Jeg valgte å ikke ta ordet i den forrige saken bortsett fra tørt å konstatere at hadde det ikke vært styring der, kunne man ha laget mange teoretiske utvalg. Den forrige saken handler stort sett om at hvis man skal vite hva man velger inn, eventuelt velger bort, må det være styring. Den forrige saken var svært viktig som et utgangspunkt for debatten i denne saken. At man har gjort de grepene man har gjort, er det grunn til å se svært positivt på – i forrige sak. Til denne saken: Venstre kommer til å støtte flertallet. Vi ser at vi står overfor en ganske kompleks situasjon. Forsvarssjefen skal gjøre sitt arbeid, Regjeringen vil ha et utvalg – som ennå ikke er nedsatt og ikke har avklart mandat. De skal jobbe samtidig med en langtidsplan. Noen sier at det er krevende. Ja, det er krevende. Men jeg tror samtidig at Norge står overfor en del krevende avveininger – det er sannheten. Avveiningene rundt oss er krevende bl.a. fordi denne regjeringens ambisjon, som henger godt sammen med Bondevik II-regjeringens lansering av en nordområde-tenkning, er at vi er nødt til å ta nordområdene svært alvorlig – det gjelder forsvarspolitisk, og det gjelder innenfor samfunnets totale, sivile sektor, som vil gå på forskning, på sivilt nærvær osv. Det har flere representanter her pekt på. Jeg vil understreke at dette er svært viktig. Vi kan rett og slett ikke overse den geopolitiske betydningen av hvor vi ligger på kloden og at vi er nær nabo til en av denne klodens tre store ressursnasjoner når det gjelder olje og gass. Det er faktum som det er helt umulig å se bort fra. Det er krevende. Det er krevende også i den generelle sikkerhetspolitiske situasjonen vi har internasjonalt, med mange utfordringer for Norge bl.a. fordi vi så langt – og jeg synes det er en riktig linje – skal ta vår del av byrdene med å bidra til å bygge fred og sivilisasjon der vi utfordres til å gjøre det. Det er samtidig krevende at dette vil ha konsekvenser for strukturen i Forsvaret og for hvordan Forsvaret bygger opp for å møte situasjonen. I den sammenhengen vil jeg advare veldig sterkt mot å gjøre en debatt om det norske forsvaret til en slags distriktspolitisk debatt. Det kunne vi kanskje gjort for noen år siden da vi hadde en annen type forsvar. Men nå bør vi ikke ha den debatten, nå bør vi ha debatten om hva slags kapasiteter vi skal ha, og hvordan de skal levere. Jeg vil sterkt understreke at jeg blir litt fascinert når forsvarssjefen tenker veldig høyt om vernepliktens unyttighet. Jeg stiller følgende politiske spørsmål: Hvordan i all verden kan noen med fagmilitær bakgrunn mene at man vil ha en bred forankring i det norske folk, hvis folkets tilknytning til Forsvaret blir smalere og smalere? Hvordan vil noen med en rimelighet av fantasi som sitter i denne stortingssalen, tro at Stortinget vil fortsette å bevilge 28–29–30 milliarder kroner i året hvis den forankringen smales inn? Jeg merket meg med stor interesse den refleksjon Grandhagen, sjefen for Hærens styrker, hadde når det gjelder hva som skal til for at vi i det hele tatt skal få soldater og befal og offiserer som vi trenger i vår situasjon. Det var nettopp et resonnement som gikk ut på at vi måtte henvende oss bredt i folket for å få en rekruttering som holder. Fra Venstres side klarer vi ikke å se for oss at vi skal gå bort fra en vernepliktsbasering av det norske forsvaret. Vi må tåle en debatt om hva det skal bety. Men vi kan ikke gå bort fra det. Jeg har tidligere fra denne talerstolen sagt, og jeg skal gjerne gjenta det med stort trykk: Det kan ikke ende opp med at vi må rekruttere soldatene på en bar i Marseille. Det er et usedvanlig dårlig utgangspunkt for et forsvar i Norge. Det vil neppe vare veldig lenge heller. Jeg merket meg Grandhagens refleksjoner her i en artikkel i Aftenposten midt i mai som jeg synes var til ettertanke, og som understreker svært viktige forhold. Jeg tror det er helt rett det som komiteens leder pekte på, at det vi står foran, er krevende. Jeg tror også det er rett, som han pekte på, at da må noen prosesser gå parallelt. Det må være betydelig åpenhet fra Regjeringens side når det gjelder å gi Stortinget tid og ro til å behandle det som blir sluttproduktet, den nye langtidsplanen, slik som komiteens leder understreket. Da må vi tåle å leve med tre parallelle runder: Den runden som ligger hos forsvarssjefen – som han selvfølgelig må gjøre ut fra sitt mandat og sine forpliktelser – den jobben som Regjeringen legger opp til med det rådgivende utvalget og hvor vi alle forplikter oss til å delta, og de refleksjoner komiteens leder gjorde seg over hvordan Stortinget seriøst skal komme inn for å bygge noe som kan vare og holde. Som sagt, fra Venstres side er det to viktige refleksjoner: den som gjelder nordområdenes betydning, og det andre viktige punktet, verneplikten. Jeg tror at man veldig fort kan teoretisere seg bort fra dette. Man kan til og med tenke så veldig teoretisk at man mister poenget på veien. For meg er det i hvert fall et helt avgjørende poeng å understreke at med et forsvar som ikke har en bredest mulig tilknytning til folket, vil vi til syvende og sist i et land som vårt ikke kunne forsvare det bevilgningsnivået jeg tror vi er nødt til å ha i Norge for å ha et seriøst forsvar i vår sikkerhetspolitiske situasjon. Det er de signalene jeg har lyst til å sende med til det videre arbeid når det gjelder det utvalget som er nedsatt, og som jeg har konstatert at statsråden arbeider aktivt med.