Rundt 200 000 av våre innbyggere har diabetes, og ca. halvparten av disse har sykdommen uten å vite om det ennå. Vi ser også at diabetes 2, tidligere kalt aldersdiabetes, nå rammer yngre mennesker, og antallet med diabetes 2 er firedoblet de siste femti årene. Hvert år får anslagsvis 67 000 nordmenn diagnosen diabetes 2. Vi ser også en overrepresentasjon av denne sykdommen blant deler av innvandrerbefolkningen. Sykdommen er arvelig, men hovedgrunnen til at sykdommen bryter ut tidlig, er endringer i livsstil, lite mosjon, dårlig kosthold, overvekt – og selvsagt også at mange nå oppnår en høyere levealder. Denne sykdommen fører dessverre med seg mange alvorlige senkomplikasjoner, som synstap, svekket nyrefunksjon, dårlig blodsirkulasjon, nevropati, fotsopp og amputasjoner. Senkomplikasjonene kommer først etter 15–20 år, og tidligere ble ikke så mange av pasientene gamle nok til å utvikle disse senskadene. I dag, da unge mennesker også utvikler sykdommen, vil vi se en sterk økning av skader. Det ser vi faktisk allerede i dag. Disse skadene kan unngås i de fleste tilfeller, og det er derfor viktig å se på alle muligheter til å forebygge. Norge er ikke best i klassen på diabetesomsorg. Det er et stort forbedringspotensial, både når det gjelder å forebygge at sykdommen bryter ut, i neste rekke å forebygge at de som har sykdommen, ikke utvikler senplager, og sist, men ikke minst, å pleie og ta vare på de pasientene som har fått senplager, slik at de får oppfølging og riktig faglig hjelp. Island har klart å gi en god forebyggende behandling for å unngå synstap, i dag er det på Island et unntak at folk mister synet. Eksempler på forsøk i Sverige viser at riktig forebygging fører til at man unngår amputasjoner. Kanskje vi kan kopiere gode løsninger hvor andre lykkes, i stedet for å bruke masse ressurser på å finne egne løsninger for å nå de samme målene. I denne interpellasjonen har jeg ønsket å rette fokus mot føttene, våre undersåtter, som bærer oss gjennom hele livet, men som dessverre får altfor liten oppmerksomhet. Diabetespasienter har over 15 ganger så stor fare for å måtte amputere bein som mennesker uten sykdommen. Årsaken til at diabetespasienter må amputere, er ofte en kombinasjon av nerveskader, nevropati, og nedsatt blodsirkulasjon til føttene. Pasientene som har nedsatt følsomhet, merker ikke harde kanter på sko, gnagsår, nedgrodde negler, hudsprekker eller om de trår på spisse gjenstander. Dette kan lett føre til sår, og sykdommen er også årsaken til at sårene gror langsomt, og at det lett oppstår infeksjoner. Fotpleie og valg av riktig fottøy kan være med på å bekjempe sår og skader på føttene. Det er forferdelig å tenke på at det hvert eneste år er opptil 300 mennesker her i landet som kunne ha unngått å amputere. En amputasjon er ikke bare smertefull og tragisk, men vil også kunne føre til problemer med gange, smerter i bein, og ikke minst ryggproblemer. Vi har sett en dramatisk økning av amputasjoner det siste året, og det er nå viktig at det innføres tilfredsstillende rutiner som sikrer pasientene i faresonen en god faglig oppfølging. Nærmere 70 pst. av amputasjonene ved diabetes utløses av fotsår som fører til dyp infeksjon og koldbrann. Amputasjonsrisikoen kan reduseres med minst 50 pst. ved regelmessige fotinspeksjoner og forebyggende fotpleie av godkjent diabetesfotterapeut. Det er viktig at disse har en faglig videreutdanning, og det er viktig at man får et tverrfaglig fagpersonell. Personer med diabetes burde få undersøkt føttene sine minst én gang i året. Det burde være like naturlig å se på føttene til en diabetiker som å måle blodtrykket. Fastlegene må nå ta et