Flere har vært inne på avveiningene mellom de hensyn som er fremmet av de ansattes organisasjoner, og det som tungt er fremmet fra våre tunge forskningsinstitusjoner. Når vi i Venstre er med på de to forslagene, har de synspunkter som har kommet både fra Universitets- og høgskolerådet og fra andre innenfor sektoren, vært helt avgjørende – kanskje spesielt uttalelsen fra Universitetet i Oslo. Uttalelsen fra Universitet i Oslo har et poeng som jeg synes ikke har kommet godt nok fram i debatten. Man sier rett ut at det som er flertallets gode hensikt, i praksis kan bli det stikk motsatte. Man sier at med de budsjettrammer man har, med den lille forutsigbarheten man har i finansiering av forskning og for den saks skyld – må jeg tilføye i disse budsjettider – ved drift av institusjoner, kan man risikere at prosjektmedarbeidere blir sagt opp. Det som var en midlertidighet som kunne føre til en ansettelse, kan altså bli en midlertidighet som ikke fører til noe som helst. Jeg synes nok at hele stortingssalen og alle partier skal ta denne virkelighetsbeskrivelsen inn over seg. Jeg oppfatter ikke at flertallet har det som hensikt – slik oppfatter jeg det selvfølgelig ikke – og derfor synes jeg flertallet heller ikke skal være så klare på hva som er mindretallets hensikt. Vår hensikt er at vi ønsker en forutsigbarhet, og vi tror at forutsigbarheten inntreffer med en god og trygg finansiering av universiteter og høyskoler, altså uten kutt. Vi tror det skjer ved en systematisk og seig oppbygging av Forskningsfondet, som under Bondevik II-regjeringen gikk fra 10 milliarder kr til 50 milliarder kr – det ble igjen 50 milliarder kr selv etter at man fjernet 25 milliarder kr. Vi tror at en videre opptrapping av det vil gi den forutsigbarhet som gjør at man både får rekrutteringsstillinger, og at man får muligheten til å gå fra en type stilling til en annen. Debatten kan godt tegnes som om det er arbeidstakerinteresser mot forskningsinteresser, men uttalelsen fra Universitetet i Oslo viser at virkeligheten er mer komplisert enn det. Det viser at man plutselig kan få en formell rettighet som i praksis kanskje ikke er verdt så veldig mye. Jeg tror alle i denne salen er enig om at man i praksis skal ha gode rettigheter. Og sagt på en annen måte: Er du en dyktig og innsatsfull forsker, skal du vite at du er i en forutsigbar situasjon. Men da tror jeg vi ikke kommer unna – heller ikke i denne debatten – at da er det rammene bak som er helt avgjørende. Det er rammene i forskningsopptrappingen – det får bli et tema for en annen debatt – men det er også rammene for finansieringen av universiteter og høyskoleinstitusjoner. De rammene er de senere år basert på nettobudsjettering og – inntil vi vedtar noe annet – også på resultatstyrt finansiering. Det betyr at man har store pengemengder som man forvalter – frihet under ansvar. Det er utfordret ved det framlagte budsjett. Det vil vi også komme tilbake til, men det er temaer som har med den totale forutsigbarhet for virksomheten ved institusjonene å gjøre. Når Venstre primært står sammen med Høyre og Fremskrittspartiet om et forslag – og subsidiært sammen med Kristelig Folkeparti – er det også med bakgrunn i den tunge argumentasjonen som er framført om å sikre SFF, Sentrene for fremragende forskning, og SFI, Sentrene for forskningsbasert innovasjon, hvor det nettopp er slik at man rekrutterer folk til spesielle forskningsoppdrag, som de utfører – og går videre. Det tør jo ikke være noen hemmelighet: Hvis folk gjør det så bra som man gjør når man blir rekruttert til noe som er framragende forskning, er sannsynligheten betydelig for at man får jobb. Den store utfordringen nå for tiden er om man får jobben i Norge eller et annet sted. Forutsigbarheten når det gjelder det, er bortenfor loven. Den handler om de årlige budsjetter, og den handler om viljen og evnen til å holde fast på opptrapping av norsk forskningsinnsats på en måte som gjør at alle i sektoren kan ha tillit. Man kan ikke komme utenom bakteppet for denne saken – som er den langsiktige finansieringen av høyskoler og universiteter, som er langsiktig finansiering av forskere. Og man kommer heller ikke utenom at grunnleggende forskning er at mennesker er nysgjerrige på noe som de fleste – inkludert meg – ikke alltid skjønner hva er. Vi er av den oppfatning at den nysgjerrigheten er viktig for samfunnet. Vi vet at de akkurat som Askeladden én dag finner noe som er verdt noe utrolig bra, enten slik at vi blir klokere i hodet vårt, eller noe som er så praktisk at det skaper nye jobber i verden rundt oss. Det er jo mennesker som har en vidunderlig nysgjerrighet, som er grunnlaget for forskning. Når vi ser en femtenåring i «Kvitt eller dobbelt» som har fordypet seg i universets svarte hull, skjønner vi at det er spesielle talenter som vi skal ta vare på og hegne godt om. Det er jo disse menneskene som bør stimuleres i forskningsinnsatsen. Venstre tror at den store forutsigbarheten sikres ved opptrapping av forskning og ved god finansiering av høyere utdanning. Og vi tror at det vi foreslår i mindretallsforslagene i dag, faktisk er å sikre rekruttering til det vi allerede har i gang.