I dag er det nødvendig å minne representantene for de rød-grønne partiene om hvilket fundament de har lovet velgerne å bygge sin politikk på. I Soria Moria-erklæringen står det følgende under overskriften «Personer med nedsatt funksjonsevne»: «Regjeringen vil legge prinsippet om samfunnsmessig likestilling og universell utforming til grunn i sitt arbeid.» Det er nærmest uforståelig at partier som har forpliktet seg til å ta beslutninger som fremmer «samfunnsmessig likestilling» for funksjonshemmede, faktisk går imot forslagene i Dokument nr. 8:1 og Dokument nr. 8:2 – dette fordi disse dokumentene inneholder forslag som gir økt mulighet til likeverdighet, likeverdig livsutfoldelse for personer som enten er født uføre, eller er blitt uføre i ung alder. Statsråd Bjarne Håkon Hanssen har i et brev til komiteen datert 9. november i år begrunnet Regjeringens motstand mot å gi unge uføre rett til å beholde sin tilleggspensjon ved flytting til utlandet. Han frykter trygdemotivert innvandring. I Kristelig Folkeparti er vi opptatt av å verne velferdsstaten mot juks og bedrag. Vi er også opptatt av at asylinstituttet skal forbeholdes dem som faktisk trenger beskyttelse for liv og helse. Men vi er samtidig svært opptatt av at våre trygdeordninger skal gi den som er ufør, et økonomisk grunnlag for god livskvalitet og likeverdig livsutfoldelse. Ikke minst må dette være det førende prinsippet for dem som i trygdelovgivningens forstand defineres som «unge uføre». Vi tror ikke at vårt trygdesystem vil komme under press dersom vi åpner for eksport av unge uføres tilleggspensjon. Og dersom det skulle skje at en funksjonshemmet utlending fikk med seg tilleggspensjonen til hjemlandet etter noen års botid i Norge, ja så lever vi i Kristelig Folkeparti godt med det. Vi mener dessuten at Regjeringens frykt for trygdemotivert innvandring i betydelig grad kan avhjelpes med visse endringer i tildelingskriteriene. Man kan f.eks. tenke seg at dagens krav om botid heves fra ett til tre år. Personer som er definert som «unge uføre», har en klar og definert sykdom. Flere av disse vil kunne få en bedre livssituasjon dersom de f.eks. bosetter seg i varmere strøk, eller der det finnes spesielt gunstige behandlingstilbud. Dette vil på noe lengre sikt kunne gi den unge uføre mindre behov for helse- og omsorgstjenester. I andre tilfeller kan familietilknytning gjøre det naturlig for den enkelte å flytte til utlandet. Samfunnet bør etter Kristelig Folkepartis mening derfor tilrettelegge for at også mennesker som i ung alder er blitt arbeidsuføre, skal ha en reell mulighet til fritt valg av bosted. Å tillate eksport av tilleggspensjonen for denne gruppen vil innebære at unge uføre gis mer likeverdige muligheter til livsutfoldelse enn tilfellet er i dag. Jeg vet om flere unge uføre som er svært skuffet over utfallet av denne saken. Dette er personer som av helt legitime og fullt forståelige grunner ønsker å flytte til utlandet, men som ikke kan gjøre det dersom deres inntekt reduseres til minstepensjonsnivå. Jeg håper statsråden vil tenke over hvilke begrensninger dagens regelverk faktisk innebærer for deres liv. Jeg regner med at vi vil få anledning til å komme tilbake til denne saken etter at det såkalte Uførepensjonsutvalget har framlagt sin innstilling. Dersom Regjeringen skulle endre oppfatning innen den tid, har den Kristelig Folkepartis tilslutning.