Det er en viktig interpellasjon representanten Dåvøy har fremmet, og det berører et spørsmål vi alle sammen er opptatt av: Får vi god nok behandling dersom vi får kreft, og får de vi er glade i, god nok behandling dersom de får kreft? Kreft må vel være den sykdommen vi er reddest for å få, eller at en i vår nærmeste familie eller vennekrets skal få. Heldigvis har det skjedd veldig mye når det gjelder behandling av denne sykdommen i Norge, og vi er sånn sett privilegerte, vi som bor her. Det er ikke akseptabelt dersom behandlingstilbudet er avhengig av hvor i landet man bor. Likeverdig behandlingstilbud til alle, uansett om man er kvinne eller mann, hvit eller svart, bor i sentrale eller mindre sentrale strøk, er en klar politisk målsetting for vår regjering. For å nå dette målet har Regjeringa i dag lansert Nasjonal strategi for kreftområdet – og det er vi kjempeglade for – som skal være en helhetlig og offensiv tilnærming til de utfordringene kreftområdet i Norge står ovenfor – og med en i spissen som nyter svært stor respekt innenfor dette området. Det er bra. Som statsråden sa, inneholder kreftstrategien nasjonale mål og tiltak for hele kreftområdet, fra forebyggende arbeid til screeningtilbud, diagnostisering, behandling, rehabilitering, lindrende behandling, helsepersonell og forsknings- og registervirksomheten. I kreftstrategien er nasjonale handlingspgrogrammer for kreftbehandling beskrevet. Slike programmer er det viktigste tiltaket vi har for å motvirke forskjeller i tilbudet om utredning og behandling. Det er også bra at det er etablert et eget prosjekt i Sosial- og helsedirektoratet som skal arbeide med nasjonale handlingsprogrammer for kreft. Det er viktig at det utarbeides nasjonale standarder for hele behandlingsforløpet til pasienten, fra det øyeblikket det er mistanke om kreft, via utredning, diagnostisering, behandling og til pasienten skal rehabiliteres. Det er viktig at anbefalingene skal være basert på faglig oppdatert kunnskap for å sikre at behandlinga som tilbys, har dokumentert effekt. Målet er å sikre at alle skal få et likeverdig tilbud av høy kvalitet. Det skal også etableres et system der myndighetene i samarbeid med fagmiljøene og de regionale helseforetakene oppdaterer behandlingsstandardene jevnlig. Statsråden viste også til de ulike arbeidsgruppene som er nedsatt for å utarbeide handlingsprogrammer for ulike kreftformer. Nasjonalt kunnskapssenter for helsetjenesten har etablert et apparat for å vurdere effekter av nye metoder og vitenskapelig dokumentasjon på en systematisk måte, og også nytte-kostnad. Det er foreslått å integrere nye legemidler og metoder med dokumentert effekt i de nasjonale handlingsprogrammene for kreft. Det er også viktig å framheve at det foregår et arbeid for å tilpasse ISF-systemet til noen av de utfordringene vi står overfor når det gjelder kostbar kreftmedisin. Vi har merket oss at det i dag finnes lite forskningsbasert dokumentasjon om ulikhet i behandlingsresultater innenfor kreftområdet. Dette er det viktig å gjøre noe med. To viktige tiltak for å få bedre kunnskap om eventuelle ulikheter i behandling og behandlingsresultater av kreftsykdom er satsing på kreftforskning og på etablering av nasjonale medisinske kvalitetsregistre innenfor kreftområdet. Nasjonale kvalitetsregistre vil, sammen med tilgjengelige data i Kreftsregisteret, kunne si noe om variasjon i medisinsk praksis og resultater og bivirkninger av behandling. Til slutt: Jeg syns det var noen litt underlige seanser her i stad. Jeg kan ikke skjønne at det skal være irrelevant at man tar opp noe så viktig som forebygging i en interpellasjonsdebatt som handler om kreft. Forebygging bør jo være noe som gjennomsyrer alt det vi foretar oss. Vi bør alltid stille oss spørsmålet om det vi gjør på systemnivå når det gjelder vår politikk, bidrar til bedre forebygging i befolkninga, slik at vi slipper å behandle i etterkant. Noe mer relevant enn det kan jeg faktisk ikke tenke meg. Det å påstå, som bl.a. representanten Inge Lønning gjør, at dette hører hjemme et helt annet sted, kan jeg rett og slett ikke forstå. Jeg syns faktisk at det blir påtakelig, spesielt når det kommer både fra representanten Lønning fra Høyre og fra representanten Nesvik, i hvert fall, en indignasjon over at temaet alkohol/kreft ble berørt. Så vidt jeg kunne se, satt tidligere partileder, nå visepresident Carl I. Hagen og ristet kraftig på hodet. Jeg må si at det syns jeg er merkelig. For vi vet at kreft er den mest miljøbetingede av alle alvorlige sykdommer i Norge, og vi vet mye om hva det er som fører til kreft – det er veldig mye som handler om hva slags miljøpolitikk vi fører, hva slags politikk vi fører i forhold til alkohol og tobakk og også i forhold til bilkjøring. Da er det jo de tradisjonelle høyrepartiene som gjerne ønsker full gass i akkurat disse spørsmålene, og som ikke ønsker seg en diskusjon knyttet til hvilke konsekvenser dette har for samfunnet på sikt.