Jeg skjønner at det har vært en viss liberalisering av språkbruken, av hva som passerer som parlamentarisk ordbruk, men det får vi ta etter hvert. Forslaget Regjeringen har lagt fram i Ot.prp. nr. 56, gjelder endringer i helseforetaksloven, som gir Kongen hjemmel til å fastsette en forskrift om regnskapsføring av anleggsmidler som foretakene overtar eiendomsretten til. I proposisjonen er det redegjort for hovedlinjene i en slik forskrift. Det burde ikke fortjene karakteristikken «juks». Dette forslaget er en oppfølging av en rekke stortingsdokumenter. Hensikten har vært å få etablert en endelig åpningsbalanse for de regionale helseforetakene og helseforetakene. Forslaget innebærer et opplegg for enklere styring og oppfølging av helseforetakene. Dette sikres ved at foretakenes årsregnskap skal kunne brukes til resultatmåling, i samsvar med de premisser som ligger til grunn for Stortingets årlige budsjettvedtak. Forslaget innebærer videre krav om effektivisering av innsatsfaktoren realkapital i helseforetakene over en tidshorisont på 20–30 år. Bakgrunnen for å fremme lovforslaget er i hovedsak to forhold. For det første er det Regjeringens vurdering at verdsettingen av foretakenes kapital må baseres på det bevilgningsnivå som er gitt av Stortinget, i tillegg til tekniske vurderinger og gjenanskaffelsesverdien. Dette bevilgningsnivået gjenspeiler det som til nå har vært brukt, og har vært nok til å produsere spesialisthelsetjeneste i tilstrekkelig omfang. En verdsetting der også dette elementet inngår, gir etter min vurdering det beste estimat for en riktig bruksverdi av foretakenes kapital For det andre er det så vidt jeg vet ikke Stortingets intensjon at den omleggingen som ble gjort til nytt regnskapsprinsipp, i seg selv skulle føre til økte overføringer fra staten. Helseforetakene er i en vesentlig bedre økonomisk stilling når det gjelder å vedlikeholde og gjenanskaffe bygg og utstyr, enn det fylkeskommunene var. I forbindelse med sykehusreformen sanerte staten 15 milliarder kr av gjelden til fylkeskommunene knyttet til sykehus. Fylkeskommunene betalte årlig om lag 2 milliarder kr i renter og avdrag på den gjelden. Disse 2 milliarder kr, sammen med om lag 1 milliard kr i tidligere øremerkede midler til utstyrsplanene og Opptrappingsplanen for psykisk helse, er nå altså omgjort til frie inntekter i basisbevilgningen til de regionale helseforetakene, for å dekke avskrivninger. Ser man på hva som faktisk skjer i foretakene, vil man også merke at det ikke akkurat er stillstand når det gjelder investeringer. Realiteten er tvert imot en rekordhøy investeringsaktivitet. Ved utgangen av dette året er det brukt 22 milliarder kr til dette formålet bare etter innføringen av sykehusreformen. Det er verdt å merke seg at sektoren bl.a. gjennomfører norgeshistoriens to største innlandsprosjekter. Regjeringen har på ingen måte underkommunisert. At lovforslaget har møtt motbør, fremgår veldig eksplisitt av proposisjonen. Blant annet er forholdet til regnskapsloven diskutert. Regjeringen har imidlertid vurdert det slik at det innen denne sektoren er viktig at pengene bidrar til bedret pasientbehandling. Dette må veie tyngre enn å sikre en anvendelse av regnskapsloven på helseforetakene som innebærer at vi må bruke om lag 2 milliarder kr mer i året på avskrivninger for å gjenanskaffe bygg, stein for stein. Det ble innført et nytt regnskapsprinsipp for helseforetakene for at man skulle få bedre oversikt over alle kostnadene i spesialisthelsetjenesten, også de årlige kostnadene vi har knyttet til bruk av kapital. Denne målsettingen endres ikke, selv om foretakenes anleggsmidler verdsettes etter særbestemmelser fastsatt i forskrift. Foretakene skal fortsatt føre et resultatorientert