Handlingsregelens utgangspunkt er at det er en plan for en jevn og gradvis økning i bruken av oljeinntekter over statsbudsjettet. Da regjeringen Stoltenberg I la fram de budsjettpolitiske retningslinjene i St.meld. nr. 29 for 2000-2001, understreket den at vurderingen av hvor raskt petroleumsinntektene skal tas inn i norsk økonomi, må bygge på en avveining av flere hensyn. Jeg tenkte jeg skulle gå gjennom det som var utgangspunktet for at man lagde disse reglene. 1. Hensynet til en jevn utvikling i det offentlige tjenestetilbudet tilsier isolert sett at man er tilbakeholden i bruken av oljeinntekter de nærmeste to tiårene. De oppsparte oljeinntektene kan da benyttes til å dekke økte framtidige utgifter som følge av en aldrende befolkning. Dette er en utfordring som alle de vestlige land har både i de pensjonsrettighetene som en aldrende befolkning vil ha, og også i det tjenestetilbudet som vil bli nødvendig når befolkningen stadig blir eldre.2. Hensynet til å oppnå en stabil utvikling i økonomien over tid trekker i retning av en forholdsvis jevn innfasing av oljeinntektene. Jo mer en øker bruken av petroleumsinntektene det nærmeste tiåret, dess større blir behovet for at en på et senere tidspunkt må sette i verk tiltak for å styrke de offentlige budsjettene for å oppnå en jevn utvikling i tjenestetilbudet. Det henger jo sammen med det første hensynet.3. Hensynet til konkurranseutsatt sektor må tillegges stor vekt. Økt bruk av oljeinntekter vil kunne øke aktiviteten i økonomien. I en situasjon med høy kapasitetsutnyttelse, som vi jo nå har, vil dette kunne føre til en svekkelse av det konkurranseutsatte næringslivet. Vi opplevde jo det nettopp i perioden 2002–2003, fordi kronekursen styrket seg så klart.4. Hensynet til usikkerhet om framtidige oljeinntekter – vi ser jo at oljeinntektene veksler og varierer stort. Det er ingen garanti for at de holder det samme høye nivået framover, og det betyr at man må ha en stor grad av forsiktighet i bruken.5. En skulle ikke basere den økonomiske politikken på et stadig høyere skatte- og avgiftsnivå. Handlingsregelen sier at vi skal bruke forventet realavkastning av kapitalen i Statens pensjonsfond – Utland. Den er altså anslått til 4 pst., som Tybring-Gjedde er inne på i sitt spørsmål. Den faktiske årlige realavkastningen av kapitalen i Statens pensjonsfond – Utland har variert betydelig over tid, fra minus 6,6 pst. i 2002 til pluss 11 pst. i 2003. For perioden første kvartal 1997 til andre kvartal 2006 sett under ett har Norges Bank beregnet gjennomsnittlig årlig realavkastning av Statens pensjonsfond – Utland til 4,1 pst. Avkastningen er målt i utenlandsk valuta, som er det relevante målet for avkastning når en skal måle utviklingen i fondets internasjonale kjøpekraft. Alaskas Permanent Fund har de siste fem årene hatt en høyere avkastning på kapitalen enn Statens pensjonsfond – Utland. Forskjellen skyldes ulik aktivaklasse- og regionsammensetning, altså valutaeksponering. Blant annet har Alaskas Permanent Fund en høyere eksponering mot aksjer enn det norske pensjonsfondet har. Fondet er også investert i eiendom. De siste fem årene har dette gitt god uttelling. Dersom vi hadde sammenliknet andre tidsperioder, ville bildet kunnet se annerledes ut. Styret i Alaskas Permanent Fund legger selv til grunn en betydelig lavere avkastning i årene framover enn det som er oppnådd de siste fem årene. Den betydelige usikkerheten som er knyttet til avkastningen i internasjonale finansmarkeder, tilsier at vi også for årene framover må regne med store variasjoner i årlig fondsavkastning. Denne usikkerheten innebærer at fondsavkastningen vil kunne avvike fra 4 pst. over flere år uten at det i seg selv tilsier at anslaget bør endres. Anslaget for forventet avkastning må bygge på grundige vurderinger av hva som er normalavkastning over en lengre tidsperiode i de aktivaklassene fondet er investert i.