Morten Høglund reiser en veldig viktig debatt. Det Rostrup fra Leger Uten Grenser tok opp her om dagen, er svært sentralt, nemlig at det må eksistere noen organisasjoner, som Leger Uten Grenser eller Røde Kors, som har adgang til begge sider i en konfliktsituasjon, er nøytrale i forhold til stridende parter og går rett på det humanitære mandatet for å hjelpe dem som er i nød. Selv i en så vanvittig situasjon som annen verdenskrig var det selvsagt til hjelp at Røde Kors hadde adgang også til Hitler-siden i konflikten. FN har en annen rolle i mange av de mest kompliserte situasjonene, som i Kongo, som Morten Høglund trakk fram, fordi det dreier seg om å bygge en stat. Det er ingen reelt eksisterende stat i Kongo i dag. Det er en sentralregjering, og det er mange ulike kongedømmer for ulike militser. Det å få en stat ut av dette fordrer en veldig komplisert misjon, med blanding av militære, økonomiske, politiske og sosiale midler. Bare ved summen av disse kan man lykkes. Det er utrolig komplisert og setter veldig mange vanskelige spørsmål på dagsordenen, bl.a. dem som er nevnt av Morten Høglund. Hvis presidenten tillater det, vil jeg også få si at det i realiteten skjer en politisk sensasjon i disse dager. I går fikk vi høre fra representanten Høglund at Fremskrittspartiet nå vil se på nytt på bistandsbudsjettet. Det er utrolig positivt og viktig, for det kan bidra til større samling om noe som er utrolig sentralt i norsk politikk. I dag fikk vi høre at Fremskrittspartiet også begynner å ta det andre store internasjonale problemet på alvor. De to store problemene vi har, er fattigdom og klima. Når Fremskrittspartiet nå for første gang sier at partiet er villig til å bruke hundrevis av millioner kroner på å ta klimatrusselen alvorlig, for det gir jo ingen annen mening å bruke hundrevis av millioner kroner på rensing på Mongstad hvis man ikke tror på klimatrusselen, er vi inne i det store hamskiftet i norsk politikk, som jeg ser på med betydelig glede.