regnskap i samsvar med regnskapsloven. Forskriftsutkastets virkemåte er dessuten begrenset og gjelder ikke for anleggsmidler som er anskaffet etter 1. januar 2002. Forslaget ivaretar både behovet for å hensynta kapitalkostnader og behovet for å ha god styring og oppfølging av foretakene. Jeg registrerer også at flertallet i sosialkomiteen mener at forslaget vil kamuflere et økende etterslep av vedlikehold og nyanskaffelser i sykehussektoren. Det er her viktig å peke på at den faktiske situasjonen til helseforetakene ikke endres av hva Stortinget bestemmer i denne saken. Behovet for reinvesteringer er ikke påvirket av hvilke regnskapsregler som gjelder. Men mulighetene for å kunne reinvestere er selvsagt avhengig av hvilken økonomisk bæreevne helseforetakene har. Jeg håper at det kan være enighet om at uansett hvilken teknikk en bruker når en avlegger regnskapene, er det bare to måter å dekke de økte avskrivninger på. Enten må helseforetakene pålegges å effektivisere, eller det må bevilges mer midler – eller en kombinasjon av disse to. Det er tre alternativer til Regjeringens forslag i odelstingsproposisjonen, enten la helseforetakene fremstå med store underskudd de neste 20–30 år, noe som vil gjøre det meget vanskelig å styre helseforetakene mot klare og entydige resultatmål, eller la de økte avskrivningskostnadene inngå i effektiviseringskravet til helseforetakene, med de konsekvenser det har for tjenestetilbudet som det altså vil kunne innebære, eller – til slutt – øke de årlige bevilgningene til helseforetakene, slik at de kan gjenanskaffe alt de overtok fra fylkeskommunene, stein for stein, uten at det genereres underskudd på drift. Det siste alternativet vil imidlertid medføre at vi må bruke opp mot 2 milliarder kr mer til sykehus for å dekke avskrivninger av en ikke optimal bygningsmasse. Det vil være en feil prioritering etter mitt skjønn. Jeg er opptatt av at pengene i størst mulig grad skal brukes på helse, og at de skal gå direkte til behandling av den enkelte pasient. Dersom man setter foretakene i stand til å gjenanskaffe all bygningsmassen, vil man underkjenne det effektiviseringspotensialet som faktisk ligger på kapitalsiden i denne sektoren. Sykehusreformen og det samlede statlige eierskapet gir nye muligheter for bedre koordinering av investeringer og kapitalbehov i sykehusene. Jeg har for øvrig merket meg at det i innstillingen er en enstemmig komite – selv om det er to merknader – som peker på muligheten for effektivisering. Gjennom flere tiår har fylkeskommunen bygd opp en sykehusstruktur som ikke nødvendigvis er rasjonell eller optimal i dagens situasjon. Mitt inntrykk er at de 19 fylkeskommunene laget et tilbud for sine egne innbyggere, og at de i liten grad var koordinert seg imellom. Det gleder meg også at flertallet i komiteen ser ut til å mene at de samme helseforetakene – disse fem – har et potensial for å effektivisere anvendelsen både av bygninger og av utstyr, men jeg beklager at dette resonnementet ikke finnes igjen når det samme flertall foreslår å avvise lovforslaget. Dersom odelstingsproposisjonen avvises – og det kan jo alt tyde på – vil regnskapene for 2004 avlegges som i 2003. Det vil da ikke være mulig å holde regnskapsmessig resultat direkte opp mot Stortingets balansekrav. Forslaget i odelstingsproposisjonen legger opp til et styringssystem som både er praktisk gjennomførbart og innlemmer kapitalbruk som en viktig innsatsfaktor i spesialisthelsetjenesten. Dersom ikke odelstingsproposisjonen bifalles, må altså helseforetakene pålegges ytterligere effektiviseringskrav, eller det må bevilges mer penger til avskrivninger. Hvis dette ikke skjer, vil altså foretakene i fremtiden fremstå med store årlige underskudd.