Regjeringen ønsker å bidra til at vi kan hente ut det potensialet som ligger i utbygging av små vannkraftverk, og er derfor opptatt av en smidig, men forsvarlig saksbehandling. Kommunene behandler allerede i dag en rekke mikro- og minikraftverk som byggesaker etter plan- og bygningsloven. Dette gjelder kraftverk som har så små virkninger at de ikke utløser konsesjonsplikt etter vannressursloven. Som jeg har gjort rede for i Stortinget tidligere, er det dessuten gjennomført en rekke tiltak for å effektivisere konsesjonsbehandlingen hos NVE. NVE har det siste året bl.a. bedret tilgjengeligheten for strømlinjeformet informasjon til tiltakshaverne gjennom å legge ut veiledningsmateriell og søknadsmaler på Internett. Den interne saksbehandlingen er også gjenstand for kontinuerlig effektivisering. I statsbudsjettet for 2007 er det forutsatt at NVE skal prioritere konsesjonsbehandling og arbeid knyttet opp mot forsyningssikkerhet. NVE vil øke behandlingskapasiteten med inntil ti årsverk. Dette innebærer at saksbehandlingskapasitet når det gjelder anlegg for kraftproduksjon, blir styrket. Selv om jeg ser det som viktig å effektivisere og forenkle saksbehandlingen, er det også viktig å sikre at konsesjonsbehandlingen skjer på en forsvarlig måte. Inngrep i vassdrag kan få vesentlige virkninger. Dette gjelder også utbygging av mikro-, mini- og småkraftverk. Bred kompetanse og erfaring innen hydrologi, miljø, landskapsestetikk, sikkerhet og økonomi er derfor viktig. Vi må være sikre på at beslutningene som treffes, står seg for ettertiden, og at viktige miljøverdier ikke går tapt. Hvordan små vannkraftverk påvirker miljøet er helt avhengig av bl.a. plassering og hvordan det enkelte prosjekt tilpasses forholdene på stedet. De samlede virkningene av små vannkraftverk er også avhengig av det totale utbyggingsomfanget innenfor et geografisk område eller region. Dette tilsier at inngrep bør vurderes i et helhetlig perspektiv og ikke være avgrenset av kommunegrensene til tiltakskommunen. Konsesjonsbehandlingen, slik den gjennomføres i dag, fremmer likebehandling på tvers av kommunegrensene og sikrer at hensynet til den totalt sett mest gunstige ressursutnyttelse blir vurdert. Kommunene står helt sentralt som en vesentlig høringsinstans under konsesjonsbehandlingen. Det fremmes også forslag om at det skal settes tidsfrister for saksbehandlingstid for småkraftsaker, slik det er gjort i plan- og bygningsloven for byggesaker. Til det er å si at kvaliteten på de søknadene NVE mottar, kan variere mye, og det vil i mange saker være behov for å be om tilleggsutredninger for å få konsekvensene tilstrekkelig utredet. Befaring og eventuelle krav om tilleggsutredninger må også gjennomføres til riktig tid på året for å gi tilfredsstillende informasjon. Dette gjør at behandlingstiden naturlig nok kan variere ganske mye. Under konsesjonsbehandlingen kan det være aktuelt å gjøre til dels store endringer i prosjektet, noe som også kan øke den samlede behandlingstiden. Det som kan oppfattes som lang behandlingstid, har ofte sin årsak i forhold som skal sørge for en best mulig utnyttelse av småkraftpotensialet. Å finne de beste prosjektene gjøres ikke bare av hensyn til miljøet, men også av hensyn til kraftproduksjonen. Av den grunn støtter jeg ikke forslaget om å innføre tidsfrister for saksbehandlingstiden. NVE er som ethvert forvaltningsorgan selvsagt forpliktet til å gi et foreløpig svar og en begrunnelse dersom behandling av søknaden vil ta tid. I det foreløpige svaret vil det også, så langt det er mulig, sies noe om framdrift, eksempelvis når det vil bli foretatt befaring, og når man kan forvente sluttbehandling. Komiteens medlemmer fra Fremskrittspartiet og Høyre viser til NVEs anslag om et potensial på landsplan på 25 TWh ny kraftproduksjon fra småkraftverk. Det er viktig å understreke at dette er et teoretisk potensial, beregnet på bakgrunn av en GIS-kartlegging som ikke tar hensyn verken til miljøvirkninger, brukerkonflikter, eiendomsforhold, nettilknytning eller kapasitetsbegrensninger i nettet. Dette er derfor et for høyt anslag på hvor stor energiproduksjon denne typen kraftverk totalt sett kan forventes å bidra med. Dette endrer selvsagt ikke det faktum at ethvert bidrag til å bedre kraftbalansen er verdifullt. Som det framgår av komiteens innstilling, er departementet i gang med å utrede om kompetansen til å fatte vedtak om det foreligger konsesjonsplikt for mikro- og minikraftverk kan delegeres fra NVE til kommunene. Tiltak som etter vannressursloven vurderes ikke å være til noen nevneverdig skade eller ulempe for allmenne interesser, unntas fra konsesjonsplikt. Konsesjonspliktvurderingen foretas i dag av NVEs regionapparat, og prosjekter som ikke er konsesjonspliktige, behandles i kommunene som byggesak etter plan- og bygningsloven. I perioden 2001–2005 ble om lag 300 prosjekter vurdert ikke å være konsesjonspliktige og ble dermed behandlet i kommunene. Dette tilsvarer altså tre av fire prosjekter. En slik delegering vil avlaste konsesjonsmyndighetene for en omfattende saksmengde forut for selve konsesjonsbehandlingen av de prosjekter som omfattes av konsesjonsplikten. På den andre siden kan kommunene selvsagt komme i konflikt med behovet for en helhetlig vurdering av inngrep på tvers av kommunegrenser, slik komiteens flertall påpeker i innstillingen. Departementet er nå i ferd med å utrede virkningene av dette tiltaket og vil komme tilbake til det ved en senere anledning.