Året 2004 ble en merkestein for NATO-alliansen. 1. april i fjor bidrog NATO til at Europa på nytt var blitt ett kontinent. NATO-utvidelsen var avrundingen på en lang prosess etter den kalde krigens slutt. NATO tilpasset seg raskt etter 1989, og startet bl.a. opp med Partnerskap for fred-prosjektet, som etter hvert har resultert i den utvidelsen vi har fått. Først ble Tsjekkia, Polen og Ungarn tatt opp som medlemmer for noen år tilbake. Da krysset tre land grensene fra den kalde krigen. Det kunne de ikke gjort tidligere. De krysset nå denne grensen uten andre konflikter og prosesser enn dem som hører demokratiet til, og det har gått fort i Europa de siste 15 årene. Og i fjor ble altså NATO utvidet til å omfatte praktisk talt hele Europa. Etter Berlinmurens fall var det faktisk mange som spådde NATOs endelikt. I beste fall kunne NATO utvikle seg til en politisk prateklubb, ble det sagt. Men NATO har hatt en fabelaktig evne til å tilpasse seg nye sikkerhetspolitiske rammebetingelser – og nye trusselbilder. Allerede det strategiske konseptet fra 1999 viste en handlekraft og en evne til å være framtidsrettet som var ganske imponerende. Så er det slik at en forsvarsallianse naturligvis trenger militære kapasiteter for å ha autoritet. NATOs toppmøte i 2002 vedtok det ambisiøse, men realistiske og absolutt helt nødvendig programmet «Prague Capability Commitments», som startet et samarbeid mellom landene i alliansen, først og fremst de europeiske landene, om utvikling og bruk av militære kapabiliteter – samarbeid over landegrenser: ett land har én fasilitet og et annet land har noe annet, og økt interoperabilitet, for å si det på stammespråket. Også i 2004 arbeidet NATO med å omforme sin militære evne til å kunne håndtere de sikkerhetspolitiske utfordringene som vi står overfor. Jeg deler komiteflertallets syn på dette. Det er «behov for mer fleksible styrker», som det sies i innstillingen, og nye og kostbare kapasiteter krever videreutvikling av det flernasjonale samarbeidet og en økt arbeidsfordeling mellom de enkelte NATO-land. Vi har tidligere i dag diskutert NATOs styrkebidrag til Afghanistan. I denne omgang skal jeg begrense meg til å understreke at NATO i lang tid framover vil ha Afghanistan som hovedprioritet når det gjelder internasjonale fredsoperasjoner. Komiteen viser til EUs overtakelse av NATOs styrker i Bosnia og understreker det gode samarbeidet som eksisterer mellom NATO og EU. Det er jo også slik, som det er blitt sagt tidligere i dag, at EU-operasjoner er avhengige av den såkalte Berlin-pluss-avtalen mellom EU og NATO om å disponere NATOs styrker. Det er bred politisk enighet i Norge om NATOs operasjoner i Kosovo. Siden vi behandler meldingen om NATOs virksomhet i 2004, finner jeg i dag grunn til å gi ros til den norske KFOR-styrken, som i fjor vår viste at den takler utfordrende situasjoner på en eminent måte. De norske profesjonelle styrkene er i dag robuste, samtrente og godt skolerte, både fysisk, mentalt, etisk og kulturelt. Det de norske styrkene i Kosovo i fjor viste, var jo nettopp hva som skal til i en situasjon hvor de blir truet. Da gjelder det å holde hodet kaldt. Det gjorde de også, de reddet en situasjon og har også fått ros i NATO for dette. Jeg merker meg for øvrig at utenrikskomiteen også tar til orde for at NATO bør spille en mer politisk rolle i sitt arbeid i Kosovo, for bl.a. å støtte opp under FNs innsats. Til slutt: Stortinget har for tiden liggende en melding om nordområdene, som kommer opp til behandling i denne salen om noen dager. De utfordringene som vi ser der, kan bare løses innen en multilateral ramme. Derfor er også NATO-Russland-rådet svært viktig for oss.