Regjeringen vil jo få mange anledninger til å drøfte dette spørsmålet og disse problemstillingene. Jeg tror også Stortinget vil få rik anledning til det, særlig når det gjelder en god del av de områdene som vi ønsker å løfte fram. For å utkvittere representanten Aspakers utfordring med hensyn til å ta opp dette, mener jeg at man i hvert fall gjennom granskingen av Fritz Moen-komplekset vil kunne komme inn på spørsmål som er reist i debatten her. Det er på det rene at det er et arbeid på gang i tilknytning til spørsmålet om sakkyndig bistand ved uventede barnedødsfall. Jeg syns for så vidt også representanten Dørums innspill med hensyn til å bruke de symposiene vi har i Justisdepartementet, er en fin anledning til å løfte dette temaet. Avslutningsvis har jeg lyst til å si at jeg syns representanten Nistad har tre tilnærminger til dette som er fornuftige, han stilte tre spørsmål som vi vel ved enhver regelutforming bør stille oss når det gjelder sakkyndighetsinvolvering. Det første gjelder det flere har vært inne på, å være kritisk til sakkyndigheten. Det betyr ikke at man i utgangspunktet skal avvise sakkyndigheten, men man må være kritisk. Og hvordan kan vi lære oss sjøl opp til å bli mer kritiske? Det handler om opplæring, det handler om kompetansebygging, og det handler i straffesakene, særlig i jurysakene, også om at vi får rettsbelæringer som holder. Vi har nå sendt ut et forslag om at rettsbelæringene skal tas opp på bånd. Jeg tror at det er slike ting som er viktig, nettopp for å få kritikken inn, ikke bare mot sakkyndigheten, men også mot bevissituasjonen generelt. Det vil være viktig. Så mener jeg, innunder dette med kritikk, at den dimensjonen som representanten Dørum brakte inn, er svært spennende. At det er fagprofesjonene som først reagerer på trusselen mot sin egen autoritet, og som for så vidt også stiller seg i posisjon i forhold til andre typer fag, som gjør sitt til at man blir underordnet – dette gjelder faktisk i mye større grad fagfolk enn legfolk – er svært interessante tanker som vi skal ha med oss, bl.a. inn i debatten om den nye juryordningen som er foreslått. Det skal vi være åpne for, for vi ser jo ofte i rettslig sammenheng at de som virkelig tør å stille kritiske spørsmål, gjerne er de som ikke har en eller annen profesjon, men som tar den folkelige fornuften inn i en problemstilling, noe rettsvesenet trenger svært godt, og som vi skal ta vare på, uavhengig av hvilken juryordning vi får. Så spør Nistad om ikke det sakkyndige miljøet er for smalt. Det er et veldig viktig spørsmål. Særlig knyttet til enkelte små domstoler kan det sakkyndige miljøet bli for smalt. Det er en viktig utfordring for oss. Han peker til slutt på spørsmålet om kontradiksjon, altså muligheten for å få flere sakkyndige inn i en sak. Det er avgjort viktig. Det er en åpning for det, men den muligheten tror jeg vi må styrke.