Kanskje en erkjennelse, slik jeg har lært den: Det er et faktum at det gikk over tjue år fra pionerene i norske krisesentre registrerte det vi snakker om i dag, til det ble et tema for den norske regjering i år 2000. Deretter er det blitt holdt oppe av alle regjeringer. Det er riktig. Men i vårt samfunn gikk det tjue år. Det gikk tjue år fra man så at det skjedde systematiske overgrep mot kvinner i hjemmet. Det gikk mer enn tjue år før begrepet «husbråk» ble erstattet med begrepet «kriminell handling». Jeg tror vi skal ha det som en ettertanke for oss selv. I vårt samfunn tok det tjue år. Derfor må jeg si at det er svært bra at Europarådet har en kampanje, for jeg har i andre roller i mitt liv truffet en del europeiske kolleger som stort sett blir høflig blanke i ansiktet når en snakker om dette tema. Jeg har til og med vært utsatt for en kollega – jeg skal anonymisere det – som spurte om jeg var militant, når jeg tok opp emnet. Jeg sa da at jeg var militant. Jeg tror det er en særlig forpliktelse for mannlige politikere å gjøre det klart at dette er en sak for alle, å gjøre det klart at det er ikke en slags machokultur som skal få lov til å leve her. Jeg synes det er klokt og helt riktig det som er påpekt tidligere, at vi er for lite kritiske, for lite pågående, til de overgrepene i hjem som til sjuende og sist ender både i drap og i flere drap. Jeg skal ikke gå inn på noen enkeltsaker, det er ikke riktig, men vi vet jo av statistikken hvordan det forholder seg. Derfor tror jeg at de som har vært pionerer, krisesentrene, skal vi fortsatt ta vare på, men skal vi ta dem på alvor, støtter jeg den tenkningen som flere har vært inne på, at vi systematisk må sørge for at de i kommunene som ser – det gjelder helsearbeidere, lærere, mange andre – blir styrket, slik at de tør innrømme at de ser det de ser, og vet hvor de skal henvende seg. Her er det, med all respekt for den tiden det tok f.eks. å få norsk politi til å sette det på dagsordenen, en betydelig jobb å gjøre. Det er en betydelig jobb for stortingsrepresentanter og for kommunepolitikere. Som politiet har jeg selv vært med på en spennende utvikling. Det var et første treff for noen år siden for familievoldskoordinatorer hvor man nærmest måtte piske folk inn. Ved det neste treffet ble det en brukbar oppslutning, og ved treffet deretter ble det adgangsregulering. Men jeg tror det er svært viktig, som justisministeren var inne på, at rundt disse dypt engasjerte politifolkene må det bygges organisasjonsmessig styrke, i betydningen flere, og gjerne i team, for å bruke det begrepet som justisminister Storberget nevnte. Det som skjer med folk som jobber her, er at de kommer så dypt inn i sakene at de kan brenne fort ut når de begynner å ta fatt på dem. Det er ikke saker som registreres lett i kriminalstatistikken. Det tar tid. Derfor er det veldig viktig at den mobiliseringen som har skjedd i politiet, den bevisstgjøringen som eksisterte i mange år i krisesentre og i strukturer som Alternativ til Vold, møtes i helsevesenet, møtes overalt, og at mye av den samme intense bevisstgjøringen som har funnet sted på de stedene jeg har nevnt, holder man fast på. Derfor synes jeg at justisministeren har helt rett når han vil bygge styrke rundt familievoldskoordinatorene, han kaller det team. Det er helt utmerket. Vi har glimrende eksempler på det noen steder, bl.a. i Vestfold, et svært godt eksempel. La oss bare ta tak i det og bygge det videre. Det må vi gjøre for at de pionerene som jobber, føler at det er noen som følger dem opp. Så er jeg svært overbevist om at ordningen med voldsoffererstatning er overmoden for reform. Det er vi sikkert alle enige om, men den er så overmoden at er det noe som skal behandles raskt, er det akkurat den. Det er det lille håndslaget man får fra samfunnet. Jeg er imponert over den virksomheten som organisasjoner som Alternativ til Vold har utført, for de har lært oss at spesielt menn som slår, kan hjelpes, bare man ser det tidlig og reagerer med stor styrke. Det er viktig kunnskap at man kan forebygge på den måten. Så tror jeg nok at vi trist må innrømme at hvis noen har bestemt seg for å drepe, kan vi neppe forebygge det. Men vi kan gjøre veldig mye mer før noen kommer til den tanken at det er det som er siste utvei. Derfor – i dyp erkjennelse av og i ydmykhet over at det tok tjue år før norske myndigheter tok dette inn over seg – skal vi kanskje ikke ha samme tålmodighet overfor europeiske kolleger, men jeg ønsker statsråd Storberget og alle hans kolleger lykke til med å være militante når de møter høflige, smilende politikere, uansatt nasjonalflagg bak dem. Det er litt for mange av dem.