større ansvar, og det må etableres gode rutiner for henvisning til spesialist og diabetesteam bestående av legespesialister, spesialister på sykepleie, fotterapeuter med spesialkompetanse og ortopediingeniører. En amputasjon med etterbehandling kan koste opp mot 1 mill. kr. I tillegg kommer utgifter til proteser eller annet nødvendig hjelpeutstyr. For hver amputasjon man kan unngå, spares både pasienten og samfunnet. En konsensuskonferanse i Sverige har regnet ut at en bedre behandling av diabetikernes føtter kan spare landet for omkring 400 mill. kr årlig. Et forsøk som er gjort ved et sykehus i Sverige, viste at en klarte å redusere antall amputasjoner med over 80 pst. ved å ha diabetesfagteam og god oppfølging. Det viser at det nytter. Det er viktig at de som rammes av diabetes, får bedret sin livskvalitet og unngår eller i størst mulig grad får begrenset skadene ved senkomplikasjoner. Mye av innholdet i den framlagte diabetesplanen går ut på forebygging med hensyn til hva hver enkelt skal kunne gjøre for å ta ansvar for egen helse, som f.eks. justering av kosthold, fysisk aktivitet, vektreduksjon osv. Det er selvsagt veldig viktig. Men for dem som allerede har utviklet sykdommen og fått senplagene, må helsevesenet inn med faglig hjelp. En viktig del av forebyggingen er å styrke egenomsorgen. Men veldig mange har problemer med å stelle føttene selv p.g.a. overvekt, høy alder og/eller dårlig syn. Det viser seg at utviklingen av sår og infeksjoner oppdages for sent, og at pasienten ikke får riktig behandling i tide. Diabetesplanen svikter hvis den nå ikke følges opp med nok penger i budsjettene og klare føringer i bestillingsdokumentene til helseforetakene. Det framlagte budsjettforslaget mangler fullstendig oppfølgingsmidler, med unntak av 600 000 kr til en halv strategidirektørstilling. Det er veldig bra, den stillingen er veldig viktig, men det er ikke på langt nær nok. Diabetesforbundet anslår at det bør avsettes minst 30 mill. kr i budsjettet for 2007. Det er noe alle partiene bør ta med seg når man nå skal se videre på budsjettet, om det er mulig å få gjort noen endringer der. Årlig brukes det ca. 10 milliarder kr på diabetes i direkte eller indirekte kostnader. Dette beløpet vil sannsynligvis øke. Spørsmålet er altså ikke om vi skal bruke penger, men hvordan vi skal bruke disse pengene. I dag går 70 pst. til å reparere dem som har fått alvorlige senkomplikasjoner, og 30 pst. til å forebygge komplikasjonene. Dette er dårlig helseøkonomi, og det er dårlig behandling av den enkelte. Sosial- og helsedirektoratet påpekte dette store paradokset i sin utredning i forkant av diabetesstrategien. Der står det følgende: «Det er et stort paradoks at dyr behandling for senskader og komplikasjoner er en pasientrettighet, mens rimelige forebyggingstiltak ikke er det.» Forebygging vil med andre ord lønne seg for samfunnet rent økonomisk, når man ser regnestykket som helhet. Etter det jeg kjenner til, finnes det i dag ansatt diabetesfagteam som jobber tverrfaglig med forebygging og behandling av fotskader ved sykehusene i Stavanger og Ålesund. Dette er etter min mening noe som snarest burde opprettes ved alle landets sykehus. Mange forventer nå at staten tar sitt ansvar på alvor for å unngå eller i størst mulig grad redusere ytterligere lidelser og funksjonstap for de mange som har en sykdom som fører med seg langt flere plager enn de fleste kjenner til. Jeg håper at statsråden kan si noe helt konkret om hva hun vil bidra med for å sikre en funksjonsmessig god organisering, nok fagpersonell og god faglig behandling av diabetespasienter, slik at man unngår de fleste amputasjoner i framtiden.