Når en utviklingspolitisk redegjørelse er så innholdsrik som den utviklingsministeren presenterte i forrige uke, er dette vel anvendt ressursbruk. Her presenteres det mye spennende, og det kommer konstruktive innspill på et område som ikke altfor ofte har vært preget av grunnleggende debatt om langsiktig effekt. Fremskrittspartiet er selvsagt ikke enig i alt som ble presentert, men vi opplever at det nå settes et reelt fokus på innhold, at det er vilje til å være kritisk til alle deler av utviklingspolitikken, og at man hele tiden vil søke å finne frem til det som faktisk virker. I en slik debatt vil vi delta og gjerne påvirke. Jeg tror ikke det eksisterer særlig uenighet mellom oss og Regjeringen om hva man vil oppnå med utviklingspolitikken. Utrydde fattigdom, fjerne urettferdighet, fremme demokrati og menneskerettigheter – dette er verdier vi står samlet om. Men når det gjelder virkemidlene, vil det være uenighet mellom oss, men ikke hele tiden, og kanskje ser vi at vi kan nærme oss i å definere hva som er god utviklingspolitikk. Vi vil ikke slutte oss til målet om 1 pst. i bistand. Det henger ikke sammen med manglende solidaritet, men fordi vi mener dette ikke reflekterer en moderne utviklingspolitikk, men en politikk som setter fokus på kvantitet i stedet for kvalitet. I forhold til vårt syn på økonomisk u-hjelp er det etter hvert flere som gir uttrykk for det samme. Den kenyanske økonomen James Shikwati sa i et intervju med Der Spiegel følgende: «For Guds skyld, stopp u-hjelpen. Med bistandspengene finansieres enorme byråkratier. Pengene fremmer korrupsjon og tiltaksløshet. Afrikanerne opplæres til å bli tiggere og ikke uavhengige. I tillegg mister lokale markeder mye av sin funksjon som følge av u-hjelpen og entreprenørskap som vi desperat trenger blir holdt nede. Så absurd som det enn høres ut, så er u-hjelp en av grunnene til Afrikas problem. Hvis Vesten stoppet denne bistanden, så ville ikke vanlige afrikanere merke dette. Kun politikerne og byråkratene ville føle effekten.» Dette er også en stemme Dette er også en stemme fra Afrika, sikkert ikke representativ for alle, men allikevel med et budskap som vi plikter å lytte til, ta på alvor og ta inn over oss når vi vurderer hva vi holder på med. Sitatet er spissformulert, derfor kan det være lett å avskrive det, men vi mener det fortjener å bli hørt. En grunnleggende utfordring for utviklingspolitikk er at man veldig lett faller for fristelsen til å sette seg mål, store mål og gode mål. Dette er sikkert naturlig, men vi tror ikke det nødvendigvis fører veldig mye godt med seg. Ofte er disse målene et resultat av toppmøter og store organisasjoners ønske om å stå i fokus og sette en dagsorden, som de ikke klarer å følge opp. Et FN-møte i 1990 satte et mål for år 2000 om at alle barn skulle ha tilbud om skolegang. Det målet er nå utsatt til 2015. Et tidligere FN-møte, i 1977, satte en frist til 1990 for å oppnå allmenn tilgang til vann og kloakk. Det målet er også utsatt til 2015. Ingen ble holdt ansvarlig for at disse fristene ikke ble holdt. Poenget er at slike mål nesten aldri vil bli nådd, og i hvert fall ikke med den rådende politikk. Mens planøkonomi som system stort sett er blitt kastet på historiens søppeldynge, skal vi i Vesten nå bruke dette som et redskap overfor den fattige verden. Dette er både arrogant og feilslått og viser at vi lite har lært av historien. Dagens globale utviklingspolitikk er kollektivistisk i sin innretning, mens den fremfor alt må bli individorientert. Vi må hjelpe det enkelte menneske. Vi må ta de små skritt og med det bygge en helhet, fremfor å planlegge en helhet som ikke gir merverdi og resultater for den enkelte. Vi mener at FN står for en slik planpolitikk, hjulpet av mange underorganisasjoner, store byråkratier og velmenende politikere. Derfor er det bra å registrere at både utviklingsministeren og statsministeren ønsker å stille krav til FN. Vi er allikevel skeptiske til om dette vil føre frem, og om man virkelig vil ta et oppgjør med kulturen med storslåtte planer og utallige toppmøter. Norske frivillige organisasjoner som mottar penger fra utviklingsbudsjettet, får stadig mer omfattende krav, og de blir sjekket og evaluert på alle fronter. Og det er bra og sunt. Men hvordan evaluerer vi effekten av bistand som går gjennom FN-systemet? Er Riksrevisjonen der? Vet vi hvor mye penger som går med til byråkrati og konsulenter, og hvor mye som når ut i felten? FN er viktig, og ingen kan erstatte FNs rolle. Men som en av FNs største donorer må det være lov ikke bare å stille krav, man faktisk gå inn og evaluere, om så på egen hånd, der vi finner det nødvendig. Fremskrittspartiet mener