Budsjettinnstillingen fra utenrikskomiteen avspeiler på en klar og god måte det som står i fokus for norsk utenrikspolitikk, sikkerhetspolitikk og utviklingspolitikk, nemlig å legge vekt på å fremme de verdiene som vårt eget samfunn er tuftet på: demokrati, velferd, likestilling, et fungerende arbeidsliv, rettferdighet, fordeling og folkelig deltagelse. Eller for å sitere fra utenriksministerens redegjørelse 8. februar i år: «I sentrum for utenrikspolitikken, som for all annen politikk, står menneskets verd og velferd.» Dette er på mange måter også den nordiske dimensjonen i politikken: utenrikspolitikk blir relevant for folk flest, fordi den også gjelder et meningsfylt og menneskeverdig liv. Et lite land som Norge er avhengig av deltagelse i og samarbeid med internasjonale og regionale organisasjoner. Det er viktig for oss å ha en FN-ledet verdensorden, derfor ønsker vi å styrke FNs rolle som global aktør. Derfor deltar vi også i og støtter opp om den videre reformprosessen i FN – dette for å gjøre FN mer effektiv, både som bistandsorganisasjon og som konfliktforebygger og konfliktløser. Også i NATO er det viktig å være en aktiv alliansepartner. Det betyr bl.a. å søke innflytelse på NATOs politikk og operasjoner. En av de mer ukjente suksesshistorier i norsk utenrikspolitikk – og norsk diplomati – ble offentlig kjent i forrige uke, da NATOs toppmøte tok Serbia inn i Partnerskap for fred. Dette er norsk diplomati på sitt ypperste. Norge har lenge vært pådriver for å trekke Serbia inn i partnerskapssamarbeidet i alliansen – dette for å styrke demokratiske krefter og vise serberne en bedre vei enn nasjonalistisk isolasjon. Også våre nordområder – vårt grannelag – er blitt en ny dimensjon ved norsk utenrikspolitikk. Regjeringens nordområdestrategi fastslår at langsiktighet og forutsigbarhet er viktige kvaliteter ved norsk nordområdepolitikk. Jeg vil her få understreke viktigheten av et sterkt levende folk-til-folk-samarbeid, med en betydelig satsing på kultur. Det er øremerket 10 mill. kr til kulturformål. Kulturlivet i Nord-Norge og på Nordkalotten er internasjonalt orientert og flerkulturelt, og det har i flere år vært bygget nettverk på tvers av grenser mellom kulturaktører i nordområdene. Det er likevel utviklingspolitikken som dominerer budsjettinnstillingen. Alle unntatt Fremskrittspartiet viser til at den ekstreme fattigdommen er vår tids største menneskerettighetsutfordring, og at verdenssamfunnet må følge opp FNs forpliktende tusenårsmål. Prioriteringene til flertallet er en konsekvens av dette. Vi følger også opp debatten etter utviklingsministerens redegjørelse, om at utviklingspolitikken må være en integrert del av vår utenrikspolitikk. Innen bistand skal Norge særlig vektlegge områder der vi har et komparativt fortrinn, bl.a. likestilling, miljø, energi, godt styresett og utdanning. Flertallet mener også at en viktig forutsetning for å nå tusenårsmålene er å sikre egen matproduksjon og legge vekt på matsikkerhet og retten til rent vann. En samlet komite mener at Norge må bidra til å gi utviklingslandene bedre tilgang til våre markeder. Det kan være greit at det også understrekes fra min side. Det har vært en viktig del av debatten før i dag at Fremskrittspartiet har meldt seg helt ut av bistandspolitikken. Å redusere bistandsbudsjettet med 10,15 milliarder kr, altså en reduksjon på 44,2 pst., viser det. Hvis Fremskrittspartiets forslag var blitt vedtatt, ville vel det ha betydd oppsigelser av internasjonale kontrakter – bilaterale som multilaterale. Når det gjelder Afghanistan, går 85 pst. av bevilgningen til bistand fra budsjettposter der Fremskrittspartiet foreslår et kutt på inntil 80 pst. Likevel er det mest interessante i denne innstillingen splittelsen mellom de tidligere regjeringspartiene. Mens Kristelig Folkeparti og Venstre står sammen med Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet, foretar Høyre flere store kutt. Det skal bli spennende å se hvordan det kommer til å utvikle seg, noe som også flere andre talere har vært inne på.