Tidligere i denne debatt ble det sagt fra presidentplassen – det var før stafettvekslingen fant sted – at glede er det ikke for mye av i dette hus. Jeg kom til å assosiere det med et skriftsted, hvor det står at det er større glede i himmelen over én synder som vender om, enn over nittini rettferdige som ikke trenger omvendelse. Slik er det i himmelen, men Stortinget er ikke himmelen. I denne sal er det vesentlig større konkurranse om å befinne seg blant de nittini rettferdige. Jeg registrerer at etter at Stortinget har anmodet sitt eget kontrollorgan, Riksrevisjonen, om å fremskynde gjennomgangen av regnskapet for 2004, og har mottatt en meget nyansert gjennomgang, er det noe som for deler av opposisjonen har gått hus forbi. Det synes jeg er oppsiktsvekkende, at ikke Stortinget selv interesserer seg for hva Stortingets kontrollorgan sier. Når Stortingets kontrollorgan slår fast, på bakgrunn av den debatt som har vært bl.a. i dette hus, at FMOs enheter uansett har et selvstendig ansvar for å ha oversikt over enhetens samlede forpliktelser, er det pussig at tre partier bruker mesteparten av sin taletid i denne debatt til å videreføre en ganske meningsløs debatt om det forløpet som har vært i mellomtiden. Det burde være helt overflødig. Jeg registrerte også at representanten Arnstad anklaget Arbeiderpartiet for unnfallenhet. Det er en karakteristikk som det ikke er så vanlig å utveksle blant forlovede, men jeg skal overlate til de to partene å finne ut av hvorledes kommunikasjonen skal arte seg i tiden fremover. Mer oppsiktsvekkende er det når den samme representant fra Senterpartiet, som selv har vært statsråd i en regjering, sier fra Stortingets talerstol at Regjeringen de siste fire år ikke har håndtert forsvarspolitikken på en måte som inngir tillit. Det er jo alminnelig at den som bruker slike uttrykk i Stortinget, anser seg forpliktet til å ta et minstemål av ansvar for den språkbruk man anvender. Men her må det vel være riktig på grunnlag av debattens forløp å si at i alliansen mellom SV, Fremskrittspartiet og Senterpartiet – det er jo i seg selv en bemerkelsesverdig allianse – er det et betydelig misforhold mellom stridsevnen og støynivået.