Vi har en velferdsforvaltning i sterk forandring. Senere i vår skal vi behandle arbeids- og velferdsforvaltningsloven. Til høsten har arbeids- og inkluderingsministeren varslet at vi får stortingsmeldingen om arbeid, velferd og inkludering. Målsettingen for det rød-grønne stortingsflertallet er å skape velferdsordninger som fjerner flest mulig av de terskler som holder folk ute fra arbeidslivet. Jeg har forstått at det er bred enighet om en slik politikk i Stortinget. Forsøket med at uførepensjon kan brukes som lønnstilskudd, ble vurdert som et viktig skritt for å gjøre arbeidslivet mer tilgjengelig. Så må vi altså konstatere at ordningen ikke har hatt den effekt vi trodde og håpet. Evalueringen sier en god del om årsakene til det: Potensialet for arbeidsaktivitet blant personer med uførhet er lavere enn det vi trodde. Det er en tidkrevende prosess å motivere personer som har vært ute av arbeidslivet i lang tid, til å søke seg tilbake. De som er motivert for å jobbe, har ofte ikke nødvendig kompetanse, og mange har behov for et attføringsløp. Vi har altså ikke et arbeidsliv som nødvendigvis står åpent for denne gruppen, selv om mange kan være motivert for å gå ut i det. Ambisjonene er de samme hos flertallet og mindretallet i denne saken. Vi ønsker å sikre flere adgang til arbeidslivet og er positive til at ordningen med uføretrygd som lønnstilskudd skal utvikles og føres videre. Jeg tror ikke at Fremskrittspartiet og Høyres ønske om å utvide ordningen allerede nå er noe spesielt konstruktivt bidrag til å sikre arbeidsmuligheter for flere. Evalueringen som er gjort, tyder jo på at det trengs mer tid til å finne de gode tiltakene som gjør at både arbeidsgivere og uføretrygdede våger å gå inn i ordningen og våger å gå videre. Så foreslår Fremskrittspartiet plikt for alle trygde- og stønadsmottakere til å delta i arbeidslivet med den restarbeidsevne de måtte ha. Dette er ikke en tilnærming som bidrar til å sikre den arbeidslinjen i velferdspolitikken vi fra Senterpartiet vektlegger. Å gjøre uførepensjonister til «de skyldige» – for det er jo det man gjør – for at så mange står utenfor arbeidslivet, er både overforenklet og en stygg stigmatisering. Vi har verken et arbeidsliv som er tilstrekkelig fleksibelt og åpent for å ta imot alle som har arbeidsevne og arbeidsvilje å tilby, eller – og det må vi ta ansvaret for – offentlige ordninger som er tilstrekkelig tilpasset et mer inkluderende arbeidsliv. I statsrådens brev til arbeids- og sosialkomiteen som er vedlagt innstillingen, heter det at det tas «sikte på å fremme forslag om en landsomfattende ordning for uførepensjonister som vil prøve seg i arbeidslivet». Det sies også at det vil bli vurdert å fjerne begrensningene knyttet til når uførepensjonen er innvilget. Jeg er ganske sikker på at vi er tjent med å ta oss tid til å få fram de ulike sider ved saken, og at vi får dette før Stortinget går videre med denne ordningen. Men at vi skal videre, og at ambisjonene her skal være åpenbare og tydelige, og at arbeids- og inkluderingsministeren vet at han har oss i ryggen, skal det ikke være tvil om.