Jeg tillater meg å spørre statsråd Djupedal om det var verdt prisen. Var det verdt prisen å sette en strek over den godkjenningen som var gitt til 40 friskoler, slik at de ikke kunne etablere seg? Var det verdt prisen når man i beste fall måtte bevege seg på kant med Grunnloven og i alle fall bryte god forvaltningsskikk? Her fikk man et svært sjenerøst tilbud fra 40 friskoler som var villige til å redusere tallet på plasser fra 22 000 – og jeg registrerer igjen at statsråden fortsatt opererer med 22 000 plasser – til under en fjerdedel, til 5 000. Mitt spørsmål går også på om statsråden overhodet har registrert at det kom et slik tilbud? Man kunne ha unngått denne konflikten, man kunne fått til en myk landing i friskoleproblemet, og man kunne ha sluppet til de plassene som ikke ville vært noen trussel mot noen som helst offentlig skole i Norge. Var det verdt det? Hvorfor i all verden er man ikke villig til å vike en eneste tomme, men står så sterkt på det man har foreslått?