Det er bred enighet om at vi må ha kompetente lærere i norsk skole. Lærerne i grunnskolen og i videregående opplæring har stor betydning for elevenes læring. Den kompetansen som elevene utvikler, er det som skal skape grunnlaget for morgendagens samfunn. Den gode læreren har god kompetanse i sine fag, og han eller hun evner å formidle kunnskap til elevene og motivere dem for videre læring. Slike lærere er det mange av i norsk skole, heldigvis, men samtidig har flere forskningsrapporter pekt på at det er betydelig rom for forbedringer. Et sentralt spørsmål er hvem som skal ha det utøvende ansvaret for å gi læreren kompetanse. Jeg vil i utgangspunktet peke på at Stortinget i fjor vedtok endringer i opplæringslovens bestemmelser om kompetanseutvikling, jf. Ot.prp. nr. 57 for 2004-2005 og Innst. O. nr. 105 for 2004-2005. Den nye bestemmelsen gir skoleeier ansvar for nødvendig kompetanseutvikling for personalet, både for å fornye og for å utvide den faglige og pedagogiske kunnskapen. La meg også vise til den forrige debatten, som var en beslektet debatt på mange måter, der også mange av disse spørsmålene ble tatt opp. Det var en god debatt, som var utfyllende i forhold til den debatten vi nå er inne i. Regjeringen tar på alvor at ulike undersøkelser peker på at lærerne på flere områder mangler formell og ny kompetanse i enkelte fag. I forslaget til statsbudsjett er det omfattende beløp som brukes for å styrke lærernes kompetanse. Jeg vil bl.a. peke på den omfattende satsingen på kompetanseutvikling som skjer i forbindelse med Kunnskapsløftet. Bare i år er det bevilget 375 mill. kr til skoleeier til kompetanseutviklingstiltak. En del av midlene er øremerket faglig videreutdanning. Denne satsingen er foreslått videreført i budsjettet for 2007, som nå ligger til behandling her i Stortinget. Aktivitetsrapporteringen fra forskningsstiftelsen Fafo for bruk av kompetansemidler for 2005 viser at skoleeier også har økt bruken av egne midler med ca. 10 pst. fra 2004 til 2005. Det er altså en betydelig satsing på kompetanseutvikling både fra skoleeier og fra regjering. Det er viktig at midlene blir brukt på en best mulig måte. For å kontrollere at midlene blir brukt etter intensjonen er det lagt opp til en omfattende og løpende rapportering og evaluering. Videre vil fylkesmannen bli bedt om å sikre at lokal delaktighet og forankring er synliggjort i årsplanene til skoleeier. I forslaget til statsbudsjett er det understreket at denne forutsetningen skal være oppfylt ved tildeling av midler, og at fylkesmannen skal følge opp dette. La meg også understreke at det er ingen endring i det vår regjering gjør i hvordan dette skal rapporteres og undersøkes i forhold til tidligere regjering. Vi viderefører akkurat det samme systemet som min tidligere kollega Clemet la til grunn i sitt arbeid overfor Stortinget, og som Stortinget tidligere har gitt sin tilslutning til. Det betyr at det er en videreføring og ingen endring i den eksisterende praksis i hvordan dette skjer. Forslaget peker på at kompetanseutvikling for lærere må ha et langsiktig perspektiv. Dette er jeg enig i. De lærerne som utdannes i dag, vil forhåpentligvis være i skolen i flere tiår framover. Et viktig virkemiddel for skoleeier er å kartlegge sine læreres kompetanse og kompetansebehov. Strategien for kompetanseutvikling i grunnopplæringen har bidratt sterkt til at kommuner og fylkeskommuner har foretatt slike kartlegginger. Fordi strategien går over fire år, fra 2005 til 2008, er skoleeierne gitt mulighet til å tenke langsiktig for å møte de ulike behovene som Kunnskapsløftet skaper. Jeg vil ikke anbefale et forslag om å innføre et kompetanseår for lærere nå, slik forslagsstillerne har tatt til orde for. Vi har ikke nok kunnskap om hvordan et kompetanseår vil fungere i forhold til de ressurser dette vil kreve. Er dette den beste måten å sørge for kompetanseutvikling på, eller er det andre virkemidler som har større effekt og gir mer igjen for pengene? Vil en individuell videreutdanning i tilstrekkelig grad komme skolen som lærende organisasjon til gode? Det vil være uheldig å komme med nye signaler om kompetanseutvikling før kompetansestrategien er gjennomført. Skolen trenger forutsigbarhet i dagens situasjon for å kunne