Representanten Reikvam sa at denne interpellasjonsdebatten kunne minne om et pliktløp. Det kan man forstå på flere måter, men jeg velger å ta det i beste mening. I den delen av skøytesporten som bildet «pliktløp» er hentet fra, er jo det en like viktig øvelse som den valgfrie. Akkurat i denne saken er det faktisk en felles nasjonal plikt det dreier seg om, så det skader vel ikke om Stortinget en gang imellom går det pliktløpet. Jeg har ikke noen stor entusiasme for tall i sin alminnelighet, men når de først anvendes, bør de være korrekte. Det har vært snakket om at den nye regjeringen har påtatt seg å fremskaffe 10 000 nye hender i helse- og omsorgssektoren, men de har faktisk påtatt seg å fremskaffe 20 000 hender, for de fleste omsorgsarbeidere har fremdeles to hender, formodentlig. Det har vært snakket mye, som det jevnlig gjøres fra denne talerstol, om de imponerende 5,7 milliarder kr i økte direkte overføringer. Økningen som den nye regjeringen, de tre nye regjeringspartiene, kom med, var på 3,8 milliarder kr utover de 1,9 milliarder kr som allerede var foreslått. Det må være tillatt å minne om – siden man er så opptatt av kommuneøkonomien – at for norske kommuners økonomi er det svært mange andre faktorer som betyr svært mye mer enn de direkte overføringene fra Stortinget. Når norske kommuner ved utgangen av 2005 hadde en sterkere økonomi enn noensinne før i historien – det viser tallene – skyldes det ikke de 3,8 milliarder kr. Det skyldes at man hadde en eventyrlig mye høyere skatteinngang i fjor enn noensinne tidligere, 15 pst. mer enn året før. Det skyldes også at vi har hatt et meget lavt rentenivå. Kommunene er som kjent av de største låntagere i dette land. Disse faktorene betyr svært mye mer enn det beløpet som Stortinget slåss om i direkte overføringer årlig. Så til det materielle innholdet i interpellasjonen. Det slo meg da jeg i 1983 besøkte det daværende DDR, da det ennå var i sin glans, i anledning 500-årsjubileet for Martin Luthers fødsel, at den ateistiske stat DDR tok bedre vare på sine kirkehus enn det det programfestede kristne Norge etter § 2 i Grunnloven fra 1814, noensinne har gjort. Det er et tankekors. Jeg tror det er nyttig, som flere i denne sal har vært inne på, å skjelne mellom to kategorier av kirkebygninger. Det ene er de relativt nye kirkehusene, som primært har bruksformål, og oppfattes som bruksgjenstander. Der gjorde svenskene det grep da de innførte de nye relasjonene mellom staten og Kirken, at de sa at ansvaret for disse i prinsippet ligger hos dem som ønsker å bruke Kirkens tjenester, og ikke hos resten av borgerne. Det er et rimelig resonnement. Når det derimot gjelder de gamle kirkene, er de en del av samfunnets felles kulturarv og er i like høy grad et ansvar for dem som aldri setter sine ben i et kirkehus, som for dem som bruker kirkehusene. Grunnen til det er at Sverige – og det gjelder i enda høyere grad Norge – praktisk talt ikke eier andre bygg fra den del av sin historie enn kirkebygg. Verdslige bygg fra middelalderen har vi med få unntak ingen av. Da er det soleklart at det er et felles kulturpolitisk ansvar, helt uavhengig av det rettslige forhold mellom stat og kirke, og helt uavhengig av den enkeltes ønske om å bruke Kirkens tjenester. Det er et soleklart fellesansvar å ta vare på vår egen kulturarv. Jeg er helt enig med de talere som har antydet at dette bør ligge på det nyopprettede Kulturminnefondets bord. Når vi har fått en tverrpolitisk enighet om at vi skal ha et slikt fond, har man lagt redskapen klar. Da burde det være en tverrpolitisk mulig oppgave å bygge opp det fondet til en størrelsesorden som gjør at det vil kunne løse denne oppgaven. Jeg kan ikke skjønne at det burde by på uoverstigelige problemer, verken for en regjering å foreslå eller for Stortinget å slutte seg til en slik oppbygging av Kulturminnefondet.