Det er en veldig god, enstemmig og viktig sak vi behandler her i dag. Hviterussland er på mange måter Europas bakgård og er det siste diktatur, som vi i Europa må bry oss med i enda større grad. Derfor er jeg glad for at Regjeringen i statsbudsjettet økte støtten til det sivile samfunn i Hviterussland. Dette er sårt trengte penger som det kan komme mye godt ut av, og er ikke minst helt nødvendig og avgjørende om man vil bidra til en demokratisk utvikling i landet. Å støtte opp om det sivile samfunn og opposisjonen i landet er det mest effektive omverdenen kan gjøre i kampen for demokratisering. Hovedutfordringen ligger i hvordan man best mulig kan organisere bruken av midlene vi bevilger. For det er langt fra slik at støtte til opposisjonen i Hviterussland er en enkel oppgave å formidle eller administrere. Vi vet at forholdene for organisasjoner og opposisjonelle blir stadig verre. Under Lukasjenkos regime har Hviterussland blitt stadig mer autoritært og er i dag et regime med utstrakt bruk av sensur, undertrykkelse og direkte forfølgelse av politisk opposisjon. Det meste av pressens virksomhet og organisasjonsliv foregår undergrunns, all den tid slik virksomhet er blitt kriminalisert av Lukasjenko og folk som anses for å være opposisjonelle, forsvinner eller blir arrestert. All aktivisme slås det ned på. De som holder ut og tar kampen til tross for alt dette, fortjener vår støtte, og de skal vite at verdenssamfunnet følger med og støtter dem. Skal det skje en endring og et skifte til en mer demokratisk utvikling i Hviterussland, må det skje innenfra gjennom bidrag til at det sivile samfunn kan spire og ta kampen opp. Over ti år med isolasjonspolitikk fra omverdenen kan vel ikke akkurat sies å ha endret mye eller beveget makthaverne i ønsket retning. Det er avgjørende at hviterusserne ikke slutter å få høre at demokratisering og respekt for menneskerettighetene vil gi økonomisk og politisk deltakelse i Europa, og at verdenssamfunnet fortsetter å presse regimet, men samtidig må det gjøres mer for å bygge og støtte intern opposisjon og ikke minst øke bevisstheten om manglende rettigheter i deler av befolkningen. Lukasjenko hevdet å ha vunnet 83 pst. av stemmene i et valg som ble fordømt av vestlige observatører i vinter. Den reelle støtten han har i befolkningen, er vanskelig å spå, men det overrasker ikke meg om den hadde gitt ham ryggdekning for en periode til i presidentstolen om så valget hadde vært demokratisk. Så lenge den jevne hviterusser ikke føler overgrepene og ikke lengter etter endring, vil lite skje for å avverge overgrepene mot demokratiske prinsipper og menneskerettigheter. Situasjonen for studentene har forverret seg, for som så mange andre steder er det først og fremst blant studentene man finner de mest politisk bevisste, og det er dem det slås hardest ned på når myndighetene skal vise muskler. Studenter som holder på med uskyldige aktiviteter som det å dele ut løpesedler, henge opp plakater og være med i fredelige demonstrasjoner, har både blitt utvist fra sine universiteter og blitt arrestert den siste tiden. Det er derfor avgjørende ikke bare å fordømme myndighetenes overgrep, men å støtte ungdoms- og studentbevegelsene konkret og mer omfattende. De er muligheten til framtidig opplysning, opprør og demokratisk endring for Europas siste diktatur. Fikk du aldri oppleve Sovjetunionen, men lurer på hvordan det var – ta en tur til Hviterussland, reklameres det med i en reisekatalog. De har rett i det, og Lukasjenko drømmer stadig om å gjenopprette unionen. Landets ti millioner innbyggere fortjener derimot noe bedre. Så lenge det ved valgene i Hviterussland ikke betyr noe hvem som stemmer, men hvem som teller stemmene, må vi gjøre alt vi kan for å støtte de demokratiske kreftene i Hviterussland.