Et viktig grunnlag for Høyres og Regjeringens politikk er generasjonsansvaret – vårt ansvar for at de som kommer etter oss, får et minst like godt utgangspunkt som det vi selv har fått. Det dreier seg om miljø, og derfor legger vi føre var-prinsippet til grunn. Det dreier seg om kultur, og derfor er vi opptatt av å ivareta kulturarven. Det dreier seg om økonomi og velferd, og derfor er vi opptatt av bærekraftige velferdsordninger, og at vi fører en økonomisk politikk som legger grunnlag for økonomisk vekst. Det store paradokset her er at partier som er opptatt av å legge føre var-prinsippet til grunn i miljøpolitikken, ikke er det samme når det gjelder den økonomiske politikken. Eller for å sitere Geir Arne Bore, som skrev i Dagsavisen 17. februar: «Det er merkelig at SV baserer klimapolitikken på at økologien går til helvete og pensjonspolitikken på at økonomien går til himmels.» Skal vi legge generasjonsansvaret til grunn, må vi være opptatt av hvilke konsekvenser politikken vi fører i dag, får, selvsagt på kort sikt, men også på lang sikt. Vi må også være opptatt av hvilke utfordringer vi står overfor i et lengre perspektiv, og hvilke konsekvenser det må få for dagens politikk. Perspektivmeldingen inviterer oss til en slik debatt, og den viser at uten reformer vil vi stå overfor en finansiell ubalanse på lengre sikt. Så registrerer jeg at representanten Svein Roald Hansen, og også andre, sier at regjeringspartiene ikke orker å gå inn i den konkrete politikken som må føres for neste periode, som en konsekvens av det som trekkes opp i perspektivmeldingen. Det er jo ikke sant. Realiteten er jo at vår regjering har lagt frem en serie saker som peker inn i neste periode, og som svarer nettopp på de utfordringer som trekkes frem i perspektivmeldingen. Det viser jo at Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre har samlet seg om en politikk som strekker seg langt ut i neste periode. Det gjelder skattereformen, som har fokus på verdiskaping og stimulerer til arbeid. Det gjelder kunnskapsløftet, som skal sørge for at den enkelte og nasjonen kommer opp i verdensklasse når det gjelder kunnskap. Det gjelder forskningsmeldingen, som legges frem i morgen. Det gjelder pensjonsreformen, som skal stimulere til arbeid og sørge for at vi får velferdsordninger som er i balanse. Og det gjelder vår offensive strategi for modernisering av offentlig sektor. Dette peker fremover, og dette er også svaret på mange av de utfordringene som ligger i perspektivmeldingen. Mye av debatten fremover, og også i dag, har dreid seg om skatt og velferd. Venstresiden tar feil når man skaper et motsetningsforhold mellom lavere skatt og bedre velferd. Hvis vi ser på den perioden vi nå har regjert, har vi styrket bevilgningene til skole, til helse og til eldreomsorg, samtidig som vi har senket skattene. Det er en politikk vi ønsker å fortsette med. Det er enkelt for sosialistene i denne debatten å si at i stedet for å gi 20 milliarder kr i skattelettelse skal man bruke det til å styrke velferdsområder. Men dersom vi får et regjeringsskifte, kan ikke Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet hente pengene i Høyres program. Da er man nødt til å sørge for at det enten føres en økonomisk politikk som skaper vekst og dermed et grunnlag for å styrke velferden, eller man må modernisere offentlig sektor, slik at man frigjør ressurser som kan brukes til å styrke velferden eller senke skattene, slik vi også ønsker å gjøre. Problemet her er jo at venstresiden har en økonomisk politikk som gjør at man vil bremse veksten i økonomien, samtidig som man ønsker å stoppe moderniseringen av offentlig sektor. Når vi sier at det er rom for å styrke velferden og for å senke skattene, er jo det fordi vi skaper rom for det i den økonomiske politikken som vi skaper. Det er ikke slik at venstresiden har de samme pengene til disposisjon, for man skaper ikke det samme rommet i økonomien til å styrke velferden, slik vi legger opp til. Ellers registrerer jeg at representanten Djupedal snakker seg varm om å bygge gode samfunn. Det er da åpenbart et annet samfunn enn det samfunn som FN flere år på rad har kåret til verdens beste land å bo i. Etter denne debatten kan vi fortsatt konstatere at de tre partiene i det sosialistiske alternativet er grunnleggende uenige om mange av de sentrale områdene som perspektivmeldingen peker på. Det er fortsatt et åpent spørsmål hva dette gode samfunn skal være, annet enn at det åpenbart skal være noe helt annet enn det samfunnet som FN har kåret til verdens beste land.