshemmede har gått ned med bare 4 pst., mot 23 pst. nedgang blant ordinære arbeidssøkere. For mange mennesker er det en svært lang vei å gå før man kan komme ut i arbeid. For andre igjen er veien for lang. I forbindelse med den nye IA-avtalen har partene vært opptatt av å komme på banen på et tidligere stadium, og at fokus skal flyttes fra hvor syk man er, til hvor frisk man er. Jeg etterlyser den samme tankegangen i forhold til dem som sliter med å greie å få seg en jobb, eller sliter med å holde på en jobb. Fokus må flyttes fra hva man ikke kan, til hva man faktisk kan. Tilrettelegging av arbeidsplassen og uføretrygd som lønnstilskudd er viktige virkemidler i denne sammenhengen. Men da må ordningene gjøres kjent. Når jeg først er inne på dette med hjelpemidler, vil jeg ta for meg et par av disse. Tilskudd til tilrettelagte biler er svært viktig for funksjonshemmede. Kollektivtrafikken er ikke tilrettelagt, og egen tilpasset bil eller TT-kort er den eneste muligheten disse har til å komme seg ut. Imidlertid er regelverket i dag kun knyttet til hvor gammel bilen er. En bil må beholdes i elleve år før man kan få en ny, uansett hvor langt bilen har gått, og uansett hvor sliten den er. Flere og flere av de funksjonshemmede bileierne fortviler over utslitte biler som trenger betydelige reparasjoner for at de skal fortsette å ha glede av dem. Fremskrittspartiet fremmet derfor i Budsjett-innst. S nr. I for 2006-2007 et forslag for å få endret på dagens ordning. Det andre jeg vil si noen ord om, er servicehundene. Ifølge en artikkel i medlemsbladet til Norges Handikapforbund ble statsråden veldig imponert av en demonstrasjon han fikk av disse. Servicehundene innebærer ikke noen stor kostnad for samfunnet, men tvert imot store innsparinger på sikt. Disse hundene gir brukerne mulighet til å greie seg selv i hverdagen. Bruksområdene er nesten uutømmelige. Personer som i dag har et betydelig hjelpebehov, kan gis mulighet til å bo i egen bolig, med redusert hjelpebehov. Servicehundene erstatter mye menneskelig hjelp og gir den funksjonshemmede økt privatliv og frihet. Jeg må innrømme at jeg ble skuffet over at statsråden ikke har funnet dette tilbudet interessant nok til å satse på, særlig etter å ha lest oppslaget i Norges Handikapforbunds medlemsblad. Fremskrittspartiet har, i år som i fjor, ønsket å sikre et fortsatt tilbud samtidig som vi ønsker å sidestille ordningen med førerhunder for blinde og svaksynte. Å likestille funksjonshemmede med andre i samfunnet er et tverrpolitisk ønske og mål. Samtidig er det et tverrpolitisk ønske og mål at flere funksjonshemmede skal kunne arbeide. Skal vi få til dette, er det helt avgjørende at de virkemidler og tilbud som finnes, tas i bruk.