Dette har vi ventet på så lenge, heter det. Det har vært reising både i departementet og i Stortinget, men denne interpellasjonsdebatten klarte vi omsider å beramme til i dag, rett før jul. Og det er jeg glad for. Siden WTOs Doha-runde brøt sammen i sommer, har det vært uvisst hva som ville skje med hensyn til en eventuell sluttføring av forhandlingsrunden, men også med hensyn til satsing på alternativer. Fra norsk side er det ikke minst betimelig å spørre om konsekvensene for norsk eksport, men også for u-landenes markedsadgang, med det betydelige engasjement vi i Norge har i forhold til utviklingshjelpen. Det er derfor viktig å vite om Regjeringen mener det er realistisk at WTO-forhandlingene vil fortsette. Nå er det bare to uker siden budsjettdebatten her i salen om utviklingshjelpen, hvor mange var mer opptatt av måltall enn av samspillet mellom flere faktorer, der handel med utviklingslandene var en av de vesentligste. Da vi fra Høyres side etterlyste en bredere tilnærming, henviste flere av regjeringspartienes talere til at en videreføring av WTO-forhandlingene ville ivareta det hensynet. Men er dét realistisk? Ikke bare har en kjørt seg fast rent tematisk. I tillegg utløper president Bushs forhandlingsmandat til sommeren, og kongressvalget i USA nå i november bidrog vel også til å redusere mulighetene. Jeg skal ikke her og nå spekulere i om en overdreven fokusering på defensive interesser har ført oss inn i en blindgate som koster oss dyrt med hensyn til våre offensive interesser innen eksport av varer og tjenesteytende næringer. Det er i alle fall åpenbart at den negative virkningen av sammenbruddet fører til at så vel Norge som de fleste andre land søker mot alternative løsninger. Resultatet ser vi: Det er en oppblomstring av interessen for bilaterale frihandelsavtaler, Free Trade Agreements. EFTA har for sin del inngått 16 slike frihandelsavtaler, har også ferdigforhandlet med Egypt og forhandler videre med Canada, Golf-statene, Thailand og Algerie. Det er også meldt i nyhetene at Norge vil prioritere nye avtaler med India, Japan, Kina og Russland. Gjennom EFTA er Norge i dag medlem av ett av verdens to største nettverk av frihandelsavtaler. Avtalene omfatter til sammen rundt 50 land, med et potensial for eksport av norske produkter til ca. 850 millioner forbrukere. Bare EU har et nettverk av frihandelsavtaler som kan måle seg med det. Denne type bilaterale forhandlinger dreier seg ikke bare om varehandel, men også bl.a. om handel med tjenester, om investeringer, konkurransevilkår, opphavsrett og tekniske standarder. Det er derfor ganske oppsiktsvekkende at SV og også Senterpartiet i det stille har godtatt handelsavtalen mellom EFTA og landene i det sørlige Afrika, SACU, som inneholder klausuler av det slaget de som partier var imot i WTO-forhandlingene. Avtalen vil ikke bare sikre norsk fisk fri adgang til markedene i Sør-Afrika, Namibia, Botswana, Lesotho og Swaziland. Disse landene forplikter seg også til å slippe til norske investorer på akkurat samme vilkår som deres eget næringsliv. Slike investeringsavtaler som forbyr positive særvilkår for innenlandske aktører, har vært svært omstridte, også innen WTO. Omstridt er også avtalens mål om at landene skal åpne sine offentlige innkjøp for import utenfra. Disse sakene er blant de omstridte, såkalte «Singapore-temaene» som, ved siden av landbruket, har hindret enighet i WTO-runden. Det er derfor grunn til å spørre om Regjeringen legger andre krav, standarder og normer til grunn for frihandelsavtalene enn de gjorde i WTO-forhandlingene. EFTA er imidlertid ikke alene på denne banen. Både USA og EU er aktive, og her er på en måte et slags kappløp om tilgang til markedene i raskt økende økonomier i andre deler av verden. I oktober varslet EUs handelskommissær Peter Mandelson at unionen ønsker å fremforhandle tosidige handelsavtaler med land som India og Russland. Under Stillehavstoppmøtet i Vietnam i november i år lanserte USA og New Zealand planer om et frihandelsområde som strekker seg fra USA til Russland og fra Chile til Australia: Et område som omfatter 40 pst. av verdens befolkning og 56 pst. av BNP. Det vi ser her, er at verdens statsledere legger om planene for å kompensere tapet av en global frihandelsavtale med å inngå bilaterale og regionale avtaler. Ifølge Peter Mandelson ønsker EU seg – på samme måte som EFTA – noe mer enn bilaterale avtaler om industrivarer. De skal også regulere tjenester, investeringer, konkurransepolitikk og offentlige innkjøp. De store taperne i denne prosessen er de små og fattigste landene, som ikke har noe særlig å tilby i forhandlingene om bilaterale avtaler. Derfor blir dette i enda større grad en prosess der kjøttvekta teller. En annen taper er Verdens handelsorganisasjon, WTO, som er svekket som organisasjon etter sammenbruddet i Genève. Mangelen på en ny, global handelsavtale vil trolig føre til at stadig flere handelskonflikter oppstår og blir klaget inn for WTO, og at mange av dem vil være rettet mot de største aktørene, særlig EU og USA. Det alvorlige spørsmålet da er om en svekket WTO også vil føre til manglende respekt for WTO som tvisteløsningsorgan. I så fall blir det den sterkestes rett som gjelder, og ikke så greit å være blant verdens små land. Det er på denne bakgrunnen jeg etterlyser Regjeringens syn på en rekke saker: hvordan en vurderer status i WTO-forhandlingenekonsekvensene for Norge av den økende bilateraliseringenalternative handelspolitiske strategier eller virkemidler som Regjeringen vurdererhva Norge kan gjøre i denne situasjonen for å møte u-landenes behov, som ledd i vårt totale engasjement for å utvikle fattige land i sør