Kenneth Svendsen sa at jeg var opptatt av «Fremskrittspartiets minstepensjonister». Nei, jeg er nok ikke noe mer opptatt av Fremskrittspartiets minstepensjonister enn av andre minstepensjonister, men jeg er opptatt av alle minstepensjonister. Og det beste vi da kan gjøre, er å få på plass et trygt og bærekraftig pensjonssystem for framtida, slik at folk har trygghet for framtidige pensjonsutbetalinger. Jeg vil også benytte anledningen til å takke Svendsen for bekreftelsen på at det jeg sa om at Fremskrittspartiet mener at alle skal ha en helt lik flat minstepensjon utbetalt fra staten når en blir pensjonister, var riktig. Så kan vi sikkert diskutere nivået på den pensjonen. Men hvis både Kenneth Svendsen, Robert Eriksson og Kari Kjønaas Kjos skal bli enige om at alle utfordringene de snakket om i sine innlegg, skal dekkes innunder en minstepensjon, blir det i alle fall ikke besparelser i statens utgifter til folketrygden i åra som kommer. Problemet med Fremskrittspartiets system ville ha blitt at de som har slitt og jobbet i mange år, ikke hadde fått noen verdens ting igjen for det. Hjelpepleieren som har jobbet i 40 år på sjukehjemmet, hadde ikke fått igjen ei krone i pensjon. Industriarbeideren som har stått 45 år ved en fresemaskin, hadde ikke fått igjen ei krone i pensjon. Jeg syns det ville blitt et blodig urettferdig system, og jeg er glad for at det er lite som peker i retning av at Stortinget kommer til å gå inn for noe som er i nærheten av et slikt flatt, urettferdig pensjonssystem. Men det er klart lov å være uenig. Det er til og med av og til ganske logisk å være det. Til slutt: I motsetning til Åse Gunhild Woie Duesund kan jeg nok ikke skilte med bakgrunn fra helsevesenet. Jeg har riktignok flere år i saniteten i Heimevernet, men kompetansen der begrenser seg stort sett til å spjelke bein. Men hvis den kompetansen etterspørres, er jeg beredt til å bidra raskt.