For å nærme oss et globalt velferdssamfunn kreves det utjevning mellom nord og sør. Det krever at den rike delen av verden tar det største ansvaret. Derfor er det helt naturlig at Norge, som et av verdens rikeste land, både i ord og i handling er en aktiv pådriver. Slik som vi her hjemme har drevet en nasjonal utjevningspolitikk, må vi også bidra til å skape en global utvikling. Det som velferdsstaten har vært innenfor nasjonalstaten, må FN bli på den globale arena. I årets budsjett har den nye regjeringen forskjøvet bistand fra Verdensbanken over til de mer direkte styrte FN-organisasjonene. På denne måten får vi en mer aktiv norsk innsats på områder som er av veldig stor betydning for mange utviklingsland. Vi styrker Norges innsats for fattigdomsbekjempelse og en mer demokratisk verdensorden ved å styrke FN, og vi trapper opp bistandsandelen. Tusenårsmålene er et utrolig viktig skritt mot en mer rettferdig verden med bedre levekår. Og det er mulig å nå målene. Men det forutsetter bl.a. at den rikeste delen av verden øker sitt bistandsbidrag. Norge ble i 2005 igjen kåret til det landet som har høyest grad av menneskelig utvikling. Vi er verdens beste land å bo i, og vi har alle forutsetninger for å bidra til å heve levestandarden i fattigere land i andre deler av verden. Det er vår moralske plikt, det er vårt ønske å bidra, og nettopp derfor er vi også en av de største giverne til FNs organisasjoner. Sett fra et norsk ståsted er vårt bidrag kanskje relativt sett småpenger, men det er penger som gir gode og store resultater, og det er av avgjørende betydning at disse bidragene blir opprettholdt og forsterket dersom vi mener alvor med at tusenårsmålene skal nås. Vi er et av verdens rikeste land, og vi er en av verdens største bidragsytere, men vi beholder 99 pst. av midlene våre selv. Likevel foreslår Fremskrittspartiet ved behandlingen av hvert eneste budsjett, at vi skal beholde enda litt mer selv og gi enda litt mindre til dem som trenger det mest. Det er sterkt beklagelig at Fremskrittspartiet nå vil true med å kutte ned på, kanskje kutte ut, Norges bistandsbidrag gjennom FN-systemet. Argumenter om at FN trenger avbyråkratisering, reform og større handlekraft er ingen uenig i. Men det blir et blindspor å skulle fryse norske bidrag til verdens fattigste i kampen for et mer demokratisk og effektivt FN-system. Dessuten er Norge en av de mest kritiske røstene i FN som faktisk blir hørt. Før jul fikk vi gjennomslag for å opprette en uavhengig revisjonskomite og et nytt etikkkontor. Disse tiltakene styrker FNs internkontroll og sikrer en bedre bruk av ressursene. Påstanden fra Fremskrittspartiet om at Norge i lang tid ukritisk har pøst penger inn i FN-systemet er helt feil. Selvsagt har FN som organisasjon feil og mangler, men det blir ikke bedre om vi slutter å bidra. FN er den viktigste plattformen vi har for multinasjonalt samarbeid og utviklingsarbeid. FN har et stort finansieringsproblem. Norge er en av de største bidragsyterne, men FN sliter med manglende betalingsvilje fra andre medlemsland. Jeg mener at dette er en mer framtidsrettet og mer spennende debatt enn Fremskrittspartiets debatt om hvorvidt vi skal fryse norske bidrag eller ikke, hvordan vi kan bidra til å sikre FN en form for uavhengig finansiering gjennom f.eks. bruk av internasjonale avgifter. Skattlegging har alltid vært et av de redskapene som en har brukt aktivt innenfor stater for å få inn midler til fellesskapet, regulere uønsket adferd og fordele ressurser. I en global økonomi er det derfor på høy tid at vi legger til rette for global skattlegging for å bygge opp globale fellesgoder. Klarer vi å gi FN stabile og forutsigbare inntekter til å drive utjevningspolitikk, setter vi organisasjonen i enda litt bedre stand til å møte framtidens utfordringer. Dersom FN skal styrke sin stilling, må FN gis handlingsrom, muligheter og autoritet til å gjennomføre arbeidet sitt. Ved å true med økonomisk boikott fra Norges side oppnår vi ingen av delene. For den nye regjeringen er reformarbeidet i FN høyt prioritert, og Norge skal ha en konstruktiv og klar røst i den videre prosessen. Samtidig skal vi fortsette med å styrke det norske bistandsbidraget til verdens fattigste gjennom FNs organisasjoner. Slik styrker vi FN som globalt redskap. For å si det litt enkelt: En verden uten et sterkt FN er en litt mer usikker verden. En verden uten et sterkt FN er en fattigere verden, og et Norge uten et sterkt bistandsengasjement gjennom FN er et litt mindre solidarisk Norge.