Utgangspunktet mitt for denne debatten er at vi har et godt og profesjonelt embetsverk i Norge. Som også statsråden sa: Politikere kommer og går i departementene, men embetsverket består. De representerer kontinuiteten i statsforvaltningen og har fagkunnskapen. Og det er et godt system. En hovedoppgave for embetsverket er å være sekretariat for den politiske ledelsen og å være det helt nødvendige serviceapparatet for at en regjering og en statsråd skal kunne få utført sine oppgaver. Et løpende samspill mellom politikerne og embetsverket i et departement er helt avgjørende. Det forutsetter tillit og åpenhet begge veier og god kommunikasjon. Embetsverket har en plikt til å gjøre politisk ledelse kjent med motargumenter og mulige negative konsekvenser av ulike forslag. Samtidig skal de i ettertid, når de politiske beslutningene er fattet, lojalt følge opp det som er bestemt. Og det er nødvendig med en aktiv lojalitet – å arbeide aktivt for å følge opp den til enhver tid sittende regjerings prioriteringer og vedtak. Det er politikerne, ikke tjeneste- og embetsmenn i forvaltningen, som skal styre politikken. Det er et grunnleggende element i vår styreform at statsråden er konstitusjonelt ansvarlig for den politikk som utøves i vedkommende del av statsforvaltningen. En regjering kan fjernes gjennom valg eller mistillit fra Stortinget dersom det er kvalifisert misnøye med den politikken som føres. Dette gjelder ikke for embets- og tjenestemenn i forvaltningen. Det er derfor avgjørende at det etableres styringssystemer som sikrer at det oppdrag som gis til forvaltningen gjennom lover, forskrifter og instrukser, blir fulgt opp. Politisk styring avhenger av at informasjon som er avgjørende for politikkutformingen, formidles til politikerne. UDI-saken som er nevnt av interpellanten, er et eksempel på at rapporteringsplikten ble brutt. Politikerne fikk ikke den nødvendige informasjonen om at retningslinjene som var gitt, ikke ble fulgt. Vårt demokratiske folkestyre er avhengig av en lojal oppfølging i forvaltningen av lover som vedtas av Stortinget, og regler og instrukser som gis av Regjeringen som utøvende myndighet. UDI-saken er et eksempel på en sak en kan ta lærdom av. Den viser hvor viktig det er med ryddige styrings- og kommunikasjonslinjer mellom et departement og – i dette tilfellet – et direktorat. Det er nødvendig med klare rutiner og en sporbar og tydelig kommunikasjon mellom et departement og underliggende organer, og for den del også mellom den politiske ledelse og embetsverket i departementet. Organisasjonsmodellene som velges, må være slik at en alltid ivaretar behovet for politisk styring og kontroll. Det må være tydelige og klare rutiner for tilbakemeldinger og kontroll med at retningslinjer og vedtak følges opp. Embetsverket må sørge for at slike rutiner kommer på plass, samtidig må statsråden se til at gode kontrollrutiner er der. Så langt har jeg konsentrert meg om forholdet mellom politikere og embetsverk. Den andre siden av dette er at det også er viktig at befolkningen har tillit til forvaltningen. Derfor er denne interpellasjonen viktig. De senere årene har det skjedd positive ting på dette området. Det har skjedd forandringer, og det skal skje forandringer, for vi skal bli bedre. Det er fastsatt regler for karantene og saksforbud både for politikere og for ansatte i statsforvaltningen. Det er også fastsatt etiske retningslinjer for statsforvaltningen. Etisk kvalitet på tjenestene er en forutsetning for at innbyggerne skal ha tillit til forvaltningen. Selv om veldig mye av det som framkommer i slike generelle retningslinjer, kan virke selvfølgelig, er det viktig å ha retningslinjer som viser hvilke verdier og normer vi vil bygge på. Måten den enkelte ansatte opptrer på i møte med innbyggerne, påvirker folks syn på statsforvaltningen. Det gir en trygghet for befolkningen å vite at verdier som f.eks. rettssikkerhet, rettferdighet, ærlighet, lojalitet og åpenhet settes i fokus, og at habilitet og faglig uavhengighet og lojalitet er viktig. Kristelig Folkeparti tror at en gjennom etiske retningslinjer og god og åpen kommunikasjon kan hindre at det utvikles en ukultur – som interpellanten tok opp i en viktig debatt.