Jeg vil begynne med å takke Kristelig Folkeparti for å løfte problemstillingen i form av en interpellasjon. Dette er jo en sal der begrepet «småbarnsfamilier» har vært magisk, og det er på tide at vi single også blir sett på som en familietype. Men det er riktig som alle sier, at det er en lite homogen familietype. Tall, som vi faktisk har en del av, viser imidlertid at vi henger etter i inntektsutviklingen, at det er stadig færre yngre single som eier egen bolig, og at single er en stadig voksende gruppe, sjøl om det nok varierer mye mer. Statsråden klarte å få fram munterhet i salen ved å påpeke at det varierer, og da kan jeg si at jeg synes kanskje det varierer litt for lite! Men vi ser at rundt 60 pst. av alle kvinner og 70 pst. av alle menn i Norge har aldri vært gift i en alder av 40. Det betyr ikke at alle de er single, men det betyr at de lever i veldig varierende forhold når det gjelder familietype. Det vi har sett i det siste, er også at helseutviklingen for gruppen single har vært negativ, og det har endret seg til det verre over tid. En huskeregel før var at single kvinner levde lenger enn gifte kvinner, og at single menn levde kortere enn gifte menn. Noen drog ofte den konklusjonen at det var menn som var helsefarlige. Men vi ser nå at det er en stadig synkende grad av helsekvalitet i den single gruppa. Det som jeg er skuffet over – jeg prøvde å finne et annet parlamentarisk uttrykk for det, men jeg fant det ikke – er at singelmeldinga nå på det nærmeste er avlyst. Jeg syns det hadde vært greit om statsråden hadde utsatt meldinga, for den regjeringa som nyss har tiltrådt, har stor toleranse for det, men at den er avlyst, er jeg ganske skuffet over. Jeg syns det er helt utrolig av SV å stå her i salen og påpeke at de har fremmet forslag om en egen singelmelding, noe som regjeringspartiene da ikke stemte for – det gjør aldri noe regjeringsparti, for regjeringspartier har ikke behov for å vedta i salen hvilke meldinger som skal komme, men vi sa at vi skulle komme med en melding – for så å gå inn i en regjering som avlyser samme melding. Det er en underlig form for parlamentarisme. Jeg skal likevel prøve å angripe dette positivt og komme med forslag til statsråden til hva som kan gjøres. Bolig har vært nevnt av mange. Det er viktig for en by som Oslo fortsatt ikke å ha en eiendomsskatt som gjør at det blir enda dyrere å eie sin egen bolig, og her må det ses på ulike finansieringsmetoder, men det har også mye med den lokale reguleringspolitikken å gjøre, hvordan man regulerer boligene. Det er f.eks. sånn at sjøl studentsamskipnadene rundt omkring i landet gjør det billigere å bo par enn det er å bo alene. Det er egne samboerrabatter. Det er helt klart at det som nå har skjedd i Oslo, er at man har fått opp boligbyggingen, og det gjør det lettere, men da må man også ha finansieringsmodeller som gjør det mulig i det hele tatt å komme inn på boligmarkedet. For meg var det avgjørende at det fantes små ettromsboliger, slik at jeg fikk råd til å kjøpe den første, slik at jeg nå i dag kan ha både eget soverom og et bittelite gjesterom. De faste avgiftene er en veldig viktig del av dette. Det er veldig god miljøpolitikk, men det er også veldig god singelpolitikk. Ut fra det jeg har hørt i salen i dag, har jeg stor tro på at det forslaget jeg har fremmet i Oslo bystyre om å ha en gjennomgang av alle Oslos avgifter, må få massiv støtte fra alle partiene. Det gjelder både søppel, vann og strøm – alle de faste avgiftene som ligger i bunnen – for alle oss som betaler mye mer i faste avgifter i strøm enn vi betaler i forbruk av strøm. Telefon er en annen del. Så er det jo ille når det offentlige er blant de verste, som f.eks. TV-lisensen, som er grunnleggende urettferdig i forhold til single. Forbrukerpolitikken er viktig, forsikring, reise, mat og alt dette, men til slutt vil jeg nevne at kulturpolitisk er vi single veldig viktige, for vi er viktige kulturbrukere. En by som Oslo hadde vært utrolig kjedelig hvis det bare hadde bodd par her, for de største kulturkonsumentene er de single, og det er stort sett de som holder liv i gatene også. Men når det sosiale nettverket er mindre, påvirker det også det offentlige velferdstilbudet og hvordan det skal gis. Det at man ikke har en ektefelle som kan ta omsorgsansvar, betyr at det offentlige ofte må gå inn og ta det. Det betyr at den familiestrukturen som utvikler seg nå, vil sette velferdsstaten under store utfordringer. Det syns jeg også statsråden bør ta med i vurderingen.