På samme vis som under forrige sak er dette også nyttig revisjon for alle aktører i strafferettskjeden – helt åpenbart. Vi merker oss både komiteens merknader og ikke minst det som ligger i bunnen fra Riksrevisjonen. Det er to typer revisjon vi har en sterk fokusering på når det gjelder strafferettskjeden, som jeg syns det er grunn til å stoppe opp ved under denne debatten. Begge er forankret i politiets virksomhet. Det første gjelder de sakene som politiet får inn på sine bord og som man på bakgrunn av enten anmeldelse eller offentlig påtale faktisk klarer å drive etterforskning i. Der har Riksrevisjonen påpekt helt riktig at vi sliter i forhold til saksbehandlingstid. Det andre forholdet, som også er viktig, er at det fortsatt er slik at mange saker ikke kommer på politiets bord. Når det gjelder vinningskriminalitet her i Oslo f. eks., vet vi at under 5 pst. oppklares. Mye av det forblir mørketall. De fleste – over 90 pst. – av dem som utsettes for voldtekt i Norge, opplever aldri at det blir avsagt noen straffedom. Det er klart at det også er et aspekt vi ikke må glemme når vi skal vurdere effektiviteten av hele strafferettspleien, nemlig at det faktisk finnes store mørketall som man aldri får inn i strafferettspleien, og som man aldri får reagert imot. Derfor har Regjeringa iverksatt flere tiltak for å øke oppklaringsprosenten når det gjelder en rekke typer forbrytelser og forseelser. Særlig har vi nå i høst satset i forhold til Økokrim, hvor det er store mørketall når det bl.a. gjelder hvitvaskingsmeldinger som kommer inn, og har styrket bemanningen for å drive etterforsking i forhold til det. Vi mener det nå er riktig å styrke politiinnsatsen rettet inn mot den vold som skjer i nære relasjoner, hvor vi også åpenbart har store mørketall, og som aldri blir gjenstand for måling av noen i forhold til saksbehandlingstid. Det er også flere andre områder det er grunnlag for å trekke fram. Når det gjelder de mer målbare størrelser vi står overfor når politiet først får sakene inn på sine bord, så er det er grunnlag for å gi ros til den forrige regjering for det arbeid – den debatt og den politiske satsing – som er gjort. Det ville ha vært for frekt fra min side å si at alt lykkes for den nye regjering i forhold til utviklingen av straffesakskjeden, for vi ser nå at den innsats som er gjort i løpet av de siste årene, har båret frukter. Dette gir gode signaler om at den politireformen som ble igangsatt, og som har vært under hard ild, faktisk nå er i ferd med å konsolidere seg og gi gode resultater, ikke bare i forhold til saksbehandlingstid, men også ved at man retter blikket inn mot nye kriminalitetstyper der man tidligere ikke var i stand til å drive etterforskning – bl.a. i Agder med et prosjekt om vold mot barn i nære relasjoner, som jo er svært vanskelige saker – og vi ser Økokrims satsing i flere politidistrikter, hvor man virkelig har tatt grep. Går vi inn og ser på saksbehandlingstida og hvordan den har utviklet seg, noe som også Riksrevisjonen har vært inne på, ser vi svært gode resultater nå ved årsskiftet. Det er grunn til å gi ros til de aktørene i politiet og i påtalemyndigheten som har brakt fram nettopp slike resultater. Når det gjelder den alminnelige saksbehandlingstida for straffesaker, var den i 2004 på 153 dager. I 2005 var den nede i 128 dager, og vi vet at den er på vei ned og er i ferd med å nå akseptable måltall. Men, som det er påpekt, en del saker må nødvendigvis ta lengre tid. Etterforskningen kan være komplisert, og vi kan heller ikke prute på rettssikkerheten når det gjelder dette. Når det gjelder saksbehandlingstida for voldssaker, hvor Stortinget har satt en klar frist på 90 dager, ser vi at den i 2004 var på 141 dager, og i 2005 var den på 99 dager. Jeg har fått opplyst av Riksadvokaten at i løpet av siste halvår i 2005 var behandlingstida for voldssakene nede i 80 dager, altså godt innenfor fristen. Det er godt å se at nyttig arbeid både fra den tidligere regjeringa, fra departementet og fra politiet nå bærer frukter. Det som også er interessant, er spørsmålet om oppklaringsprosent. Når man behandler sakene raskere, betyr det at man oppklarer færre og henlegger flere? Det har vært en påstand i kriminalpolitisk debatt, og det vil bli spennende å se på utviklingen når det gjelder oppklaringsprosenten. Den er for lav, men samtidig gjør vi oss spennende erfaringer, fordi man i de distriktene hvor man har rask saksbehandlingstid, også har høyere oppklaringsprosent. Og det er interessant. Det kan være sånn at når man får effektivisert sitt arbeid med straffesaker og får ferske bevis, så er det også et argument og en hjelp til at man faktisk får oppklart saken. Det er enklere for vitner å huske hva som har skjedd når man umiddelbart blir avhørt, enn om man skulle bli avhørt ett år etter hendelsen. Vi har flere eksempler på at det synes som om oppklaringsprosenten faktisk stiger i de distriktene hvor man har raskere saksbehandlingstid. Det er grunnlag for å peke på at dette også bidrar til at vi får oppklart mer når det gjelder kriminalitet, og sånn sett da også får reagert bedre, slik at vi i sum kan få ned kriminalitetstrykket. Det er dette som altså er bakgrunnen for at Regjeringa velger å legge avgjørende vekt på at vi må fortsette arbeidet med å få en effektiv straffesaksbehandling.