Vi er inne i en kritisk fase i WTO-forhandlingene. Det ligger et stort ansvar på Regjeringa for å sikre en fortsatt livskraftig og stor næringsklynge knyttet til norsk landbruk. Landbruket er en av landets mest allsidige og spredte næringsklynger og utgjør i dag godt over 100 000 arbeidsplasser. Foredlingsindustrien basert på jordbruksvarer omsetter for over 70 milliarder kr og står for 20 pst. av industriarbeidsplassene i Norge. Dette er den virksomhet i Norge som gir størst ringvirkninger i form av verdiskaping i andre sektorer. Landbruket er en av landets største kjøpere av transporttjenester. Landbruket danner grunnlag for forskning innen jord- og skogbruk, teknologi og biologi. De pågående jordbruksforhandlingene i WTO vil være avgjørende for i hvilket omfang vi skal kunne ha verdiskaping og sysselsetting i norsk landbruk i framtida, og hvilke ringvirkninger vi skal ha av landbruket. Det er et faktum at landbruket er avgjørende for å sikre bosetting i hele landet, og ikke minst for at vi skal greie å ta vare på kulturlandskapet, som igjen er avgjørende for turistnæringa. Det hører også med til dette bildet at vårt småskalalandbruk er et miljøvennlig landbruk. Det er store verdier som står på spill, store verdier ikke bare for den enkelte bonde, men for det norske samfunn. Den norske bonden er allerede hardt presset og har svært lite å gå på. Mange har lite å gå på. Ferske tall for inntektsutvikling viser at yrkesgruppa bønder har langt under halvparten av landets gjennomsnittsinntekt. Mens snittinntekten for bønder anslås å bli på 153 000 kr i 2005, er snittinntekten for andre på 348 000 kr, en forskjell på nær 195 000 kr. Inntektsforskjellen har under den regjeringa utenriksministeren er en del av, økt med 30 000 kr fra 2002 til 2005. I samme periode er antallet bruk redusert med over 10 pst. Det viser alvoret i situasjonen når vi står foran tunge og avgjørende forhandlinger på jordbruksområdet. En ytterligere forverring av inntektene i landbruket vil få betydelige konsekvenser. Spørsmålet om markedsadgang er det mest sentrale for norsk landbruk i WTO-forhandlingene. Her har Regjeringa fokusert på begrepet «sensitive produkter». Det er foreløpig uklart hvor mange produkter det er som kan inngå som sensitive, og det er også uklart hva tollreduksjonene vil kunne bli på det som til slutt defineres som sensitive produkter. Ett regjeringsmedlem har uttrykt tvil om hvorvidt mjølk vil kunne defineres som et sensitivt produkt. Så spørsmålet mitt til utenriksministeren er: Hvordan jobber Regjeringa med å operasjonalisere dette begrepet, konkret hvilke produkter mener utenriksministeren må defineres som sensitive for at Norge skal kunne akseptere en avtale, og hvor store tollreduksjoner kan aksepteres innenfor disse produktene? Det er helt klart at et tolltak, hvis et slikt blir satt, etter alt å dømme blir på et langt lavere nivå enn det norsk landbruk kan leve med. Regjeringa må derfor være krystallklar på at et forslag om tolltak i forhandlingene ikke vil være akseptabelt for Norge. Det må tydelig signaliseres overfor de øvrige forhandlingspartnerne at dette er Norges utgangspunkt. Så mitt spørsmål til utenriksministeren er: Hva er status i forhandlingene i forhold til tolltak? La meg også spørre helt konkret: Kan Regjeringa akseptere et tolltak? Uansett vil de fleste tollsatsene bli utsatt for generelle reduksjoner. Regjeringa må sikre at Norge, som har om lag 50 pst. av tollsatsene sine som nulltoll eller med lav toll, får betalt for dette i forhandlingene, særlig ved fastsettelse av nye tollkvoter. Regjeringa må sørge for at de generelle reduksjonene på tollsatser på forskjellig nivå blir så lave som overhodet mulig. La meg da spørre utenriksministeren: Hvilke vurderinger gjør han seg av dette, og hvor mener han at smertegrensene går? Regjeringa har lagt stor vekt på det såkalte