Jeg beklager at jeg ikke var i salen da jeg ble annonsert. Jeg fikk melding om et litt senere tidspunkt som antatt, men nå er jeg her. Etter å ha vært i Midtøsten for noen dager siden, er min oppsummering: Det er grunnlag for forsiktig optimisme med hensyn til framtiden i området. Møtet i Sharm el Sheikh forrige tirsdag var det første israelsk-palestinske toppmøtet på fire år. Det gav resultater som i seg selv er positive: en våpenhvile og opprettelse av fire arbeidsgrupper for å følge opp spørsmål som er viktige for partene. Egypt og Jordan skal også ha anerkjennelse for sin innsats forut for og under toppmøtet. Det er imidlertid partenes vilje til fred som er det avgjørende. Jeg merket både hos israelerne og hos palestinerne en vilje til å gjennomføre tiltak som leder mot fred. President Abbas gav inntrykk av sterk besluttsomhet, og vil prioritere sikkerhet, kampen mot terror og reform av de palestinske selvstyremyndigheter. På israelsk side så jeg den samme besluttsomhet for å gjennomføre uttrekningen fra Gaza og enkelte byer på Vestbredden, men også når det gjaldt løslatelse av palestinske fanger. Dette gir et godt grunnlag for arbeidet videre mot en gjennomføring av Veikartet for fred, og på sikt: sluttstatusforhandlinger. Samtidig må vi være forberedt på tilbakeslag. Jeg appellerte sterkt til partene om ikke å la enkelthendelser komme i veien for arbeidet for fred. Jeg advarte mot å la ekstremister få kontroll over agendaen og gi dem makt til å stanse prosessen. Vanskelighetene videre må ikke undervurderes, selv om det i dag er framgang og positiv atmosfære mellom partene. Sluttstatusspørsmålene – flyktninger, bosettinger, den nasjonale grense mellom to stater og Jerusalem, med dets hellige steder – er de vanskeligste spørsmålene å løse. Under mitt besøk diskuterte jeg med religiøse og politiske ledere fra begge sider den religiøse dimensjonen av konflikten og alle de tre aktuelle religionene, ikke minst knyttet til Jerusalem. Det er forståelse hos alle for at en løsning må basere seg på gjensidig respekt og adgang for alle til sine hellige steder. I flere konfliktfylte regioner i verden er religion, og særlig misbruk av religion, en del av konflikten. Gjennom dialog og fokus på felles verdier, som menneskeverd, fredstanken og forsoning, kan vi snu det slik at religion blir en del av løsningen. Dette må også integreres i undervisningen i skolene. Respekt og toleranse for annerledes troende må utvikles fra barnsbein av. En betydelig utfordring i Midtøsten er å bedre levevilkårene for palestinerne. Mange er frustrerte over forverrede levekår. Arbeidsløsheten er svært høy. Økonomisk framgang i de palestinske områdene er avgjørende for fredsprosessen. De må se resultat av fredsprosessen i sitt daglige liv. De må få håp om en bedre framtid. Det gjelder ikke minst i Gaza etter Israels uttrekning. Her vil Norge spille en sentral rolle som leder for giverlandsgruppen AHLC, noe begge parter understreket under mitt besøk. Norge tar sikte på å kalle inn til et ministermøte i AHLC så snart forholdene ligger til rette for det. En løsning av den israelsk-palestinske konflikten vil være viktig for hele regionen. Syria må respektere Sikkerhetsrådsresolusjon 1559. Landene må respektere Libanons suverenitet. Samtidig må Syria innstille sin støtte til grupper som motarbeider fred i Midtøsten med terror. Norge oppfordrer samtidig både Israel og Syria til å gjenoppta forhandlinger om en fredsavtale. Valget i Irak var et første skritt i retning av et demokratisk Irak i samsvar med Sikkerhetsrådsresolusjon 1546. Verdenssamfunnet må hjelpe det irakiske folk til å overvinne de destruktive