En av Norges framtidige utfordringer er hvordan vi skal klare å bevare velferdssamfunnet samtidig som vi møter økt konkurranse. Dette krever innsats langs flere dimensjoner. Vi må sørge for å ha en konkurransedyktig industri gjennom en ansvarlig finanspolitikk, tilgang på arbeidskraft og satsing på forskning og infrastruktur. Vårt næringsliv må også ha mulighet til å handle med utlandet ved hjelp av internasjonale avtaler, og det må ha hjelp til å åpne dører i nye voksende markeder. Vi må gjøre det på et grunnlag som viser at globalisering fortsatt har folkelig støtte. Jeg var i Hongkong under en at de tøffe rundene i Doha-forhandlingene, og jeg ble skuffet over resultatet, trass i Norges og utenriksministerens konstruktive bidrag. Det er vårt ansvar – sammen med våre partnere i WTO – å få til et suksessfullt resultat. Dette må være – og er – Regjeringens førsteprioritet, og det er vi glad for. Vi er nødt til å få lagt et bærekraftig fundament for arbeid, økonomisk vekst og velferd. Hvis dette ikke blir en suksess, vil kostnaden, særlig for de landene som ikke er så godt stilt som vårt, være tragisk. Om vi lykkes, vil mulighetene være enorme. Vi kan ikke gi opp arbeidet vårt for en friere og en mer rettferdig handel. Kinas integrasjon i verdensøkonomien kan stå som et eksempel på globaliseringens muligheter og utfordringer. Etter at landet ble medlem i WTO i 2001, har det hatt en enorm vekst. Takket være denne utviklingen er millioner av mennesker løftet ut av fattigdom, og det har også hatt en positiv utvikling for verdensøkonomien som helhet. Strømmen av billige varer fra Kina har bidratt vesentlig til at vi har sett en betydelig vekst i verdensøkonomien – og med lav inflasjon – de siste årene. Mange mennesker med lav inntekt har fått økt realinntekten sin. Samtidig er det ikke noen tvil om at land som Kina har store utfordringer, og utenriksministeren har tidligere redegjort i Stortinget for hvordan miljøutfordringene samt arbeidstakers rettigheter og bedrifters samfunnsansvar vil bli tillagt økende vekt i våre kontakter med land som Kina. Denne vektleggingen må følges opp av næringslivet. At næringslivet tar samfunnsansvar vil være en sentral faktor for om vi over tid klarer å lykkes i å utvikle et rettferdig, humant og bærekraftig arbeids- og næringsliv i alle deler av verden. Det handler om å etablere et fundament for menneskelig verdighet i forholdet mellom mennesket og kapitalen. Det er klar sammenheng mellom ansvarlig bedriftsatferd og muligheten til å skape og få oppslutning om en globalisering som er til gode for alle. Arbeidsvilkår som går på helse, miljø og sikkerhet løs, skal ikke brukes som et konkurransefortrinn. Gode standarder må heller ikke brukes proteksjonistisk som et instrument, men som et virkemiddel for å skape en plattform som gir grunnlag for en globalisering vi alle kan tjene på. Samtidig går selvsagt debatten om hvor slike standarder skal ligge, kontinuerlig. Jeg synes f.eks. det er bedre at en kvinne i et utviklingsland har en jobb å gå til med lavere standard enn i Norge enn at hun ikke har et arbeid. Vi vet fra Norge at veien til å få gode standarder er lang, men gjennomførbar. Like viktig som bedrifters samfunnsansvar og gode standarder er et godt utbygd sikkerhetsnett. Jeg etterlyser en debatt om hvordan også andre i andre land skal få det samme sikkerhetsnett ved omstilling på grunn av globalisering som det vi har i vårt eget land. Vi må også være sikre på hvordan vi skal møte konkurransen fra lavkostland. Vi kan aldri konkurrere med lave lønns- og arbeidsvilkår, vi skal det heller ikke. Vi skal konkurrere på de områdene hvor vi kan – kvalitet, erfaring, kunnskap og nyskaping. Derfor har man bl.a. bevilget mer midler til næringsrettet forskning. Det satses på utdanning. Det satses på en sterk offentlig sektor. Samtidig som vi på denne måten blir mer handelspolitisk konkurransedyktig, åpnes nye markeder, og det må vi vite å utnytte. Våre økonomiske og handelspolitiske relasjoner er i stadig dynamisk utvikling. Det arbeides massivt gjennom EFTA for å få til frihandelsavtaler med Kina, India, Japan og Russland og med andre land i tilsvarende utvikling. Jeg ser at opposisjonen er utålmodig når det gjelder BITS. Det har de vært lenge, også da de satt i posisjon. Så man må nesten også i så kompliserte saker gi en nytiltrådt regjering minimum av tid til å løse slike vanskelige saker. Jeg vil også forsvare SV og Senterpartiet, som fra talerstolen ble beskyldt for nå å gå nye veier i handelspolitikken. De støttet også, så vidt jeg husker, Singapore-avtalen.