En avgjørelse om å avslutte livsnødvendig behandling må være en av de tyngste beslutningene noen kan ta. Omstendighetene rundt situasjonen vil alltid være tragiske, alltid være såre og alltid berøre de involverte på en fryktelig vanskelig måte. I de aller fleste tilfeller kommer pårørende og medisinsk-faglig personell til enighet om slike spørsmål. Jeg mener at det forslaget vi diskuterer i dag, på en konstruktiv måte setter lys på tilfellene der de involverte ikke kommer til enighet, og jeg håper at debatten i dag vil gjøre det samme. Jeg tror at de gangene pårørende og medisinsk-faglig personell ikke er enige om hvorvidt en skal avslutte eller fortsette livsnødvendig behandling, vil begge sider være tjent med et tydelig regelverk og en klar framgangsmåte å forholde seg til. Det vil helt klart være av avgjørende betydning for de pårørende å få klarhet i og visshet om at alle muligheter er vurdert og all mulig behandling utprøvd. Når en skal vurdere hvorvidt livsnødvendig behandling skal avsluttes eller ikke, må en stille to helt sentrale spørsmål. For det første må en vurdere hvordan pasientens helsetilstand faktisk er: Hva er realitetene omkring pasientens situasjon? En slik vurdering må først og fremst begrunnes medisinsk. Skulle det oppstå uenighet, må en ha rett til en ny uavhengig vurdering av helsetilstanden. Pasientrettighetsloven skal gi alle pasienter rett til en slik ny vurdering, en «second opinion». Dersom pasienten er i koma, forvaltes denne rettigheten av de pårørende. Det andre som må vurderes etter at en har klarlagt helsetilstanden, er hvorvidt tilstanden tilsier at behandlingen bør avsluttes. En slik vurdering må først og fremst begrunnes etisk. I dag skal alle helseforetak ha egne etikkkomiteer. Mindretallet hevder i sine merknader at dagens kliniske etikkomiteer i sykehusene ikke er de rette organer til å vurdere slike tilfeller. Denne merknaden har flertallet ikke sluttet seg til. Jeg tror tvert imot at det i slike saker er viktig å etablere en prosess med god kommunikasjon, og jeg tror det som hovedregel vil være en fordel at diskusjonen nettopp foretas nærmest mulig der beslutningen skal fattes, altså i helseforetakets egen etikkomite. Behandlingen i en slik komite kan få flere utfall. De involverte parter kan komme til enighet om at behandlingen skal avsluttes, eller de kan komme til enighet om at behandlingen skal fortsette. Det kan også skje at komiteen mener behandlingen skal avsluttes, til tross for at pårørende mener det motsatte. I slike tilfeller bør pårørende få mulighet til å bringe saken videre til en ny vurdering. I brev til komiteen skriver statsråden at det f.eks. kan nedfelles kriterier for å gi pasient eller pårørende mulighet for å få saken brakt inn for en klinisk etikkomite ved et annet helseforetak. Dette vil kunne styrke hensynet til habilitet og uavhengighet. Mindretallet i komiteen går inn for en lovendring, mens komiteens flertall i sin innstilling gir en åpen tilslutning til innholdet i brevet fra statsråden. Jeg tror hele komiteen er enige om at begge sider vil være tjent med et tydelig regelverk og en klar framgangsmåte å forholde seg til, og jeg tror hele komiteen er enige om at det er av avgjørende betydning for de pårørende å få klarhet i og visshet om at alle muligheter er vurdert og all mulig behandling utprøvd. Men det fins flere måter å bedre pårørendes rettigheter på. Jeg tror ikke at en lovendring nødvendigvis vil være den beste framgangsmåten, og jeg er glad for at flertallet ønsker å gi statsråden mulighet til å gå gjennom dagens regelverk og vurdere hvilken framgangsmåte som vil være den beste måten å endre regelverket på. Mye taler for at dette best kan skje uten at selve loven endres. Statsråden poengterer f.eks. i sitt brev at de tiltakene hun antyder, er tiltak som kan iverksettes raskt. En lovendring er en mer komplisert prosess, og da vil det også ta lengre tid før vi får endringene på plass. Komiteens flertall mener det skriftlige svaret fra statsråden ivaretar forslagsstillernes intensjon, og imøteser departementets videre arbeid med sakskomplekset og utfallet av de vurderinger statsråden ønsker å gjennomføre. På denne bakgrunn foreslår flertallet at dokumentet vedlegges protokollen, og jeg ber Stortinget om å gjøre vedtak i samsvar med komiteens flertallsinnstilling.