Etter flodbølgekatastrofen i Sørøst-Asia har de enorme daglige lidelsene i Afrika blitt satt på dagsordenen under betegnelsen «den stille tsunamien». Ingen andre kontinenter står overfor slike enorme utfordringer som Afrika gjør, og UNDP anslår at det dør 3,8 millioner afrikanere av hiv/aids, malaria og tuberkulose hvert eneste år. Sammenlikner vi dette med antall omkomne etter flodbølgekatastrofen i Asia, tilsvarer dødstallene det samme som om en tsunami skulle ramme Afrika hver eneste måned, år etter år. I tillegg kommer alle de som dør på grunn av krig og væpnede konflikter, sult, fattigdom og andre sykdommer. I Wangari Maathais tale til Forum for Miljø og Utvikling nylig var hennes budskap helt klart. Forutsetningen for en grunnleggende ny utvikling i Afrika er et godt styresett, kamp mot korrupsjon, utvikling av demokrati, og fred og forsoning. Det er lett å si, men det er en krevende og ofte lang og kronglete vei å gå for vanstyrte stater. Nå skjer det faktisk en del positivt i Afrika gjennom Den afrikanske union og NEPAD. Norge bør støtte kraftig opp om disse prosessene, som innebærer at Afrika tar et større ansvar for utvikling og fred på eget kontinent. Ukraina er et ferskt eksempel på en stat som har lidd under dårlig styresett, og der befolkningen selv med stor utholdenhet og stort mot stod opp for sine rettigheter og krevde en ny utvikling. Det er derfor riktig av Norge å støtte det sivile samfunn og media, og styrke samarbeidet med Ukraina innenfor demokratiutbygging. Jeg vil understreke at demokratiutvikling er en særlig utfordring for mange av det tidligere Sovjetunionens frigjorte stater. Heldigvis er EU en viktig brobygger mot disse nye statene. Utenriksministeren sa i sin redegjørelse: «EU-samarbeidet berører Norge i stadig økende grad, samtidig som våre egne muligheter til å påvirke reduseres i takt med at EU-samarbeidet utvides og fordypes. Dette er en viktig erkjennelse, og et tankekors.» Jeg er helt enig med utenriksministeren i akkurat det. Det er et tankekors at Norge står utenfor det samarbeidet – på vårt eget kontinent – som berører vårt land i så stor grad, uten å kunne ha innflytelse på det som skjer. I Trøndelag, der jeg kommer fra, er fiskeoppdrettsnæringen veldig viktig, og, ikke minst, det er en framtidsnæring. Der hvor sysselsetting går taktfast nedover i tradisjonelt fiske og landbruk, har det vært knyttet sterk optimisme til denne næringen hvor vi har svært gunstige naturgitte forhold. Stortinget har f.eks. bevilget milliarder av kroner til fastlandsforbindelsene til Hitra og Frøya for å få fisken raskt fram til EU-markedet. EU-kommisjonens nye beskyttelsestiltak mot norsk laks kan få store konsekvenser ikke bare for næringen selv, men for de områdene i Norge som baserer seg på slik næringsvirksomhet. Den situasjonen vi står i nå, skaper stor usikkerhet i mange lokalsamfunn. Nå har Regjeringen brakt laksesaken inn for Verdens Handelsorganisasjon, og det er bra, men dette viser faktisk hvilke helt konkrete følger det har for oss å stå utenfor EU-samarbeidet. Samtidig som statsministeren er i «tenkeboksen», går utviklingen i EU i en drivende fart. Samarbeidet utvides og fordypes, mens Norges mulighet til å påvirke blir mindre og mindre. Det er mer enn et tankekors!