Jeg takker statsråden for svaret, men må samtidig med en viss skuffelse konstatere at det var svært vesentlige deler av det jeg tok opp i mitt innlegg, som statsråden overhodet ikke kommenterte med ett ord. Når det gjelder spørsmålet om kostnadseffektivitet og sammenlignbarhet mellom det som skjer i offentlige sykehus og i private, kan jeg vise til at Norsk pasientregister har publisert en rapport om aktiviteten innenfor somatikk for 2005. Der går det frem at i de offentlige sykehusene har proteseopererte pasienter i gjennomsnitt vært inneliggende i 10,6 døgn, mens man i tilsvarende private sykehus har en gjennomsnittlig liggetid på 4,4 døgn. Det er en ikke ubetydelig forskjell. I alle de tall som foreligger fra SAMDATA, er det en systematisk og meget iøynefallende forskjell i kostnadseffektivitet mellom private tilbydere og offentlige sykehus. Noe av problemene med å sammenligne er ikke det statsråden viste til, og som man stadig vekk hører fra de offentlige sykehusenes side, nemlig at de er så tungt belastet med andre oppgaver. Den viktigste årsaken er at det ikke finnes data i offentlige sykehus som viser hva de faktiske kostnadene er. Kanskje hadde det vært en ende å begynne i for statsråden, å sørge for at man lager en økonomistyring som gjør at man kan gjøre rede for de faktiske kostnadene. Det kan man ikke i dag. Men så til det aller viktigste, fordi det er det som angår det sosiale perspektiv i dette bildet: Bekymrer det ikke statsråden i det hele tatt at etterspørselen etter private helseforsikringer, som er rimelig kostbare, ser ut til å bli mer enn fordoblet fra i fjor til i år? Bekymrer det ikke statsråden i det hele at man ser tydelige tendenser til fremveksten av to forskjellig køer – hvorav den ene er meget kort – nemlig av dem som kan finansiere helsetjenester 100 pst. selv, og av dem som ikke er i stand til å finansiere dem 100 pst. selv? Ser ikke statsråden at det også er et aldersrelatert sosialt problem i dette, nemlig at de pasientene som blir skadelidende når man bygger ned tilbud som alle har vært enige om har fungert utmerket, er de eldste pasientene, de minst mobile pasientene? Det er nøyaktig det samme som vi hadde med Helse Østs håndtering av habilitering og rehabilitering i fjor, som utløste en berettiget storm fra brukerne i hovedstadsområdet, fordi man hadde oversett det banale faktum at de som gjør bruk av disse tjenestene, er eldre mennesker, og for dem betyr nærhet til tjenestene i seg selv en vesentlig kvalitet.