Etter foregående innlegg fra representanten Øye hadde jeg kanskje ikke hatt noen grunn til å ta ordet, for jeg synes representanten Øye holdt et meget godt innlegg, som jeg stiller meg fullt og helt bak. Men la meg i hvert fall stille noen spørsmål. Jeg leter etter agendaen og målsettingen til Sosialistisk Venstreparti i denne saken. Det er riktig, som representanten Øye sier, at det ikke er noen begrensninger i så måte så lenge vi ikke greier å fylle opp den kvoten som allerede er vedtatt. Jeg mener og tror, og kanskje håper også, at vi bør finne den kvalifiserte arbeidskraften som SV her etterlyser, først og fremst innenfor vårt eget lands grenser, men jeg nekter nærmest å tro at ikke den arbeidskraften finnes innenfor EØS-området, som det også er besluttet. Det er derfor jeg stiller meg litt tvilende til agendaen til Sosialistisk Venstreparti – jeg skal være litt forsiktig med å påstå at det er noen agenda – men det virker for meg som om de skal bruke arbeidsinnvandring for å skjule innvandring i forhold til asyl- og flyktningpolitikken. For meg virker det sånn, men jeg regner med at representanten Holmås vil gi meg et tilsvar på det i sitt innlegg. Jeg finner også at Sosialistisk Venstreparti på en måte kolliderer med seg selv. På den ene siden gir de sterkt uttrykk for frykt for en stigende arbeidsledighet i Norge i tiden som kommer. Vi har stor arbeidsledighet. Vi har mange deltidsarbeidende som er kvalifisert for en større mengde arbeid. Derfor blir de på en måte i kollisjon med seg selv når de da skal ha økt arbeidsinnvandring som skal konkurrere med den arbeidskraften som allerede er ledig, helt eller delvis, i Norge. Jeg skal gjerne ta en generell og bredere debatt om arbeidsinnvandring fra land utenfor EØS-området i forhold til norsk lov- og regelverk, hvis det er det Sosialistisk Venstreparti ønsker, men jeg tror ikke, hvis vi skal komme fram til noe konkret i en sånn generell debatt, at SV og Fremskrittspartiet ville falle ned på samme standpunkt. Hvis Fremskrittspartiet skulle gå i retning av å løse opp eller finne andre mulige former for arbeidsinnvandring til Norge, ville vi i større grad la næringslivet, eller de som da har behov for arbeidskraften, hente den inn, men i form av egne arbeidskontrakter i perioder hvor næringslivet eller også offentlig sektor måtte ha behov for arbeidskraft, uten at det offentlige i større grad skal ha ansvaret for de sosiale ordningene som måtte være knyttet til et slikt arbeidsforhold.