Stortinget skal no handsama Riksrevisjonen sin rapport om akuttmedisinsk beredskap i spesialisthelsetenesta. Dette lyder teknisk og formelt, men handlar i røynda om noko så kvardagsleg og ikkje minst viktig som raskt tilgjenge til medisinsk naudhjelp. Når ulukka er ute, når kriser oppstår, er det avgjerande at folk får hjelp fort, og at hjelpa held mål. Det vil seia at folk skal ha tilfredsstillande og jamgodt tilgjenge til medisinsk naudhjelp gjennom AMK-sentralane, ambulansetenestene og akuttmottaka i sjukehusa. Komiteen er gjennomgåande samd i sine merknader. Framstegspartiet har eigne merknader på nokre punkt. Når det gjeld ambulansetenestene, peikar Riksrevisjonen m.a. på det uheldige i at ambulansar nokre stader blir nytta til reine transportoppdrag der andre alternativ med føremon burde kunna nyttast. Komiteen har slutta seg til Riksrevisjonen si vurdering av at ambulansetenesta generelt sett bør leggja større vekt på kostnadseffektiv drift, og legg til grunn at departementet følgjer opp dette. Vi har òg registrert at Riksrevisjonen har funne at tilgjenget til akuttmedisinske tenester varierer mellom helseregionane. Akuttutvalet, jf. NOU 1998:9, tilrådde i si utgreiing at ved akuttoppdrag skal 90 pst. av befolkninga i byar og tettstader kunne nåast av ambulanse innan 12 minutt, medan 90 pst. av dei som bur i grisgrendte strok, skal kunna få same teneste innan 25 minutt. Riksrevisjonen finn at medianventetida for alle AMK-distrikt er 10–15 minutt, men at det til dels er store variasjonar mellom AMK-distrikta. Tid er ofte ein kritisk faktor når det gjeld medisinsk naudhjelp, men fleirtalet i komiteen meiner at den påviste responstida for ambulansetenesta i hovudsak held mål. Derimot er det god grunn til å vera kritisk til at både liggjetid og ventetid på lækjar i akuttmottak kan vera langdryg. Komiteen er samd med Riksrevisjonen i at dette er svært kritikkverdig. Dei sjukehusa som er med i undersøkinga, rapporterer om liggjetider på mellom ein og fire timar. Ventetida dreg somme stader ut av di det ikkje er lækjarar tilgjengeleg. I tillegg kjem tida det tek før pasientar kan overførast til rett avdeling ved sjukehuset. Her meiner komiteen mykje kan gjerast betre. Det er m.a. viktig at erfarne lækjarar i større grad skal supplera turnuskandidatar ved mottak og vurdering av pasientar i akuttmottaka. Vi legg til grunn at departementet følgjer opp denne påpeikinga òg på eigna vis. Stortinget har tidlegare meint at det er viktig å stilla faglege krav til ambulanse- og luftambulansetenesta, jf. Innst. S. nr. 300 for 2000-2001. Vi har merka oss at utviklinga går i retning av at stadig fleire i denne tenesta får fagbrev. Det er positivt. Riksrevisjonen peikar samstundes på at den delen av ambulansepersonell som manglar fagbrev, er høgast i dei helseregionane der ambulansepersonellet i gjennomsnitt har lengst ansvar for pasientar under akuttutrykkingar. Med bakgrunn frå ein distriktskommune finn eg grunn til å understreka at det like fullt kan vera slik at den reelle kompetansen er høg, m.a. på grunn av lang tids erfaring med slikt arbeid. Riksrevisjonen viser elles til at lækjarar på vakt pliktar å vera tilkopla helseradionettet, men at dette ikkje alltid ser ut til å vera tilfellet. Vidare peikar Riksrevisjonen på at medverknad frå primærhelsetenesta ved akuttutrykkingar ikkje er like tilgjengeleg alle stader. Dette er alvorlege funn. Vi legg til grunn at departementet følgjer opp og set i verk tiltak som er eigna til å utbetra desse påviste manglane. Lat meg mot slutten igjen streka under at tilgang til akuttmedisinske tenester raskt er avgjerande viktig. Komiteen sluttar seg difor til Riksrevisjonen sine vurderingar av at departementet bør leggja stor vekt og vinn på å utvikla betre styringsparametrar på akuttområdet. Dette vil også kunna gi vidare og djupare styringsinformasjon og letta departementet si oppfølging av vidare kvalitetsutvikling av dei akuttmedisinske tenestene her til lands.