Barn og unge som er eller har vært under omsorg av barnevernet, er i mange tilfeller mennesker som bærer med seg en tung bør i livet. Det er derfor svært viktig å ha et våkent øye på de lover og forordninger som gjelder for denne gruppa, og på håndteringa av det samme lovverket. I dag er det slik at unge mennesker under omsorg av barnevernet kan – dersom de sjøl ønsker det – få tilpassa støtte og hjelp fra man er 18 år til fylte 23 år, i henhold til de endringene som kom i barnevernsloven i 1998. En del av ungdommene ønsker dette, mens andre vil klare seg sjøl ved oppnådd myndighetsalder. Så er det slik, som interpellanten og også statsråden har pekt på, at noen ungdommer som i utgangspunktet gjerne vil klare seg uten hjelp fra barnevernet, kanskje etter en tid må innse at det ikke er så lett å fly «for egne vinger» når man har en litt for tung bør i bagasjen. Det er derfor ikke uvanlig at enkelte ungdommer innenfor denne gruppa ombestemmer seg etter at de først har takket nei til ettervernstiltak ved fylte 18 år. Da er det viktig å peke på at det er fullt mulig for en ungdom som ser at livet blir vanskeligere enn han eller hun tenkte, å be om hjelp fra barnevernet, noe også statsråden understreka. I det rundskrivet som er sendt ut om ettervernstiltak for denne gruppa, går det klart fram at barnevernstjenesten skal søke å gi tilbud til en ungdom mellom 18 og 23 år som ber om det, sjøl om denne ikke har hatt kontakt med barnevernet i en periode. Dersom barnevernet ikke finner å kunne etterkomme ungdommens ønske, skal ungdommen få informasjon om de ankemulighetene som finnes. Man har ikke, slik jeg har forstått det, noen klar statistikk på hvor mange ungdommer som ombestemmer seg med hensyn til oppfølging fra barnevernet. Jeg har imidlertid, etter å ha sett på forholdene i min egen region, en klar forståelse av at man i barnevernet er oppmerksom på denne ungdomsgruppas sårbare situasjon, og at man så langt som mulig prøver å finne gode og tilpassede tiltak for det unge mennesket som etter en tid måtte komme tilbake til barnevernet med behov for hjelp, sjøl om det sjølsagt kan variere veldig mellom kommuner og regioner. Det er også viktig å understreke at det er fullt mulig for barnevernet å samarbeide med f.eks. sosialtjenesten om å finne de beste løsningene for denne gruppa av ungdom. Det dreier seg om voksne, myndige mennesker som har svært individuelle problemer å hanskes med, og som derfor vil ha behov for skreddersydde løsninger, enten de nå måtte ønske å bo for seg sjøl eller å ha tilknytning til en eventuell tidligere fosterfamilie, som for mange unges vedkommende er deres egentlige familie. Jeg er derfor glad for at statsråden understreka den store fleksibiliteten som det er lagt opp til i forbindelse med ettervernet av denne gruppa, og at det også må legges til rette for et samarbeid på tvers av etatene for å finne det beste hjelpetilbudet, så lenge ungdommen sjøl samtykker i at så kan skje. Jeg er også glad for at departementet nå har ute to komiteer som har i oppdrag å komme med rapporter om de ulike hjelpetiltakene som finnes i barnevernet. Her vil man bl.a. få innsikt i og kunnskap om de tiltak som er iverksatt for denne aktuelle ungdomsgruppa, slik at man kan søke å forbedre både tiltak og metodikk. Barn og unge under omsorg av barnevernet er en utsatt gruppe, til tross for at det sjølsagt er store individuelle forskjeller. Vi vet at mange av dem som har hatt en vanskelig barndom og ungdom, finner vi igjen i kriminalstatistikken eller som sosialt vanskeligstilte seinere i livet. Å finne gode, målrettede tiltak for barn og unge som opplever omsorgssvikt fra foreldre eller andre voksne, er derfor en av de viktigste oppgavene denne regjeringa har når kampen mot fattigdom er definert som jobb nr. 1. Jeg er derfor veldig glad for at statsråden her har bekrefta at Regjeringa tar denne oppgaven på største alvor.