Jeg oppfatter det slik at bakgrunnen for dette spørsmålet er et innslag i NRK-Dagsnytt hvor departementet var bedt om å kommentere svingninger i antall innvilgede benådningssøknader på 1990-tallet. I den forbindelse bad NRK spesielt om en forklaring på hvorfor et høyt antall personer fikk innvilget benådning i 1992, 1993 og 1994. Jeg finner grunn til å understreke at vanlig benådningspraksis ble fulgt også tidlig på 1990-tallet, men at den betydelige soningsrestansen man da hadde, førte til at flere personer kvalifiserte til å få innvilget benådning. Det var spesielt tidsmomentet, lang tid mellom domfellelse og soning, som var årsak til at flere ble benådet enn normalt. Dette fikk særlig utslag i forhold til personer som var idømt korte og ubetingede fengselsstraffer for mindre alvorlige forhold, og som ikke ble prioritert i forhold til rask innkalling til soning. Flere ble også innvilget benådning på grunn av omstendigheter som hadde inntruffet mens de stod i soningskø, f.eks. alvorlig sykdom eller spesielt positiv utvikling. Som justisminister har jeg forståelse for at en slik praksis ble fulgt i situasjoner hvor tidsmomentet ikke kunne legges den domfelte til last. Stortinget var informert om ovennevnte situasjon gjennom den innberetning om antall benådningssøknader, innvilgelser og avslag som rutinemessig sendes til Stortingets kontroll- og konstitusjonskomite hvert halvår. Sammen med statistikken fikk også kontroll- og konstitusjonskomiteen oversendt samtlige statsrådsforedrag for gjennomsyn. I Innst. S. nr. 107 for 1993–1994 fra Stortingets kontroll- og konstitusjonskomite, som ble avgitt i forbindelse med behandlingen av regjeringsprotokollene for tidsrommet 1. juli 1992 til 30. juni 1993, ble temaet soningsrestanser og benådning spesielt omtalt. I den forbindelse ble det fra komiteens medlemmer fra Høyre, Senterpartiet, Kristelig Folkeparti og Fremskrittspartiet uttrykt en bekymring for at lang tid mellom domfellelse og soning ble brukt som grunnlag for å innvilge benådning. Det ble imidlertid vist forståelse for at: «Det å bli innkalt til en soning mange år etter domfellelsen hvis den domfelte i mellomtiden har skikket seg vel og kommet på fote familie- og arbeidsmessig vil kunne være nedbrytende både for den enkelte, familien og samfunnet.» Ingen av disse medlemmene gav signaler om at Justisdepartementet burde legge om sin benådningspraksis, men bad i stedet departementet om å forsterke innsatsen og arbeidet med å redusere soningskøene, slik at ventetid fra soning normalt bortfaller som tema i benådningssaker. Antall saker hvor benådning ble innvilget for ubetinget fengselsstraff, var på ca. 45 i 2004, og ligger på ca. 11 hittil i 2005. Disse tallene ligger under gjennomsnittet for antall innvilgede søknader om benådning for ubetinget fengselsstraff fra 1995 og fram til i dag. Dagens soningsrestanse på ca. 2 350 dommer ligger betydelig under soningsrestansen tidlig på 1990-tallet. Skulle soningsrestansen igjen vokse betydelig, kan det ikke utelukkes at det kan ha innvirkning på antall personer som blir benådet for ubetinget fengsel. Som justisminister vil jeg derfor legge stor vekt på tiltak som er egnet til å redusere soningsrestansen, nettopp fordi en betydelig soningskø har utilsiktede virkninger på mange områder i straffesaksavviklingen, ikke bare på behandling av benådningssaker.