unntaket i rammeavtalen knyttet til blå boks, nemlig at land med høyt støttenivå skal behandles på en spesiell måte. Spørsmålet mitt til utenriksministeren er: Hva forventer han konkret å få ut av dette såkalte unntaket? Det kanskje viktigste virkemiddelet for å oppnå et resultat som norsk landbruk kan leve med, er å stå sammen med G10. Der må vi ta en lederrolle for å sikre at det blir fokusert på Norges interesser, og sikre at våre vurderinger også blir toneangivende i gruppa. Det kreves proaktiv innsats og initiativ. Det må også føres en løpende dialog med nettoimporterende land i sør. Disse utgjør flertallet av WTOs medlemsland. Mange fattige land understreker at beskyttelse av egen produksjon er et spørsmål om liv eller død på landsbygda i deres land. Vi har mye til felles med de fattigste landene, som fortsatt har en svak stemme i WTO-forhandlingene. G10 og disse landene bør bygge allianser for å sikre retten til å bestemme over egen matpolitikk, inkludert de tiltak som er nødvendige for å sikre egne innbyggere mat. Samarbeidet må utvikles gjennom dialog og analyser. Målsettinga må være å identifisere de områder der vi har felles interesser, slik at G10 og de nettomatimporterende landene kan legge fram felles forslag eller gi støtte til hverandres initiativ. Hva har Regjeringa gjort så langt i forhold til alliansebygging mellom G10 og de nettoimporterende landene i sør? Det er ytterligere et av våre spørsmål. Hvilke initiativ vil Regjeringa ta framover for å sikre et tett samarbeid med disse landene i sør? Utenriksministeren har vært opptatt av at Norge ikke skal stå i veien for et resultat i WTO-forhandlingene. Senterpartiet er enig i at det er viktig å være konstruktive, men vi må ha våre nasjonale interesser i hovedfokus på samme måte som alle andre land har det. Formålet med WTO-forhandlingene er at alle land skal ha nytte av handelsliberaliseringa. Det er Regjeringas ansvar å sikre dette for Norges vedkommende. Jeg savner en konkret analyse av hva Norge skal oppnå totalt sett i denne forhandlingsrunden. Så langt har vi bare fått uforpliktende vurderinger fra Regjeringa. Norge vil – det anerkjenner vi sannsynligvis begge, både utenriksministeren og jeg – tape på landbruksforhandlingene. Mange norske arbeidsplasser og verdiskaping i Norge er i fare. Tallene for omsetning og sysselsetting er nevnt tidligere og er konkrete størrelser å forholde seg til. Hva Regjeringa forventer å oppnå på andre områder av konkret karakter, er imidlertid svært diffust. Det største potensialet syns å være knyttet til økt tjenesteeksport og etableringer i utlandet, slik det framstilles fra Regjeringa. Og mitt spørsmål er: Hvilke forventninger har utenriksministeren til hva dette vil bety for sysselsetting og verdiskaping i Norge, og på hvilke grunnlag er disse forventningene fundert? I lys av at tida går, vil jeg bare på tampen spørre utenriksministeren om hvilke planer han har sjøl for å ta initiativ til at Stortinget skal bli involvert i disse prosessene. Nå får vi en gjennomgang her i dag, men jeg formoder også at Regjeringa sjøl har planer om å komme til Stortinget og redegjøre for forhandlingsposisjoner, enten i dette forum eller i andre fora i Stortinget. For det er ingen tvil om at forhandlingene i sommer kan vise seg å bli svært avgjørende for den videre forhandlingsprosessen. Det ville være meget trist om vi skulle havne i den situasjonen også i år som vi havnet i i fjor, at Stortinget ikke hadde muligheter for å ta grundige drøftinger før en plutselig var i en situasjon i Genève hvor det måtte fattes meget viktige beslutninger. Så mitt spørsmål helt til slutt til utenriksministeren er: Utover de orienteringene som jeg regner med at vi får nå om hvor grensene går for hva Norge kan tåle i forhandlingene, hvilke ytterligere planer har han om å orientere Stortinget om disse viktige spørsmålene?