Stoltenberg-regjeringen har utpekt nordområdene som Norges viktigste strategiske satsingsområde. Dette området har gått fra å være et sikkerhetspolitisk spenningsområde til et energipolitisk kraftområde. En fjerdedel av verdens uutnyttede olje- og gassressurser antas å ligge i de arktiske områdene, en vesentlig del i Barentshavet. Dette kan bli et av verdens viktigste ressursområder for olje og gass. Det forventes store funn også øst for Nordkapp. Samtidig er markedsmulighetene meget store, særlig i USA. Kysten av Finnmark er det beste utgangspunktet for internasjonale aktører som ønsker å satse. Samtidig er kysten av Finnmark velegnet for landbaserte prosessanlegg. Derfor er det så viktig at Regjeringen nå aktivt legger til rette for en slik utvikling. Fra å være en utkant er Finnmark brakt inn i energipolitikkens sentrum. Vi må ha en nasjonal strategi hvor fem elementer etter mitt syn er viktig. For det første må nordområdene ha utenriks- og sikkerhetspolitisk fokusering. Det har Regjeringen allerede gjort med full tyngde. For det andre må Norge ta en lederrolle i utviklingen i Barentshavet. Norge må ha initiativet. Det er lagt til rette for det gjennom forvaltningsplanen. Men vi må være offensive i oppfølgingen. Vi må utvikle petroleumsaktiviteten i nord i samspill med Russland. Vi må ha ambisjon om å bidra til utviklingen på russisk side, både ved at norske oljeselskaper og leverandørselskaper deltar på russisk sokkel og også ved å utvikle basefunksjoner i Norge som kan levere tjenester. Men først og fremst må vi rette oppmerksomheten mot mulighetene på norsk side. Det er selvfølgelig her den fremste norske interessen ligger. Slik må vi ivareta våre strategiske interesser, slik må vi utvikle teknologiske løsninger som gjør utviklingen mulig, og slik må vi skape arbeidsplasser i Kyst-Finnmark. For det tredje må vi legge en miljøstandard. Olje- og gassvirksomheten må skje i samspill med fiskerinæringen. Vi må sikre hensynet til fiskeressursene. Vi må styrke overvåkningen og oljevernberedskapen. Vi må stille høye miljømessige og teknologiske krav. Men viktigst, vi må utvikle teknologi som viser at det er mulig å nå disse kravene. For det fjerde må vi ha en målrettet nasjonal teknologiutvikling. Utvikling i nye områder reiser nye teknologiske utfordringer. Norge må ha ambisjon om å videreutvikle en rolle som det fremste landet i verden på offshore petroleumsvirksomhet – undervannsinstallasjoner, flerfasetransport og gassprosessering. Våre leverandører må ha de beste løsningene. Vår oljeindustri må nå fram der oljen og gassen er. Det vil også gi vår industri konkurransekraft på russisk side. For det femte må vi bruke olje- og gassressursene til en bevisst regional utvikling i nord. Finnmarkingene har massivt sluttet opp om en ny olje- og gassvirksomhet – men ikke for å se at alle arbeidsplassene skapes andre steder, og ikke for å se at oljen lastes på skip fra feltet og går forbi. Derfor trenger vi tre grep: Vi må styrke kunnskapen i nord. Dels gjennom tilrettelegging av petroleumsrettet utdanning på videregående og høyere nivå i Nord-Norge, og dels ved å styrke petroleumsrettet forsknings- og utviklingsinnsats i landsdelen.Vi må drive målrettet leverandørutvikling. Ringvirkningene må komme i nord, leverandørene kan ikke bli sittende i Oslo, Bergen og Stavanger. Selskapene må drive aktiv utvikling av lokale leverandører. Og vi må få til et samspill mellom store nasjonale og nye regionale leverandører. Jeg vil be Regjeringen legge til rette for et utviklingsprogram for kompetanseheving i leverandørindustrien i Nord-Norge. Vi må legge til rette for å bringe oljen og gassen til land. Det er slik vi kan skape de største regionale ringvirkningene. Det er slik vi kan skape flest lokale arbeidsplasser. Derfor må det også være den politiske føringen. Olje- og gassressursene gir nordområdene – ikke minst Finnmark – enorme muligheter. Men det kreves politisk vilje og handlekraft å gjøre muligheter til virkelighet. Denne handlekraften har Regjeringen vist gjennom forvaltningsplanen. Og da var det nokså merkelig å høre hva representanten Brende og representanten Kristiansen sa tidligere i dag. For er det ikke slik at de tre partiene som satt i den forrige regjeringen, har svært ulike syn i denne debatten? Er det ikke slik at Kristelig Folkeparti og Venstre faktisk går inn for petroleumsfrie soner i deler av Nord-Norge? Da blir jo hovedspørsmålet ikke om den nåværende regjeringen skulle gått enda lenger, men om den forrige regjeringen i det hele tatt hadde vært i stand til å legge fram noen forvaltningsplan. Det er det man kan stille spørsmålstegn ved. Vi har hørt de tre tidligere regjeringspartienes sprikende syn i dagens debatt.