Maktutredningen har hevdet at folkestyret på en måte blir redusert, og at makten hos folkevalgte organer blir redusert, bl.a. gjennom den såkalte rettsliggjøring og overføring av oppgaver og bestemmelsesmyndighet til de såkalte markedskreftene. Saksordføreren, stortingspresidenten, var også inne på nøyaktig det samme. Han har helt rett, det er noen av oss som synes dette er en fornuftig utvikling. Det er slik at vanlige borgere velger sine representanter til kommunestyrer, og de har gjort det – de kommer vel ikke til å gjøre det særlig mye lenger – til fylkesting, og de fortsetter selvsagt å velge til Stortinget. Der er det representantene som treffer avgjørelser på vegne av borgerne. Men det er veldig mange forhold i livet hvor borgerne ikke overlater sin makt til noen representant, men beholder den selv. På veldig mange private områder bestemmer hver enkelt hvorledes man vil organisere sitt liv – hva slags utdanning man skal ta, hvor man vil jobbe, hvor man vil bo – og man velger selv hvordan man bruker sine penger på ulike varer og tjenester. Når man da har flyttet makt og avgjørelsesmyndighet fra de folkevalgte representantene til borgerne, styrker man den enkeltes egen mulighet til å påvirke sitt liv, man styrker familiene, man styrker enkeltindividene. Det kan ikke jeg se er negativt på noen måte. I tidligere tider var det mange beslutninger som ble truffet i Stortinget, som nå treffes av de såkalte markedskreftene. Det er en utvikling som vi synes er positiv. Man skulle tro at markedskreftene er noen farlige greier. Markedskreftene er stort sett summen av borgerne. Vi synes rettsliggjøringen bør utvides. Særlig gjelder det på en del fellesfinansierte tjenester. Vi er helt enig i at vi skal ha fellesfinansiering av mange tjenester. Men vi mennesker er ulike, og da synes vi at det er greit at man velger litt ulikt, og at det faktisk blir et annet viktig virkemiddel: konkurranse mellom ulike tilbydere. I dag er f.eks. systemet innenfor eldreomsorgen at de folkevalgte organer stort sett har monopol på å tilby tjenestene. Det er fellesfinansierte løsninger, hvor det også er rasjoneringssystemer. Vi kan ikke skjønne at man ikke kan gjøre det samme innen eldreomsorgen som man har gjort når det gjelder enkelte ordninger som har med trygder å gjøre. Når en person blir arbeidsledig, har man lovfestet juridisk rett til å få arbeidsledighetstrygd, og det er ingen som sier at pengene er brukt opp når man kommer inn i november. Rikstrygdeverket via Aetat har plikt til å betale ut arbeidsledighetstrygd, som man har plikt til å betale ut sykepenger, som man har plikt til å betale svangerskapspermisjonskostnader, som man har plikt til å betale ut uføretrygd når noen er blitt erklært ufør. Men når det er erklært at noen trenger hjemmehjelp i så og så mange timer, eller hjemmesykepleie, sykehjemsplass eller omsorgsboligplass, har man ingen rettigheter hvis de lokale politikerne har valgt å bygge et nytt rådhus eller kulturhus istedenfor et sykehjem. Da står man såkalt rettsløs på en venteliste. Vi ønsker også her å flytte det økonomiske ansvaret til Rikstrygdeverket, og når det er erklært at noen har behov for en sykehjemsplass – og det er det det offentlige som skal kontrollere – skal det være betalingsplikt til det sykehjemmet som brukeren eller de pårørende selv velger. Og hvis de ikke kan velge, er det selvsagt et offentlig ombud som skal gjøre det. Da ville man i fremtiden ikke hatt ventelister på sykehjemsplass, men ledige plasser hvor man konkurrerte om brukerne. Det er et system som flytter ting over til rettsliggjøring, men som styrker den enkelte. Man fjerner i realiteten lokalpolitikeres mulighet til å bortprioritere eldreomsorgstjenester, bortprioritere sykehjemsplasser, bortprioritere omsorgsplasser til fordel for et rådhus, et kulturhus, en idrettsbane e.l. Det er det som har skjedd i mange lokalsamfunn