For noen uker siden la den rød-grønne samarbeidsregjeringen fram et statsbudsjett med en ramme på 712 milliarder kr, som vi skal fordele på ca. 4,5 millioner nordmenn. I Afghanistan bor det om lag 28 millioner innbyggere, og det afghanske statsbudsjettet for 2004 var på ca. 3,5 milliarder kr. Altså med mer enn seks ganger Norges befolkning har de et statsbudsjett som tilsvarer omtrent 1 pst. av Norges statsbudsjett. Afghanistan er altså et av verdens desidert fattigste land, der det nesten kontinuerlig har pågått krig i 30 år. 45 pst. av befolkningen er under 15 år, spedbarnsdødeligheten er på over 15 pst. Over 50 pst. av befolkningen lever under fattigdomsgrensen til FN, og arbeidsledigheten er på ca. 40 pst. Levealderen er gjennomsnittlig 43 år. Slik kan vi fortsette. Det er enkle ting det dreier seg om. Det er snakk om å få sove trygt om natten uten å være redd for at noen skal plyndre huset og drepe familien, å få medisinsk hjelp, slik at ungene ikke dør av lett kurerbare sjukdommer som f.eks. tarminfeksjoner på grunn av forurenset drikkevann, å lære å lese og skrive, å få et arbeid som det går an å leve av, eller et rettsvesen som gjør at folk som begår kriminelle handlinger, blir straffet, for ikke å snakke om å få et helt velferdssamfunn. Alle disse godene som vi tar for gitt, finnes ikke i Afghanistan i dag, og det er faktisk slik at før slike goder er på plass, vil det ikke kunne bli fred i Afghanistan. Dette er noe av grunnen til at Regjeringen ikke vil prioritere å sende nye spesialstyrker til Sør-Afghanistan nå. Nå er det viktigere å bidra til sivil gjenoppbygging for å demme opp mot den økende misnøyen og utryggheten i landet for å stanse rekrutteringen til Taliban og Al Qaida, enn det er å møte utryggheten med våpen i hånd på en stadig mer aggressiv måte, en måte som likner regulær krigføring. Norge er en stor bidragsyter i ISAF. Det skal vi fortsette med, men det er på tide å ha mer enn én tanke i hodet av gangen, også nå som motstanden mot Vestens høgteknologiske soldater øker i Afghanistan. I dag har vi hørt en bekymret opposisjon. Jeg synes jeg hører at de er mer bekymret for at nei til NATO-partiet SV er med i regjering og til og med kan ha innflytelse, enn de er for situasjonen i Afghanistan. Vi hører bekymringer som at vi setter vårt forhold til NATO i fare på grunn av det vedtaket som er gjort. Det er to problemstillinger som er kommet opp. Den ene er kampen mot terror. Skulle vi i Norge ikke tillate oss å stille de samme spørsmål som de gjør i resten av verden, som de gjør nå i USA, i Tyskland, Nederland, Frankrike og England – ja overalt? Opposisjonen i Norge vil helst ikke innse at de plagsomme spørsmålene om den kampen som så langt har blitt ført mot terror, faktisk virker, for i Norge har det vært slik at det er SV som tradisjonelt har stilt de plagsomme spørsmålene i slike sammenhenger. Det er og bør være forskjell på politikk og mekanikk. Er de bekymret for den debatten som kommer, eller er de bekymret for konklusjonene, for at SV som et anti-NATO-parti faktisk også skal få innflytelse? Så til bekymringen for Nordområdene. Får vi hjelp, blir det spurt. Og da sier jeg: Hjelp mot hva? Det er noen som nå trekker opp gamle fiendebilder. Hadde det enda vært hjelp for å kunne løse klimaproblemer eller miljøproblemer i nord. Nei, det er ikke det det er spørsmål om. Litt mistenksomt får vi bare høre at vi trenger hjelp for å sikre oss i Nordområdene. Vi setter norsk sikkerhet i fare med det vedtaket som er gjort. Ja, det er en del problemstillinger i Nordområdene som vi må løse sammen med vår store nabo i øst. Personlig har jeg mer tro på dialog, handel og utvidet samarbeid. Jeg synes ideen om en pomorsone i nord, der vi skal få vesentlig mer samarbeid og flyt mellom oss og Russland, er måten. Det er framtiden. Det som ikke løser problemene, er å reprodusere og stille ut gamle fiendebilder.