Det var bemerkningen om Trygve Hegnar og hans leder som fikk meg til å ta ordet. Det er jo slik at løssalgsavisene i Norge har momsfritak, og Trygve Hegnar kunne neste gang tatt seg bryet med å ta det regnestykket å regne ut hvor mange skattekroner, eller hvor mange statsstøttekroner, det betyr pr. arbeidsplass for Akersgata i Oslo. Min spådom er at det sannsynligvis ville være vel så høyt som det beløpet Fremskrittspartiet sa at norske bønder får. Fremskrittspartiet sier at man støtter opp om den norske bonden, og at partiet vil den norske bonden og landbruket vel. Det synes jeg er et resonnement som er svært besynderlig, og som må være som å prate mot bedre vitende. Hver gang vi har diskutert frihandel, eller hver gang vi har diskutert handelsavtaler og WTO i denne salen, erindrer jeg at Fremskrittspartiet har tatt til orde for å bygge ned importvernet, og for å gi våre defensive interesser når det gjelder landbrukspolitikk, på båten i forhandlinger med WTO. Når importvernet går ned, vil selvsagt også det norske markedet og avsetningsmulighetene på det norske markedet forsvinne, og dermed vil produksjonsgrunnlaget for veldig mange norske gårdsbruk forsvinne. Så bruker Fremskrittspartiet veldig mye av tiden sin på å hakke på norsk landbrukssamvirke. Det er en sport de har drevet med i mange år, og det som har vært konkurransen mellom Høyre og Fremskrittspartiet nå i høst, er hvem som er best til å bruke offentlige kroner til å støtte opp om de aktørene som prøver å komme inn på meierimarkedet. Det er for øvrig en merkelig problemstilling det også, at man skal trenge enorme overføringer over statsbudsjettet for i det hele tatt å være i stand til å konkurrere med Tine. Men hva er det som kjennetegner disse produsentene? Det er jo ikke det at man har fått et større vareutvalg. Synnøve Finden konkurrerer jo på hvitost. Q-meieriene produserer melk. Jeg har ennå til gode å se at dette har fått prisen ned for norske forbrukere. Man vil ta ned de direkte tilskuddene over statsbudsjettet, halvere dem, og så påstår man da at kombinasjonen av åpne grenser, reduserte direkte overføringer og et knekt meierisamvirke er å ville bonden godt, og at det er å ville den norske landsbygden godt. Jeg har, med all respekt, veldig vanskelig for å se at det kan stemme. Så har jeg lyst til å si avslutningsvis at dette jo har vært prøvd før. Det er jo land som har gjennomført en liberalisering av sin landbrukspolitikk, deregulert den fullstendig, og som ikke har noen reguleringer på eiendomsretten. Amerika er et slikt land. Hva er det man ser der? Jo, man ser at man nå er tilbake der vi i Europa var for 100 eller 200 år siden. Der er det bønder som fungerer som leilendinger under store, store selskap.