En interpellasjonsdebatt om kreftbehandling er ikke det mest velegnede sted for partipolitiske markeringer, verken i angreps- eller i forsvarsform. Derfor skal jeg takke nei til Jan Bøhlers invitt om å begynne å diskutere valgkampspørsmål i denne sammenheng – bare den lille bemerkning at jeg tror Jan Bøhler kanskje ikke er den vi har mest å lære av når det gjelder nøkternhet i valgkampsammenheng. Jeg tror heller ikke det er mest nærliggende i en interpellasjonsdebatt om kreftbehandling å diskutere forebyggende helsearbeid i sin store alminnelighet. Det er en viktig debatt, og den skal vi ta, men den hører ikke hjemme i denne sammenhengen. La meg også gratulere statsråden med et godt og nyttig initiativ når det gjelder å tilsette en øverste ansvarlig sentralt for å drive frem koordineringen av den best mulige kreftbehandling i dette land. Jeg tror statsråden har funnet frem til en fagperson som nyter høy anerkjennelse i alle miljø, og som vil kunne gjøre en god jobb. Jeg la merke til at statsråden brukte tittelen direktør og ikke den litt mer aggressive tittel som er brukt i en tabloidavis i går, hvor det stod «kreftgeneral». Jeg tror også det er en fordel. Selv om generaltittelen ikke bare brukes av det militære, men også av Frelsesarmeen, er vel kanskje ikke dét den aller beste betegnelsen i den saken det her dreier seg om. Både interpellanten og statsråden var meget nyanserte – prisverdig nyanserte – i sin beskrivelse av utfordringene vi står overfor innenfor kreftbehandling. Det er riktig at alle prognoser peker i retning av at omfanget av kreftsykdommer kommer til å øke i årene som kommer. Og det henger ganske mye sammen med den demografiske utvikling, som interpellanten riktig pekte på. I og med at flere og flere av oss når en høy alder, vil også den statistiske sannsynlighet for at folk opplever å få en eller annen form for kreftsykdom, øke. Den positive siden av det skal man heller ikke se bort fra, nemlig at de aller fleste kreftformer har en mindre aggressiv karakter og et mindre aggressivt forløp når de rammer eldre mennesker, enn når de rammer yngre mennesker. Det tilsier også at vi i tiden fremover må satse mer på å hjelpe folk til å leve kanskje over meget lang tid med en kreftsykdom, og kanskje relativt sett tone litt ned den målsettingen som går på å stanse forløpet. Både statsråden og interpellanten pekte på at det er store forskjeller på resultater når det gjelder den mest avanserte type kirurgisk behandling av kreftsykdommer, i forhold til omfanget av operasjonsvirksomhet. Det er dokumentert ganske ettertrykkelig gjentatte ganger og i gjentatte studier, og det skulle bare mangle at ikke helsevesenet tar konsekvensen av det, og sørger for å satse på at det er høyspesialisert kompetanse som håndterer de høyspesialiserte oppgavene. Det er viktig å understreke at når det gjelder den medikamentelle behandling av kreftsykdommer, står vi overfor kanskje enda større utfordringer enn når det gjelder de fleste andre store sykdomsgrupper. Derfor vil jeg avslutte med å vise til et forslag som i 1997 ble fremmet av det andre prioriteringsutvalget, som anbefalte at man skulle lage en egen finansieringsordning for det som ble kalt utprøvende behandling, altså det som dreier seg om – skal vi si – mellomleddet mellom den grunnleggende forskning og den kliniske praksis. Det tror jeg fremdeles er en god anbefaling. Svært mange av de enkeltsakene som vi får i mediene om navngitte medikamenter med høy kostnadsfaktor, kunne man kanskje ha unngått hvis man hadde styrt dette inn i et ordnet forløp, med en ordnet finansiering som gjør det mulig å samle full oppslutning faglig om hva som kan anses som veldokumenterte resultater, og som derfor bør føre til at vedkommende medikament tas inn som del av standardbehandling.