På mange måter mener jeg at denne debatten synliggjør store ideologiske skillelinjer i norsk politikk. På den ene siden har vi dagens regjering, som på mange måter snakker om en velferdsstat. Veldig mange andre snakker om et velferdssamfunn, og et velferdssamfunn er mye mer inkluderende enn det en velferdsstat noen gang kan bli. Et velferdssamfunn inkluderer også de private på et hvilket som helst område, herunder helse. Tidligere i debatten var Jan Bøhler på talerstolen og pratet om at offentlige sykehus nå også skulle operere etter kl. 15. Det er flott, og det er fint, men helseforetakenes verden er mye mer nyansert enn det. Ved UNN i Tromsø, Helse Nord, hvor det offentlige har desidert størst eierskap innen helse, står man altså i fare for å måtte gå fra femdagersdrift til firedagersdrift – dette som en konsekvens av at helseforetakene i Norge er underfinansiert og har vært det i lang tid. Det er klart at når mangelen på penger i helseforetakene blir så voldsom som den er i dag, går holdningene i helseforetakene helt klart ut på å beskytte seg selv. Så faren for at man på mange måter ønsker å skvise de private foretakene ut, er både reell og riktig, og vi ser det hver eneste dag. Når man vet at den private spesialisthelsetjenesten er mye mer effektiv og kostnadsriktig og utfører mer tjeneste for hver krone, er det veldig synd og trist at denne tjenesten ikke blir prioritert mer enn det den faktisk blir.