Likestilling har som idé stor tilslutning i det norske samfunnet, men tallene forteller oss at det er langt mellom ideal og realitet. Hvorfor skjer det f.eks. veldig lite med kvinneandelen i lokalpolitikken til tross for at alle er for mer likestilling mellom kjønnene? Ifølge FN er Norge verdens mest likestilte land, og det skal vi selvfølgelig være stolte av. Vi har en stolt historie. Men Likestillingsbarometeret for 2005 viser at situasjonen på likestillingsfronten her hjemme har stått på stedet hvil de siste årene. Det er fortsatt store skjevheter mellom kvinner og menn på altfor mange samfunnsområder. Det er store forskjeller når det gjelder makt og innflytelse i stat, i kommune, i næringsliv, i hjemmet, innenfor forskning og utdanning og i arbeidslivet generelt. Det er ingen tvil om at det trengs en forsterket innsats for å skape et samfunn der kvinner og menn har de samme reelle rettighetene, pliktene og mulighetene. Soria Moria-erklæringen er veldig tydelig på at likestilling er et viktig og samlende premiss for vår politikk på alle samfunnsområder. Storting og regjering skal bestemme, styre og forvalte fellesskapets ressurser til samfunnets felles beste. Derfor er det svært bra at vi nå har fått en regjering som virkelig prioriterer å gjøre mer på likestillingsfeltet, ikke minst etter at den forrige regjeringen ikke leverte, men heller tok likestillingen tilbake flere skritt og var en katastrofe på mange områder. Vi vet at nesten like mange kvinner som menn er yrkesaktive i dag. Men 44 pst. av kvinnene jobber deltid mot bare 13 pst. av mennene. Vi vet at kvinner fortsatt tjener mindre enn menn i samme type arbeid. Dette er en utfordring og noe Regjeringen tar på alvor. Regjeringen er ikke bare opptatt av likestilling mellom kjønnene, men også for minoriteter og diskriminerte grupper. Vi vet at f.eks. homofile og lesbiske ikke har samme rettigheter som heterofile. Minoriteter med innvandrerbakgrunn blir diskriminert i boligmarkedet og i arbeidslivet, og vi vet at mindreårige asylsøkere ikke har de samme rettighetene som andre barn. Eksemplene er mange, og det sier oss noe om at vi fortsatt har mange viktige likestillingskamper igjen å kjempe. Jeg er glad for at Regjeringen er klar og tydelig på at diskrimineringen av homofile og lesbiske skal opphøre. Denne regjeringen har i løpet av ett eneste år gjort mer på dette feltet enn det som har skjedd de siste ti årene til sammen. Og det er jeg stolt av. Vi har ryddet opp i regelverket for stebarnsadopsjon, slik at homofile og lesbiske ikke diskrimineres i forhold til heterofile. Vi gir anledning til å dele foreldrepermisjonen. Vi økte bevilgningene i budsjettet for i år med 2 mill. kr. Vi har tatt tak i hatkriminalitet, og justisministeren gjør nå et skikkelig godt arbeid på det feltet. Kulturministeren sørget for at film- og kulturfestivalen «Skeive dager» for første gang i historien fikk statsstøtte. Og ikke minst er vi godt i gang med arbeidet med felles ekteskapslov. Dagens ekteskapslovgivning må ses i forhold til ikke-diskrimineringsprinsippet, et grunnleggende prinsipp i henhold til menneskerettighetene. Dagens lovgivning er en rettslig diskriminering som ikke kan forsvares på noen god måte ut fra det grunnleggende prinsippet i FNs menneskerettighetserklæring om at alle mennesker er født frie og med samme menneskeverd og rettigheter. Partnerskapsloven var en milepæl i sin tid, men den gir ikke homofile par like rettigheter som heterofile. Den representerer et B-ekteskap. Den diskrimineringen må fjernes ved å endre ekteskapsloven. Men det som kanskje er viktigst ved å endre ekteskapsloven, er etter min mening hensynet til rettighetene til de mange barna som lever med foreldre av samme kjønn. At f.eks. Kristelig Folkeparti ikke ser at dagens ekteskapslovgivning først og fremst diskriminerer barn og fratar noen av dem juridiske rettigheter som andre barn har, og at det av den grunn er viktig å endre loven, forundrer meg. Representanten Høybråten sa i sitt innlegg at familien er det viktigste fundamentet vi har. Det er gjennom familien samfunnet skal bygges, og familien er vårt viktigste utgangspunkt. Jeg ønsker at Kristelig Folkeparti kunne begynne å mene at dette skal gjelde alle typer familier, ikke bare den klassiske kjernefamilien, som Kristelig Folkeparti verdsetter så høyt. Kjernefamilien er ikke den eneste, og snart kanskje heller ikke den vanligste samlivsformen vi har. Kristelig Folkeparti undergraver etter min mening hele familiekonseptet ved å forskjellsbehandle måten folk velger å leve på, ikke minst ved å ville nekte barn retten til to foreldre. Undersøkelser viser at et helt klart flertall av det norske folk faktisk ønsker at homofile skal ha muligheten til å inngå ekteskap. Regjeringen er i gang med å endre lovverket i tråd med folks holdninger. Vi har store utfordringer på likestillingsområdet mellom kjønn og grupper, og det er godt å ha en regjering som virkelig prioriterer dette arbeidet, ikke bare i Barne- og likestillingsdepartementet, men også i utenrikspolitikken, i kulturpolitikken og i justispolitikken. Det er godt vi har en regjering som nå evner å la likestilling være et overordnet mål og prinsipp på alle felt.