Interpellanten fortjener stor takk for at han har reist denne interpellasjonen – nær sagt uten å vite hva han gjorde på det tidspunkt da han leverte den. Men det vi har opplevd i de seneste ukene, har på mange måter vært en vekker for Ola Nordmann. Vi har lett for å leve i den tro at det som er selvsagt for oss, er selvsagt for hele verden – fordi det er selvsagt for oss. Realiteten er at flertallet i dagens verden lever i samfunn som enten ikke har religionsfrihet i det hele tatt eller praktiserer en meget begrenset form for religionsfrihet. Den del av menneskeheten som lever i samfunn hvor det er full religionsfrihet, utgjør en liten minoritet. Derfor er det viktig at vi minner hverandre om at av alle de definerte menneskerettigheter er det antakelig ingen som er mindre selvsagt enn retten til fri utøvelse av religion og livssyn. Vi sier i dagens debatt i en litt annen sammenheng gjerne at ytringsfriheten ikke er en plikt til å ytre seg. Det kan i noen sammenhenger være riktig, men i noen sammenhenger er det spinngalt, for når det gjelder å protestere mot overgrep mot fundamentale menneskerettigheter, er ikke bruk av ytringsfriheten en valgfri øvelse. Der foreligger det en moralsk plikt til å si fra i klartekst. Det er ikke akseptabelt at mennesker ikke har frihet til å forlate et religionsfellesskap for å slutte seg til et annet, dersom de personlig er blitt overbevist om det. Det finnes ikke noe argument som kan forsvare at noe politisk regime, uansett hvordan det ser ut, og uansett hvilken ideologi det bekjenner seg til, tvinger mennesker til å slutte opp om et bestemt religiøst fellesskap. I svært mange land i dagens verden er det forbundet med fare ikke bare for å miste sosiale rettigheter, men for liv og helse, å forsøke å forlate et majoritetsreligiøst fellesskap for å slutte seg til en minoritetsgruppe. La meg understreke at religionsfriheten i denne sammenheng selvfølgelig også inkluderer retten til ikke å slutte seg til noe religiøst fellesskap, retten til ikke å tro på noen gud og til å gi uttrykk for det offentlig – selvsagt. Det er grunnleggende viktig at vi steller oss slik i vår omgang med andre stater i norsk utenrikspolitikk at vi aldri av opportunistiske grunner, f.eks. norske handelsinteresser, lar være å bruke ytringsfriheten for å protestere på vegne av minoriteter som utsettes for trakassering. Tvang til tro er dårers tale, skrev Nikolai Frederik Severin Grundtvig i sin tid. Og det er så sant som det er sagt, men det tar forferdelig lang tid før det går opp for folk. Derfor er det dessverre fremdeles svært mange regimer i denne verden som tror at nettopp tvang er det riktige virkemiddel når det gjelder å regulere menneskers adferd på det mest følsomme av alle områder. La meg avslutte med å si at jeg tror mange av de tankene som interpellanten reiste i forslags form, kan ha noe for seg, uten at det er riktig å ta standpunkt til dem på strak arm. Men jeg tolker utenriksministerens svar slik at han vil se på dem og vurdere dem grundig og så komme med en tilbakemelding til Stortinget om hvorledes Regjeringen vil følge opp dette.