krefter som med vold motarbeider den politiske prosessen mot et demokratisk samlet og stabilt Irak. Voldshandlingene vil imidlertid fortsette så lenge en del av befolkningen ikke anser de nye politiske institusjonene som legitime. Det er derfor avgjørende at sunniaraberne blir trukket med i den politiske prosessen. Freden er ikke vunnet før Irak står samlet bak et krav om frihet, fred og demokrati. Jeg tror også at NATO kan ha en oppgave i Midtøsten, ikke med kampstyrker, men gjennom samarbeidsprosjekt. Et slikt samarbeid har NATO i dag med partnerland på Balkan og i det tidligere Sovjetunionen. Ikke minst tror vi NATO kan være en viktig partner for de palestinske myndigheter i arbeidet med å reformere deres sikkerhetsapparat. Jeg tok dette opp med president Abbas. Han var positiv, og jeg vil derfor også ta det opp på NATO-toppmøtet til uken. Dette toppmøtet gir oss for øvrig en mulighet til å vise at alliansen igjen står samlet. Debatten rundt Irak-krigen har vært en belastning innad i alliansen, over Atlanterhavet og mellom land i Europa. Vi må likevel nå ikke bare være opptatt av friksjoner, men se framover og forsterke fellesskapet. Vi må ikke tape av syne at NATO har evnet å gjennomgå en kraftig modernisering og omstilling, slik at alliansen i dag er bedre rustet til å takle nye sikkerhetsutfordringer. Samtidig er NATO blitt utvidet i flere omganger og står fram som et handlekraftig fellesskap. Vi må være like våkne for alliansens muligheter til å fremme stabilitet, forebygge konflikter, hindre spredning av masseødeleggelsesvåpen, hindre etniske overgrep, slik vi så på Balkan, og bidra til opplæring og institusjonsbygging som trygger sikkerhet og fred. Ikke minst har NATO ressurser til å gjennomføre krevende FN-mandaterte oppdrag. Slikt styrker både det multilaterale samarbeidet og verdensfreden. Fra norsk side vil vi aktivt bidra til at NATO skal forbli det viktige forum for transatlantisk dialog som organisasjonen har vært og fortsatt bør være. Uttalelser fra Tysklands forbundskansler Gerhard Schröder for noen dager siden kan oppfattes som et signal om mindre vekt på transatlantisk dialog innenfor NATO, og mer innenfor aksen EU–USA. Dette er ikke i Norges interesse og må derfor motvirkes. Men blir det en slik utvikling, vil det også bli et nytt moment i vår framtidige vurdering av vårt forhold til EU. For øvrig er EU og Europa noe helt annet i dag enn sist vi tok stilling til norsk medlemskap, i 1994. EU er ikke lenger en vestlig, men en mer alleuropeisk organisasjon. Hvis og når vi en gang skal ta stilling til norsk medlemskap på nytt, må vi alle, uansett grunnholdning, ta utgangspunkt i denne nye situasjonen. Vi må løpende drøfte vårt forhold til europeisk samarbeid. Vi trenger en sterk verdensorganisasjon. Sine mangler til tross har FN mye å vise til. Vi trenger alle et velfungerende FN for å løse de store globale utfordringene, slike som klimaendringer og humanitære katastrofer som tsunamien, som drepte over 200 000 i julen. Men vi trenger også FN til å løse mange mindre, men likevel alvorlige, kriser. Derfor er det så avgjørende at arbeidet med en FN-reform lykkes. Et panel har levert sin rapport. Den vurderes nå i medlemslandene og skal drøftes under et toppmøte i FN i september. FN må bli et enda bedre redskap for fred og sikkerhet, for menneskerettigheter og utvikling. I en tid hvor globaliseringen preger verdenssamfunnet, blir nasjonale og regionale fora og løsninger ofte utilstrekkelige. Vi trenger i økende grad globale, multilaterale løsninger og samarbeidsfora for å møte vår tids utfordringer. Norge skal stå som en pådriver for det i internasjonal politikk.