konsentrere seg fullt og helt om nødvendig kompetanseutvikling for å kunne gjennomføre Kunnskapsløftet. Jeg vil også peke på at forslaget om et kompetanseår vil kreve store ressurser, både økonomisk og menneskelig. Forslaget kan føre til at det blir behov for et betydelig antall nye lærere, noe som vil få store konsekvenser for kommunenes økonomi og for rekruttering til lærerutdanningen. Det vil også kreve at universitets- og høyskolesektoren har mulighet til å tilby relevant videreutdanning for et høyt antall lærere. For Regjeringen er det i første rekke viktigst å bruke ressurser på å bedre elevenes læring gjennom økt timetall og ved å øke lærertettheten, og selvfølgelig også på det kompetanseløftet lærerne i dag er inne i. Uten å svekke lærernes behov for kompetanseutvikling vil jeg peke på at forslagsstillernes parallell til ordningen for vitenskapelig ansatte ikke umiddelbart er sammenlignbar. Vitenskapelig ansatte skal både frambringe ny kunnskap og formidle kunnskapen. Forskningsterminen gir mulighet til å konsentrere seg om den første del av arbeidsoppgavene. Lærerne har først og fremst som oppgave å formidle kunnskap, ikke å frambringe ny viten. En systematisk ordning for å ivareta lærernes behov for kompetanseutvikling, både faglig og pedagogisk, er nødvendig for å utvikle kvaliteten i opplæringen. Strategien for kompetanseutvikling i forbindelse med Kunnskapsløftet gir mulighet for systematisk kompetanseutvikling. Den gir også erfaringer og gode tiltak, fordi strategien er under løpende evaluering. Når strategiperioden utløper i 2008, vil det med utgangspunkt i evalueringen være naturlig å vurdere hvordan statlig nivå videre kan bidra til kompetanseutvikling på en systematisk måte. Vi er midt inne i Kunnskapsløftet. Vår regjering bruker nå betydelige midler på kompetanseheving for lærere. Det gjorde også den forrige regjeringen. Det er helt nødvendig. Skal Kunnskapsløftet lykkes, er vi helt avhengig av å løfte kompetansen hos dem som har sitt virke i skolen, slik at Kunnskapsløftet blir reelt. Jeg er glad for å si at det har vært bred enighet om dette i Stortinget. De 375 mill. kr som vi foreslår bevilget i årets budsjett, er en videreføring av bevilgninger fra tidligere regjeringer, som Stortinget har gitt sin tilslutning til. Det gjør altså at lærerne nå får den største satsing på kompetanse noensinne. Så er det selvfølgelig slik at noen vil si at de ikke får tilstrekkelig, og noen vil si at de ikke får akkurat det de ønsket. Realiteten er vel den at det er svært vanskelig å tenke seg at departementet, Stortinget eller direktoratet skulle kunne være i stand til å diktere hvordan kompetansen skal utvikles på den enkelte skole. Det må finne sin løsning lokalt. Det betyr at skoleleder sammen med skoleeier og den enkelte pedagog må ta utgangspunkt i hva den enkelte pedagog har bruk for når det gjelder mer videreutdanning og etterutdanning. Det er på denne måten dette systemet har vært praktisert fram til vår regjeringsperiode. Vi viderefører den praktiseringen. Vi har tillit til at de som er lengst nede i pyramiden, altså på den enkelte skole, er de som faktisk besitter kunnskap, og må etterspørre etter- og videreutdanning. Det er selvfølgelig en betydelig utfordring for våre høyskoler å tilrettelegge for denne type etter- og videreutdanning slik, at kursene oppleves som relevante, og at lærerne benytter seg av tilbudene. Mitt inntrykk er at dette i all hovedsak er tilfredsstillende. Det viser også de rapportene som vi så langt har fått om bruken av etter- og videreutdanningsmidler. Det betyr ikke at vi skal være tilfreds. Det betyr at vi fortløpende skal fokusere på dette. Det betyr også at det vil være naturlig at når perioden, som fortløpende evalueres av Fafo, går ut i 2008, vil vi få en endelig sluttrapport om kompetanseløftet. Hvordan vi skal gå videre med den kunnskapen som vil foreligge i sluttrapporten fra Fafo, har ikke Regjeringen tatt stilling til, men den viten som kommer der om noen år, vil måtte bearbeides. Så vil vi se om det er grunnlag for nye tiltak. Det som i hvert fall er helt åpenbart, er at våre lærere har bruk for en kontinuerlig satsing. Det betyr at det store kunnskapsløftet vi er inne i nå, ikke må avsluttes, men videreføres på nye måter.