mange frivillige organisasjoner i dag er bedre kanaler for norsk bistand enn hva mange FN-organisasjoner er, ikke minst fordi vi har en annen kontroll og en annen nærhet til våre hjemlige aktører. Vi ber derfor om at vi begrenser hjelpen gjennom FN inntil vi kan forsikre oss om at dette er en effektiv måte å drive bistand på. Vi lyttet med interesse til signalene om gjeldslette, og her imøteser vi Regjeringens politikk. Dette er et felt hvor vi i forrige periode sammen med dagens regjeringspartier la grunnlag for en mer offensiv politikk. Utviklingsministeren påpekte helt riktig at spørsmålet om illegitim gjeld er vanskelig. Men allikevel, vi må ikke gi opp. Et land som blir fritt, bør få lov å forme sin egen fremtid, uten å bli belastet med syndene til tidligere diktatoriske regimer. Det er klart at grensedragning er et problem, og det finnes mange gråsoner. Men det kan ikke være noen tvil om at långivere har et ansvar når de låner ut penger. Låner en bank ut penger til et land, må det være långiverens ansvar å sjekke at lånet er tatt opp av myndigheter med fullmakt til å gjøre dette. Og selv om det historisk kan være vanskelig å enes om slike spørsmål, er det kanskje lettere å lage regler for fremtiden. Disse bør være så enkle at de som opptar et lån på vegne av et land, må ha fullmakt til dette fra et folkevalgt parlament, og vi har i dag flere internasjonale institusjoner som gir godkjentstempel i forhold til om valg har vært tilstrekkelig frie etc. Hvis en bank allikevel vil låne ut penger, selv om det ikke foreligger en slik fullmakt, må de være klar over at pengene kan gå tapt. På en slik måte kan vi også hindre at banker fortsetter å finansiere regimer som ellers ikke har livets rett. Mangelen på et regelverk vedrørende illegitim gjeld er dessverre med på å forlenge levetiden for en del regimer som med fordel kunne ha vært avskaffet. Historisk er det ikke vanskelig å finne eksempler på totalitære stater som har overlevd fordi banker og institusjoner i Vesten har stått for finansieringen. Jeg vil utfordre utviklingsministeren til å tenke utenfor de tradisjonelle rammer. Energi er pekt ut som et område der Norge kan ha noe ekstra å bidra med. Innen både petroleum og vannkraft har vi kompetanse som det er riktig å søke å overføre. Men også innen andre former for energi, som f.eks. solcellepaneler til Afrika, bør vi spille en rolle. Tilgang til energi er en forutsetning for økonomisk vekst. Vi har selv erfart dette og opplever med dagens oljepris enorme inntekter. Dette forplikter. Hvis vi ser på Afrikas utfordringer i et større perspektiv, vet vi at Kina i dag er aktive, særlig på grunn av energi. Et energipolitisk samarbeid med Kina handler derfor ikke bare om Kina, men også om Afrika, og ikke minst om miljø. Kan vi bidra til å oppgradere Kinas kullkraftverk, vil vi ta tak i et av verdens alvorligste miljøproblem og samtidig øke Kinas selvforsyning av energi betraktelig, og kanskje – jeg understreker kanskje – få Kina som en partner i forhold til utvikling i Asia, Latin-Amerika og Afrika. Jeg innrømmer gjerne at dette er nok å trekke Norges rolle langt, og oppgaven er større enn hva vi kan klare alene. Men utfordringen er å innse at i dagens verden kan innfallsvinkelen til en bedre verden gå via andre kanaler og med bruk av andre virkemidler enn det man tradisjonelt tenker på. Og da blir krav om at bistanden skal oppfylle ODA-betingelsene, ikke nødvendigvis det mest utviklingsfremmende. Utfordringen må være hele tiden å være villig til å tenke nytt, revurdere gamle holdninger og søke en politikk som er praktisk, konkret og løsningsorientert, en politikk som løser virkelige problemer for folk flest. I dette innlegget har jeg ikke berørt – og det av tidshensyn – viktige temaer som korrupsjon, næringslivets rolle, kvinnerettet bistand eller helse og utdanning. Dette er temaer som vi ser frem til å debattere fremover og jobbe sammen med utviklingsministeren om med tanke på at Norge kan spille en aktiv rolle. Helt til slutt vil jeg få lov å kommentere en kronikk i Dagsavisen i dag, hvor vi blir angrepet for vår politikk på dette området. Vi setter pris på å få den muligheten til å respondere. Først og fremst må det der ha sneket seg inn en misforståelse. Vi blir også angrepet for vår rolle i forhold til nødhjelp. Jeg vil i hvert fall benytte anledningen fra denne talerstol til å poengtere at vi føler at vi har hatt en meget offensiv rolle i forhold til nødhjelp, og håper at det at det ordet har sneket seg inn der, er en ren misforståelse. Resten av kronikken bærer preg av en helt annen tro på om tradisjonell u-hjelp har en effekt, og det ser vi også frem til å diskutere videre.