Me har nett markert 7. juni og hundreårsdagen for oppløysinga av unionen mellom Noreg og Sverige. Media har skildra både dei folkevalde si handtering av spørsmålet om eigne konsulat og folkerøystingane omkring spørsmålet om eit eige kongehus etter at Oscar 2 hadde kasta korta. Det er med beundring me kan stadfesta at dette var ei stille og valdsfri unionsoppløysing, og at deltakinga i folkerøystinga etterpå var stor blant dei som hadde røysterett. Til og med dei som ikkje hadde røysterett, kvinnene, laga sin eigen underskriftskampanje for å uttrykkja sitt syn på unionsoppløysinga. I dag slit me med å få veljardeltakinga opp både ved lokalval og ved stortingsval – deltakinga går tvert om attende. Det store spørsmålet er: Har avstanden mellom politikarane og veljarane auka? Eller er velstanden så stor at det ikkje betyr så mykje for veljarane kven det er som er i fleirtal? Dette er spørsmål me må finna ut av – raskt. Om det er uviktig kven som har makta i politikken, er det tydeleg at svært mange innbyggjarar brenn for enkeltsaker. Aksjonsdemokratiet lever i beste velgåande og aukar på. Der kan deltakarane engasjera seg i einskildsaker utan å måtta ta stilling til alle fasettane som inngår i heile samfunnsutviklinga. Det er ein tankekross at i nye demokrati i mange utviklingsland står veljarane i kø i dagevis for å få røysta. I USA såg vi ved siste presidentvalet at mange stod i kø for å røysta, med føregåande presidentval friskt i minne. Då er spørsmålet: Kan me organisera det politiske arbeidet på lokalplanet slik at det vert meir attraktivt for innbyggjarane? Det må vera råd å leggja betre til rette for at einskildpersonar, og grupper for den saks skuld, får setja sitt preg på politikken utan at dei dermed forpliktar seg til deltaking dei, iallfall i første omgang, ikkje har interesse av. Dei politiske partia lagar sin kontrakt med veljarane gjennom sine program. Kor mange kjem med innspel i desse prosessane? Dette kan kanskje vera eit barometer på kva me har i vente. Veljarane har verdifulle innspel å koma med sjølv om dei ikkje er medlemmar i eit bestemt parti. Her kan me forbetra oss mykje, og ein del er gjort. Jørgen Kosmo sa i sitt innlegg at partia er fundamentet i demokratiet. Det er eg einig i, men det burde vera råd å sjå på løysingar der ein f.eks. kunne velja 10–15 pst. av representantane til kommune- og fylkestingsvala ved direkte val, eller kanskje enda dristigare reformer. Eg trur ikkje representativiteten hadde vorte svekt av den grunn. Det vert hevda at store utskiftingar ved val er uheldig for demokratiet. Men det er også råd å sjå dette i eit meir organisk lys. Ved at utskiftingane er hyppige, styrkjer ein grasrotkontakten, fordi dei som er nye politikarar, gjerne har betre kontakt der dei kjem frå – grasrota – enn den administrasjonen som verkeleg er kontinuiteten i dei ulike forvaltningsorgana våre. Ein anna positiv effekt er at fleire får direkte kjennskap til korleis demokratiet fungerer. Dette var noko Audun Offerdal hadde på tapetet ved førre maktutgreiing. Også ved stortingsval er det naudsynt å sjå nærmare på rekrutteringsgrunnlaget. Det er viktig at kjønn og alder speglar samfunnet. Og det er viktig at representantane med sin yrkesmessige bakgrunn gjer det same. For å kvalitetssikra dei politiske vedtaka må kontakten mellom politikarane og veljarane styrkjast, særleg der systemet med heiltidspolitikarar er i bruk. Mange stortingspolitikarar hospiterer i bedrifter og samfunnsliv delar av ferien sin. Det er bra. Eg trur det hadde vore sunt for demokratiet om det vart prøvt ut ei ordning der stortingsrepresentantane møtte i Stortinget dei to første åra i perioden, var ute i arbeidslivet det tredje året – gjerne relatert til fagkomiteen – og så kom tilbake til Stortinget fjerde året. Slik ville dei som bestemmer, betre kjenna korleis dei vedtaka me fattar, verkar på dei som skal leva med vedtaka, og det ville ha gjeve den tilleggseffekten at vararepresentantane fekk ei raskare innføring i arbeidet på Stortinget. Fleire ville såleis vera godt skodde til arbeidet. På 1970- og 1980-talet var det fleire som fekk prøva seg i demokratiet si teneste ved at det var ei lang rekkje råd og utval som skulle bemannast eller «bekvinnast». No er desse «effektiviserte» bort. Gjennomgåande representasjon er meir «i skuddet». Kva som er tapt, og kva som er gevinsten, hadde vore eit studium verdt. At fleire får prøva seg i demokratiet si teneste, og på eit avgrensa område, er kanskje eitt av svara på aksjonsdemokratiet. Lobbyaktiviteten har auka mykje, og det er etter mitt syn flest positive aspekt ved det. Det er likevel politikarane sitt ansvar – uansett nivå – å sørgja for at sakene er så godt opplyste som råd er, bl.a. ved å stilla nødvendige spørsmål. Eg er uroa over den sektoriseringa me har her i Stortinget, og den debatten me har her i dag, viser det, ved at det er altfor få i salen. I dag skulle salen vore fullsett. Makt- og demokratidebatten vert me aldri ferdige med. Den debatten må haldast varm og vernast om, slik me må med demokratiet som styringsform.