Jeg vil takke interpellanten for å ha tatt opp et svært viktig spørsmål. Det tror jeg alle som har deltatt i debatten, har sagt, og jeg gjentar bare det. Først og fremst tror jeg dette handler om at i det store og hele er dette et svært viktig etisk verdispørsmål. For meg, og også for faren min som mistet jobben for noen år siden, er det sånn. Det ordnet seg, og han fikk seg ny jobb, men jeg bare så fortvilelsen i fjeset hans da han mistet den jobben. Jeg så hva det gjør med et menneske å gå rundt i et samfunn uten å ha noe å drive med hver dag. Det handler om identitet, og det handler om integritet. Derfor er det svært beklagelig at vi er i en situasjon hvor det er mange mennesker, spesielt innenfor det feltet vi nå diskuterer, som står utenfor arbeidslivet. For noen måneder siden – det var sikkert episode nummer 100 når det gjelder mennesker jeg har møtt som forteller meg en slik historie – var det en ung herremann i Drammen som fortalte meg at han var utdannet elektroingeniør. Han hadde i løpet av året søkt på et titalls jobber i en sektor der det helt åpenbart er behov for flere ingeniører, uten å lykkes i noen av tilfellene. Jeg tror mange i denne salen har hørt tilsvarende historier eller møtt disse menneskene. Da undrer det meg når representanten Amundsen fra Fremskrittspartiet mener at vi skal stille ytterligere krav til disse menneskene. Jeg er helt enig i at det skal stilles krav. Selvfølgelig skal det stilles krav. Men hvilke krav er det han mener skal stilles til mennesker som aktivt stiller seg opp i køen, som aktivt søker på jobber – og som får nei gang på gang? Hva slags type sanksjoner er det man skal bruke mot disse menneskene? Det stiller jeg meg spørsmål om. Jeg stiller meg også dette spørsmålet: Er det slik at Fremskrittspartiet mener at mennesker som kommer til Norge, som har et annet morsmål, og som prøver å lære seg norsk, på egen hånd skal bidra til at barna i familien skal lære seg norsk uten hjelp fra det offentlige, fellesskapet? Jeg mener ikke det. Derfor er jeg veldig glad for forsøksprosjektet om gratis kjernetid i barnehage, og det at vi skal skaffe alle en barnehageplass. Jeg er glad for at samfunnet skal stille opp for mennesker som har behov for vår hjelp til å få lært seg norsk. Selvsagt er det foreldrenes ansvar. Men det er da for mye forlangt at et menneske som ikke selv behersker norsk, også på egen hånd skal ha ansvaret for å lære sine barn dette. Jeg stiller meg undrende til hva det menes med krav, og hvilke type sanksjoner man ser for seg hvis det offentlige eller fellesskapet ikke i det hele tatt skal ha noen rolle å spille i dette. Det vil jeg gjerne ha svar på. Så til selve spørsmålet, og det handler om tiltakene som jeg mener må diskuteres. Jeg skal bare ta noen små forslag som jeg tror kan få det til å gå i riktig retning. For det første er jeg helt enig med representanten Reikvam i at de av oss som har en stemme i den offentlige debatten, skal være veldig forsiktige med hva slags ord vi bruker. Jeg mener at inkludering er et godt ord. Det er faktisk en diskusjon om hvorvidt integrering er et godt ord. Det er ikke alle som synes at det er det beste ordet. Så det å bruke ordet inkludering og det å slutte å kalle folk fremmedkulturelle eller fjernkulturelle er en konstruktiv måte å begynne på. Så til det Reikvam også tar opp, som handler om godkjenning av utdannelser. I mitt forrige virke, da jeg var sivilarbeider i Norsk Folkehjelp, møtte jeg en person som hadde en kjæreste som var fra Spania. Han hadde psykologutdannelse fra et universitet i Madrid. De skulle gifte seg. Han skulle flytte til Norge og få godkjent denne utdannelsen her. Han hadde altså en etnisk norsk kjæreste, som stod på uke etter uke, og det ble etter hvert måned etter måned. Til slutt ble det to år for å komme gjennom hele denne kverna vi har satt i gang i Norge, for å få godkjent her i Norge en psykologutdannelse fra et av Europas fremste universiteter. Da kan jeg tenke meg hvordan det å ha en utdannelse fra mer grisgrendte strøk, som Fremskrittspartiet har omtalt – «fjernkulturelle» strøk er vel da det riktige ordet i Fremskrittspartiets terminologi – oppleves her i Norge. Jeg oppfordrer sterkt statsråden til at vi i samråd finner ut hvordan vi kan forenkle og forbedre dette systemet, slik at man raskere kan få godkjent den utdannelsen man har fra et annet sted i verden, og bruke evnene sine i Norge. Et annet tiltak som jeg gjerne ser at vi kunne fått i stand – vi har foreslått det i Drammen, men der har vi ikke fått flertall for det, så det er mulig vi må prøve et annet sted først – er et prøveprosjekt om å få anonymiserte søknadsprosedyrer, f.eks. innenfor det offentlige. Jeg tror det handler mye om barrierer. Det handler om holdninger, det handler om etikk, det handler om fordommer, ubevisste eller bevisste, om at mennesker med et ikke norskklingende navn som Ola, eller Torgeir for den saks skyld, ubevisst eller bevisst blir silt ut i prosessen. Et prosjekt der vi kunne testet ut dette – der man kunne presentert hva man står for, hva slags kompetanse man har, hvilke kvalifikasjoner man har, uten nødvendigvis å oppgi navnet sitt – tror jeg kunne bidratt til at flere kunne få muligheten til å komme i posisjon og komme på intervju, få vise hvem man er, vise at man behersker norsk, vise at man er en flink type på tross av at man heter Ali eller Khalid eller hva det måtte være. Dette er to små tiltak som jeg tror kan være med og få denne ballen til å rulle noe fortere, for det går altfor tregt i dag. Det håper jeg vi kan være enige om.