i Norge. Vi ønsker å gjøre det motsatt på de viktigste områdene. Vi mener at man da kombinerer brukernes valgfrihet med fellesskapsfinansiering. Det er ingen motsetning mellom valgfrihet og fellesskap. Det samme gjelder valgfrihet for f.eks. barnehager, skole o.a. Vi ser ikke at rettsliggjøring og flytting av makt fra folkevalgte representanter til borgerne selv er noen svekkelse av demokratiet – tvert om. Det er en styrking av demokratiet. Det rare er at mange av de politikerne som er redde for å flytte makt til borgerne fra folkevalgte organer, ikke er engstelige for å gi fra seg makt til et byråkrati, til departementer. Da abdiserer man sin makt, ikke til fordel for borgerne, men ofte til fordel for dem som kalles ekspertene. Det beste eksemplet er vel i realiteten handlingsregelen for bruk av penger i statsbudsjettsammenheng, der man i tidligere tider diskuterte konjunktursituasjonen, om man burde ha en ekspansiv finanspolitikk og kredittpolitikk eller ikke, ut fra hvor mange arbeidsledige det var: Var det veldig mange, økte man den økonomiske aktiviteten, var det mangel på arbeidskraft, strammet man inn for å hindre inflasjon – relativt tradisjonell sosialøkonomisk lære. Nå har man flyttet alt dette til de hemmelige rom i Finansdepartementet, hvor noen regner ut det strukturelle budsjettunderskudd. Av og til sier man også det oljekorrigerte, strukturelle budsjettunderskudd. Ingen her i Stortinget vet hvorledes dette regnes ut, ingen vet hvordan det fremkommer, og ingen vet hvordan de skal kontrollere det. Men når Regjeringen og departementet har lagt frem sitt budsjett, blir hele debatten her i Stortinget basert på at man ikke skal endre denne såkalte balansen. Den er blitt en hellig ku, og da har man abdisert sin egen makt fullstendig. Det gjelder også i en del lovgivning, f.eks. i forbindelse med arealplanlegging, der lokale politikere befarer områder og behandler søknader om byggetillatelse og dispensasjon fra visse lover og bruker sitt skjønn i de aktuelle sakene som de får til behandling. Da er det mange som sier ja til å innvilge en dispensasjon om å bygge på en hytte, et hus eller en garasje, fordi omstendighetene akkurat der er slik at det ikke er negativt for andre. Men så sitter det noen byråkrater i fylkesmannens miljøavdeling og omgjør saken, uten overhodet å ha vært på befaring og uten å ha undersøkt de reelle omstendigheter. Avgjørelsen fra de lokale folkevalgte er altså i realiteten overført til ukjente byråkrater i en fylkesmannsavdeling. Det synes jeg er et langt større problem enn det saksordføreren var inne på når det gjaldt rettsliggjøring og å gi makt til borgerne. Flere ganger er det nå blitt slik at de folkevalgte abdiserer og overlater makt til ukjente byråkrater, som nesten ikke blir kontrollert. Det beste eksemplet her tror jeg var miljøvernministeren, som i en debatt nylig sa at da han satt i et lokalt bygningsråd på Vestlandet, var det vanskelig å møte de forskjellige foreninger som søkte om dispensasjon e.l. Det var vanskelig å se dem i øynene og si at de ikke fikk innvilget søknaden. Det var så mye enklere nå når han var miljøvernminister, sa han. Nå var det mye greiere å si nei, for nå slapp han belastningen ved å se de menneskene som ble skuffet over hans avgjørelse, i øynene. Jeg synes det er den slags som er farlig, at man utøver makt uten å måtte stå direkte til ansvar overfor dem som blir berørt av beslutningen. Noe annet som bekymrer meg, og som burde bekymret Maktutredningen, er hvem som skal bestemme en del ting innenfor vår kriminalpolitikk, f.eks. straffelovgivningen. Delvis enstemmige justiskomiteer har i veldig mange år klaget på straffeutmålingen fra domstolene. Det har vært forsøk på å styrke den folkevalgte makt til å mene og slå fast at man ønsker strengere straffer. Våre forsøk på å få det til har vært forgjeves, for når vi fremmer konkrete forslag om å