Dagens sak gjelder endringer i bestemmelsen om bruk av åremål og midlertidige ansettelser i universitets- og høyskoleloven. I 2005 stilte Stortinget spørsmålet om det fortsatt er behov for egne bestemmelser i universitets- og høyskoleloven om bruk av åremål og midlertidige ansettelser. En samlet komite svarer i dag betinget ja på det spørsmålet. Vi er enige om at loven blir mer brukervennlig med slike bestemmelser. Noen av mulighetene til åremål er alle partier enige om. Det gjelder ikke minst muligheten til å ansette ledere på åremål. Det er bra for å sikre fornyelse av lederskap, noe som også vil gi faglig fornyelse. Ledere er i utgangspunktet privilegerte mennesker. Forskere er for så vidt også privilegerte mennesker. Men som arbeidstakergruppe blir det stadig flere av dem, og vi kan ikke tilby dem så svake rettigheter i ansettelsesforholdet. Jeg er klar over at dette i tillegg gjelder undervisnings- og forskningsstillinger i prosjekt, og ikke bare forskere, selv om jeg her bruker ordet «forskere». Her er vi ved stridens kjerne, § 6-4 første ledd bokstav e, som Regjeringen med god grunn vil oppheve. Det hører ikke hjemme i 2006 å ha en rettstilstand som gjør det mulig å ha en stor gruppe gående som midlertidig ansatte i opptil 12 år. I denne saken er det en viss konflikt mellom en del av arbeidsgiverne og alle arbeidstakerorganisasjonene. Ingen bør bli overrasket over at en rød-grønn regjering legger stor vekt på de ansattes organisasjoner i en slik sak. Når en rekke forskningstunge institusjoner, arbeidsgivere, i tillegg enten støtter lovforslaget på dette punktet eller ikke kommenterer det, er valget enkelt. En rød tråd i Soria Moria-erklæringen er ambisjonen om å øke arbeidstakernes rettigheter – mindre utstøting og mer trygghet. Det er god grunn til å spørre de borgerlige om hvilken trygghet 12 år på midlertidige kontrakter vil gi. Noen mener sikkert at forskning er et kall, og at forskere må være villige til å gi avkall på trygghet for hus, hjem og familie, slik fast ansatte har. Jeg registrerer at dette er de forskningsansattes fagforbund sterkt uenig i. Det gjelder alle organisasjoner som representerer de ansatte, samt en del av arbeidsgiverne. Det er mulig at Universitetet i Bergen er inne på noe når de skriver at det ikke har vært behov for så lange åremålsperioder som fire år, med en maksimal begrensning på tolv år. Universitetet i Bergen foreslår derfor en langt mer innskrenket åremålsordning enn det de borgerlige vil opprettholde. Hva er de borgerliges poeng med å opprettholde regelen fra 2002? Med respekt å melde synes jeg at opposisjonen tar vel hardt i når den mener at Regjeringens forslag vil gjøre det vanskeligere for Norge å nå målet om 3 pst. av BNI til forskning innen 2010 – et mål som vil kreve milliarder i økt innsats fra staten og næringslivet – og at dette nærmest skulle svekke ansettelsesrettighetene til forskerne. En slik påstand er med respekt å melde lite troverdig. Skal vi løfte forskningsinnsatsen enda mer enn det Regjeringen gjør i statsbudsjettet for 2007, krever det tunge tak både av staten og ikke minst av næringslivet. Det er vi enige om. Men det krever på ingen måte at vi tar fra en gruppe arbeidstakere den beskyttelse de fleste av oss har i arbeidsmiljøloven eller tjenestemannsloven. Jeg tror de fleste i bunn og grunn er enig i Kunnskapsdepartementets oppsummering av høringsinnspillene. En opphevelse av bestemmelsen om tolv års åremål for forskere er ikke på noen måte dramatisk for Norge, men det vil bidra til økt trygghet for en gruppe arbeidstakere som Norge bør ta godt vare på når vi skal skape og høste av gode forskningsresultater i årene som kommer.