Miljøverdiene i Barentshavet er rike, unike og sårbare. Barentshavet er et av verdens aller mest produktive havområder og har verdens største bestand av torsk. Ikke noe havområde har større tetthet av sjøfugl. I Barentshavet har vi også store forekomster av dypvannskoraller. Barentshavet er et unikt leveområde for hval, hvalross og isbjørn. Dette er uerstattelige miljøverdier, og all aktivitet i området må derfor skje med respekt for disse verdiene. Tilstanden i området Lofoten–Barentshavet i dag er relativt god. Økosystemenes struktur, funksjon og produktivitet samt det biologiske mangfoldet er godt bevart. Men det er trusler mot dette havområdet. De kommer fra langtransportert forurensning, fra introduserte arter, fra akutt forurensning, fra oljeaktivitet eller transport og klimaendringer. Sammenlikner vi likevel områdene i Lofoten–Barentshavet med f.eks. Nordsjøen, er situasjonen der helt annerledes. På grunn av den samlede miljøbelastningen er økosystemenes struktur, funksjon og produktivitet i Nordsjøen langt fra å være intakt. Forvaltningsplanen har som hovedmål nettopp å sikre at disse områdene i Lofoten–Barentshavet skal fortsette å ha en så god tilstand framover som de har i dag. Jeg er glad for at det er en enstemmig komite som støtter det ambisiøse målet om å bevare økosystemenes struktur, funksjon og produktivitet for framtiden. Det betyr at vi ikke skal ha en utvikling i disse områdene som vi har hatt i Nordsjøen. Det er alltid risiko forbundet med olje- og gassvirksomhet. Det gjelder ved daglig drift, ved boring, ved transport og ved uhell. Området forvaltningsplanen gjelder, kjennetegnes ved at relativt små utslipp til feil tid og på feil sted kan gjøre stor skade. I 1979 så vi et eksempel på det. Et lite oljeutslipp fra et skip i Varangerfjorden ødela og drepte mellom 10 000 og 20 000 polarlomvier. Det er slike ting som vi med forvaltningsplanen ønsker å kunne klare å unngå. Men skal vi bevare miljøverdiene i dette området, kan ikke oljeindustrien, ei heller oljetankerne, få slippe til over alt. Derfor har vi – med den kunnskap vi har i dag – skjermet de mest sårbare områdene for oljevirksomhet. Forvaltningsplanen slår fast at det ikke skal foregå petroleumsvirksomhet i et belte på 65 km rundt Bjørnøya, og at det ikke skal skje ved polarfronten og iskanten. Bjørnøya har altså verdens høyeste tetthet av sjøfugl, som er svært sårbare for oljeforurensning. Videre skal det ikke åpnes for ny oljevirksomhet i et belte på 50 km fra grunnlinjen fra kysten av Finnmark, og i et belte på 35 km fra kysten av Finnmark skal det ikke være oljevirksomhet i det hele tatt. Det skal heller ikke være oljevirksomhet i Lopphavet utenfor Vest-Finnmark. Lopphavet er et betydelig gyteområde for torsk og er tidligere også foreslått som et marint verneområde. På bunnen av Lopphavet er det nylig også avdekket korallrev, som er svært rike på arter og dermed matfat for mange fiskeslag. Finnmarkskysten er også gyteområde for lodda, som er den viktigste fiskesorten i økosystemet i Barentshavet. Eggakanten på Tromsøflaket og nordover skal heller ikke åpnes for oljeaktivitet, og det skal ikke åpnes for oljevirksomhet i området Lofoten–Vesterålen. Området Lofoten–Vesterålen – som jeg registrerer at representanter med hang til å tenke oljeindustrien først, kaller Troms II, Nordland VI og Nordland VII, men som altså er Lofoten–Vesterålen – er det mest sårbare området vi har i dette havområdet, og det rikeste, men det er også et område vi vet ganske lite om. Samtlige av de miljøfaglige og fiskerifaglige institusjonene har sagt at vi ikke har nok kunnskap i dag til å åpne disse områdene for oljeaktivitet. Det gjelder Havforskningsinstituttet, det gjelder Direktoratet for naturforvaltning, det gjelder SFT, og det gjelder Polarinstituttet. Regjeringen har fulgt de miljøfaglige rådene og ikke åpnet for aktivitet i det området. Samtidig har vi fått til at oljetankerne skal gå om lag 30 nautiske mil fra kysten. Vi har satt i gang økte tiltak mot ulovlig fiske, og vi skal snarlig få til en ratifisering av ballastvannkonvensjonen, som er fryktelig viktig for å hindre nye introduserte arter. Helt til slutt: Føre var-prinsippet skal ligge til grunn for norsk miljøpolitikk. Klarer vi det, klarer vi også å demonstrere en forvaltning av Barentshavet som vil være et eksempel til etterfølgelse for andre.