øke straffeutmålingen i paragrafene, som sies å være den eneste måten man kan instruere og gjøre noe overfor domstolene på, sier man nei. Men samtidig opprettholder man sin kritikk av domstolenes mangel på utnyttelse av de forskjellige muligheter til straff, strafferammene. Det synes jeg også er et tegn på at der kunne vi styrke de folkevalgtes mulighet til å representere befolkningens klare ønsker når det gjelder dette. Saksordføreren og Maktutredningen var også inne på medias rolle og medias makt. Slik jeg ser det, er det helt åpenbart at på veldig mange områder er ikke pressen lenger den fjerde statsmakt, den er den første. Det er åpenbart hvorledes det som gis dekning i våre medier, også vil prege de andre statsmakter. Jeg er også bekymret over de mer og mer kjendis- og personinfiserte medier, hvor informasjon nesten er blitt et fremmedord. Det å være korrekt, det å være redelig og det å være saksinformasjonsorientert er blitt mindre og mindre relevant. Veldig mange av oss i denne sal har vært på mange møter, og når vi etterpå har lest om det i media, sett på fjernsyn eller hørt på radio, lurer vi på om det er de samme møtene vi har vært på. Ofte er det en veldig klar politisk slagside og vinkling i det som refereres. Da er det et alvorlig problem hvorledes borgerne i egenskap av velgere skal kunne forholde seg til det når informasjonen i realiteten er delvis fraværende. Jeg må få lov til å komme med et hjertesukk: Jeg har i mange år forsøkt å få til at man både i eteren og i de trykte medier – når de refererer avgjørelser som ikke er enstemmige i Stortinget, eller eventuelt i kommunestyrer – nevner navnene på de partier som har stemt for, og de som har stemt imot, slik at man i hvert fall kunne få informasjon om slike enkle ting. Det tar heller ikke mye spalteplass. Selv det er omtrent umulig. Stortinget vedtok i går det og det, sies det. Da får vi telefoner med spørsmål om hvorfor vi i all verden stemte for, når vi har kjempet som noen løver imot, fordi man ikke har med denne setningen: Stortinget vedtok det og det mot de og de partienes stemmer. Man kan ikke engang greie å få informasjon ut på det området. Når Dagbladet – den såkalte informative kulturavisen, opptatt av samfunn og samfunnskritikk – den 7. juni i år, 100-årsdagen for opphevelsen av unionen, har et kjempeoppslag hvor en av stortingsrepresentantenes interesse for klær er det som er av interesse på første side, sier det noe om forfallet, i hvert fall i den avisen! Så til slutt: mindretallsregjering kontra flertallsregjering. Jeg tror det er fornuftig at man ikke har et fastlåst syn på dette. Etter mange år med svake mindretallsregjeringer tror jeg det er meget fornuftig å få en periode med en flertallsregjering for å sikre stabilitet og forutsigbarhet. Hvis det er den samme flertallskonstellasjonen som sitter veldig lenge, tror jeg det kan være fornuftig at man kanskje får en annen regjering, og da gjerne en mindretallsregjering – det er noe som heter makten korrumperer. Etter så mange år med mindretallsregjeringer, og svakere og svakere mindretallsregjeringer – nå er vel toppen nådd for den sittende, går jeg ut fra – tror jeg det er fornuftig at man etter stortingsvalget bestreber seg på å prøve å få til en eller annen flertallsregjering. Da må flere partier komme sammen og forhandle. Det hevdes fra manges side at det er to klare alternativer. Vi vil hevde at på ikke-sosialistisk side burde man ha flere som hadde som målsetting en flertallsregjering. Vi tror derfor også, som vi sier i innstillingen, at det er nødvendig å endre systemet, slik at vi kan få en bestemmelse om investitur – altså pliktig innsettingsvedtak etter et stortingsvalg – og en oppløsningsrett som er koblet til investitur. Disse endringene i spillereglene ville sannsynligvis bidra til å sikre oss mer handlekraftige og stabile regjeringer enn dem vi har hatt i en del år.