Jeg sier tusen takk til representanten Laila Dåvøy for et veldig fint initiativ. Med den store utryggheten alle som får kreft, vil føle – om de får den beste behandlingen, om de virkelig får de beste tilgjengelige legemidlene – er dette et viktig og stort tema. Som Dåvøy også var inne på i sin kommentar til statsråden, har statsråden kommet med en rekke gode svar, og vi ser fram til å finne enda nærmere beskrivelser i den nye kreftstrategien. Jeg vil bringe inn et moment som kommer i tillegg til det som er tatt opp til nå i debatten her. Det er at jeg mener at det forebyggende arbeidet også er en del av den samlede behandlingen, den samlede innsatsen mot kreft. Det er når det gjelder denne delen, at vi kan se de aller største forskjellene, og de aller største sosiale forskjellene. Vi vet f. eks. at blant dem med kort utdanning i alderen 45 til 60 år – det ble lagt fram statistikk av Sosial- og helsedirektoratet i fjor vår – er det to og en halv gang så mange som dør – og mange av tilfellene gjelder kreft – enn blant dem med lang utdanning. Vi vet at blant dem med kort utdanning er det fire ganger så mange som sier at de aldri mosjonerer, som blant dem med høy utdanning. Når det gjelder de faktorene som vi vet er utløsende i forhold til forekomst av kreft, er det veldig svære sosiale forskjeller mellom grupper og rundt i landet. Dette gjelder alkoholforbruk, det gjelder kosthold, det gjelder røyking, det gjelder mosjon, det gjelder ikke minst lokal forurensning, det gjelder arbeidsmiljø – alle avgjørende faktorer. Når f.eks. Høyre i sin valgkamp i 2005 hadde det jeg vil kalle en alkoholholdig valgkamp, hvor man gikk inn for sprit til 18-åringer, vin i butikkene og fri flyt av alkohol i parkene, vil jeg si at det er det motsatte av forebygging av sykdom, og ikke minst det motsatte av forebygging av kreft. Helsekartet over Norge viser at det er store forskjeller i dødsårsakene – og særlig når det gjelder kreft – fra fylke til fylke og fra østkant til vestkant. Enda større forskjeller kan vi se hvis vi sammenligner Norge med andre land. Ta f. eks. Japan. Vi vet at Japan har et kosthold som er preget av fisk og av lite mettede fettsyrer. Andelen som dør av kreft i Japan, er dramatisk mye mindre enn i Norge. Vi ser at dette henger sammen med spørsmål som er miljøbetinget, som er betinget av slike faktorer som vi kan gjøre noe med. Så det virkelig store framskrittet i kampen mot kreft kan oppnås gjennom en bredere og sterkere forebyggende innsats. Når det gjelder kosthold, vil jeg si at det er stort behov for mer forskning, mer kunnskap, mer dokumentasjon av hva som er kreftframkallende stoffer og ikke. Vi får stadig framsatt sensasjonelle påstander i media om at det eller det kan forebygge kreft: Spiser du dét, så får du aldri i verden kreft – eller det motsatte. Vi har behov for å vite mer og for å få dette klarere fram til folk. Like viktig er mosjon. Vi kan vel si det slik at hver sykkelvei og hver grønne lunge forebygger kreft. Det er også viktig å få ned alkoholforbruket. Dette er dokumentert. Innsats mot lokal forurensning er også viktig. Det er områder med mye forurensning, særlig fra biltrafikk, som øst i Oslo, hvor vi ser at det er store utslipp av kreftframkallende benzener, kreftframkallende svevestøv. Det er de samme områdene hvor det er mye høyere dødelighet enn vest i Oslo eller i andre deler av landet. Vi har sett tolvårstallet bli gjentatt gang på gang, og det har ikke gått ned i de seinere tiårene. Det skyldes disse miljøfaktorene, som økt biltrafikk og økte utslipp av den typen jeg beskriver. Så en god miljøpolitikk er et av de viktigste tiltakene for å fjerne forskjeller når det gjelder kreft, og for å forebygge kreft, fordi denne sykdommen kanskje er den sykdommen som mest av alle er miljøbetinget. Det samme gjelder arbeidsmiljøet, som vi vet – bl.a. gjennom sammenhengen mellom asbest og lungekreft – har hatt veldig mye med kreft å gjøre her i landet. Den nye nanoteknologien, som er på innmarsj i den internasjonale industrien og også i all slags industri i Norge, vil bety mye positivt, gjøre alt fantastisk lite og mer funksjonelt, men vi vil også få en masse stoffer som vi ikke kjenner virkningen av som tas i bruk i industrien i stadig større tempo. Så det gjelder at vi følger med, at vi ikke får nye historier av typen asbestsaker når nye materialer tas i bruk. Jeg håper at denne diskusjonen, hvor jeg også kunne brakt inn mange flere momenter enn det tida tillater, kan følges opp når vi kommer nærmere inn på problemstillingene i forbindelse med kreftstrategien, som vi får her til Stortinget i samband med Nasjonal helseplan.