Jeg vil ta opp et punkt som Fremskrittspartiet brukte mye tid på i sitt hovedinnlegg, nemlig forholdet til næringsmiddelindustrien. Det ble understreket, og det er jeg helt enig i, at dette er en av Norges viktigste industrier. Det står at man skaper verdier for 120 milliarder kr. Det utgjør 20 pst. av den samlede industriproduksjonen i Norge. Fremskrittspartiet trekker da den feilslutning, etter mitt skjønn, at bare man får ned råvareprisen, vil denne industrien være berget for framtiden. Jeg skal fortelle hvorfor dette er feil. Representanten var selv inne på det i sitt innlegg da han sa at dette er en arbeidskraftintensiv industri. Jeg har lyst til å spørre: Finnes det eksempler på andre arbeidskraftintensive industrier som i vesentlig omfang har overlevd i Norge uten noen form for beskyttelse? Jeg er forholdsvis overbevist om at hvis man bygger ned norsk landbruk og produksjonen av mat, samtidig som man bygger ned tollvernet, vil man ikke bare bygge ned landbruket. Man vil også flytte produksjonen av mat ut av landet, og man vil følgelig også flytte industriarbeidsplasser ut av landet. Det regnestykket synes jeg Fremskrittspartiet bør ta med når de fremmer sin politikk for avfolking av bygdene og avindustrialisering av Norge. Jeg har også lyst til å si at det Fremskrittspartiet og Høyre derimot gjør, er systematisk å svekke den viktige næringsmiddelindustrien man har. Det understrekes skriftlig i innstillingen gjennom merknaden der man ønsker å dele Tine i to. Man har uttrykt seg negativt om viktige strukturtilpasninger innenfor næringen for å møte framtidig konkurranse. Her er det altså en stor forskjell mellom Norge og de andre landene i umiddelbar nærhet. Hvis man ser på Sverige og Danmark, har myndighetene der bygd om sin landbruks- og næringsmiddelindustri. Det har ikke bare vært en nasjonal suksess, men det har også vært en internasjonal suksess. Det samme ser man i Finland. Jeg synes at Fremskrittspartiet har liten eller ingen troverdighet når det gjelder industripolitikk, når man med åpne øyne velger å føre en politikk som ikke bare er imot interessene til industrien, men også er i direkte motstrid til en fornuftig utvikling innenfor næringsmiddelindustrien.