La meg også få lov til å uttrykke Høyres støtte til det arbeidet Regjeringen har gjort i den situasjonen som har oppstått. Jeg tror det er viktig at Norge fortsetter å opptre samlet og rolig og oppfordrer til dialog og vern om ytringsfriheten selv når den settes under press. Jeg har også lyst til å gi honnør til andre. Jeg ser at dialogen med muslimske miljøer i Norge er spesielt viktig. Jeg har lyst til å gi honnør nettopp til den opptreden som den store delen av, ja nesten alle, norske muslimer har vist i forhold til diskusjonen og debatten som har vært i Norge. De har stått frem som forsvarere av ytringsfriheten uansett om de nok alle også gir uttrykk for at de føler seg sterkt krenket gjennom de karikaturene som har vært publisert. Jeg registrerer også at mange av våre muslimske brødre og søstre bruker den samme ytringsfriheten og deltar aktivt i samfunnsdebatten nettopp om spørsmål som berører dem, og det tror jeg også er en positiv del av den utviklingen vi ser i vårt samfunn. Jeg synes også det er grunn til å tenke på og takke dem som i dag står i første linje – rett og slett – i den krisen som er oppstått ute, både ambassadepersonell, soldater, politiets observatører og hjelpearbeidere både i Syria, i Libanon, i Iran, på Vestbredden og i Afghanistan. Det er tøft for dem å oppleve dette, og jeg tror det er viktig at vi også viser vår klare støtte til det arbeidet som de gjør hver dag. Det vi opplever nå, er en ekstrem form for tabloidisering i en globalisert verden. Det er rykter som har oppstått, og fortellinger om hva som faktisk har skjedd – både i Norge og i Danmark – som er grunnlag for den bevegelse som i noen land kanskje har delvis offisiell støtte, men som i andre land åpenbart eksisterer i mangel av kontroll. Det er viktig for oss at vi som land står samlet om de grunnleggende verdiene vi har, som respekt og ytringsfrihet, men at vi kanskje også benytter denne anledningen til å tenke litt nytt. Nettopp hvordan norske muslimer har reagert, tror jeg viser at både integreringen og identifikasjonsarbeidet i vårt samfunn kanskje har gått bedre enn det av og til later til. Det er uhyre viktig for oss nå ikke å piske opp noen stemning mot islam eller mot muslimer i vårt samfunn. Jeg er glad for at Regjeringen fortsetter den dialogen som vi startet i forrige periode, både med alle minoritetsreligionene og også med ungdomsmiljøene, for ikke minst er det viktig å sørge for god integrering i og god identifikasjon med det norske samfunnet for de unge som skal leve og vokse videre i vårt samfunn. Da er det viktig at vi også sørger for at våre politiske saker og debatter er relevante med tanke på innvandrernes problemer, det er viktig at vi har respekt for deres utfordringer, samtidig som vi ikke kompromisser på våre viktigste områder. Det er også viktig å tenke igjennom hvordan vi kan spre mer kunnskap om vårt samfunn og om andre samfunn – i vårt samfunn. I Norge har Kirken og religionens rolle i politikk og samfunnsliv blitt svekket kontinuerlig i flere hundre år. I mange muslimske land har utviklingen vært annerledes, særlig etter 1970. Religionens rolle er blitt viktigere. Egentlig har våre samfunn gjennomgått motsatte prosesser. Det som er naturlig for oss, virker truende på andre. Og hvis vi skal være ærlige: Det andre, altså det omvendte, virker truende på oss. Derfor har vi noen utfordringer når det gjelder å spre kunnskap, både i vårt samfunn og ut fra vårt samfunn til andre samfunn. Derfor synes jeg det er grunn til å utfordre redaktører og massemedieeiere både i Vesten og i Midtøsten på flere områder: De må være flinkere til å forklare forskjellen mellom de få ekstremistene og det moderate flertallet – for det store, moderate flertallet deltar ikke i opptøyer eller brenner norske ambassader. Vi utfordrer redaktører og politikere i Vesten til å formidle innholdet i den muslimske tro og hvorfor en del av disse spørsmålene betyr så mye for befolkningen. Og vi utfordrer redaktører og politikere i Midtøsten til å forklare hvorfor vi legger så stor vekt på ytringsfrihet og demokrati. Men det kreves også en del nytenkning i utenrikspolitikken. Vi må gjøre noe annet enn bare å snakke med diplomater. Vi må jobbe på nye måter gjennom media, med nye virkemidler. Vi må treffe nye mennesker og bruke vår minoritetsbefolkning som brobygger til å opplyse om vårt samfunn. Og vi må avvise ethvert forsøk på å si at dette bare er en konsekvens av konflikten i Midtøsten. Dette er en konsekvens av at verden har for lite av menneskerettigheter og for mye av diktatur, kanskje særlig i Midtøsten.