La meg til slutt kommentere noen temaer som er kommet i debatten. Peter Gitmark gav, i et godt innlegg, en veldig god oversikt over hvordan noen land i Øst-Asia har hatt en formidabel økonomisk framgang, mens land i Afrika har blitt hengende etter. Jeg tror vi burde bli enige om at den mest avgjørende faktor når det gjelder hvorfor dette har skjedd, verken er handel eller bistand, men det at de østasiatiske landene har velfungerende stater – ja, de har problemer, men dog har de velfungerende stater – som har vært i stand til å håndtere både handel og bistand i en grad de fleste afrikanske land dessverre ikke er. Derfor er jo også et av hovedformålene med nesten all bistand vi driver, å være med på å bygge opp stater. Det er også hovedutfordringen i Afghanistan, ikke la bistanden gå utenom staten, men la bistanden bygge en stat, for uten en stat vil det aldri bli fred i Afghanistan. Det samme resonnementet gjelder nesten alle andre steder. Så sa Solvik-Olsen at energi burde være et satsingsområde i utviklingspolitikken. Da vil jeg invitere ham inn i dialogen om dette. Dette har Regjeringen gjort til et av de fire satsingsområdene, nettopp fordi det er et av de områdene hvor Norge har naturlige fortrinn og en historisk kompetanse. Til Fremskrittspartiet: Bli gjerne med og diskuter hvordan vi kan bruke Norges energikompetanse på en bedre måte i utviklingspolitikken. Så har flere talere vært innom Kinas rolle i Afrika. Jeg er ikke så pessimistisk der som enkelte har gitt uttrykk for. Utenriksdepartementet har fått laget en egen studie om Kinas rolle i Afrika. Jeg tror at hovedbildet av dette tross alt er positivt. For det første er Kina det landet som gjør akkurat det høyresiden her etterlyser, de driver først og fremst handel med Afrika. Kina bidrar jo til billigere varer nesten overalt i Afrika. Men Kina har også nå stadig flere elementer av å søke en dialog med vestlige land om hvordan man positivt påvirker afrikanske land. Jeg var nettopp i Washington og snakket med Bush’ fremste rådgiver på Sudan, Natsios. Han var full av lovord om hvordan Kina nå har bidratt til å presse Sudan i spørsmålet om FN-styrke og AU-styrke i Darfur, og hvordan USA og Kina sammen med Kofi Annan på et møte i Addis Abeba for noen uker siden stod som en felles front, og ikke oppsplittet, overfor den sudanske regjering. Flere talere har etterlyst at vi skal satse videre i Afrika. Selvsagt skal vi det, selvsagt vil Afrika, som det fattigste kontinentet, være et hovedsatsingsområde i utviklingspolitikken. La meg da til slutt nevne Burundi, som er et land vi nå kommer til å gå inn i med betydelig mer tyngde. Det skyldes at Burundi, sammen med Rwanda og Kongo, som utenriksministeren var innom, er det mest sårbare området på kloden. Ikke noe sted har så mange mennesker blitt drept i massakrer og politisk uro. Nå er det positive tegn i Burundi. Norge har fått ansvar, gjennom FNs fredsbyggingskommisjon, for å lede arbeidet med å bidra til gjenoppbygging av Burundi. Vi vil ta det ansvaret gjennom FN. Samtidig vil vi starte et bilateralt bistandsprogram i Burundi. Detaljene om dette vil vi komme tilbake til.