Jeg tror jeg skal nøye meg med noen ganske få bemerkninger i denne saken. Jeg har merket meg det jeg selvfølgelig har merket meg mange ganger før, nemlig at det er en klar forståelse i Stortinget – i hvert fall hos de aller fleste – av betydningen av WTO og hvor viktig det er for et lite land som Norge å være med i denne delen av den internasjonale rettsorden. Det tror jeg det er svært viktig å understreke, fordi alternativet til at WTO er vellykket, er jo at vi får en flora av bilaterale og regionale ordninger som medfører at små land som Norge, eller land som er svake, som mange u-land, faller utenfor og da selvfølgelig ikke vil kunne ivareta sine nasjonale interesser på samme måten som når de arbeider innenfor en stor organisasjon. Jeg tror det er viktig å holde fast ved at det er den grunnleggende holdningen så å si i hele Stortinget. Så skal jeg villig medgi at WTO-forhandlinger og WTO-systemet er uhyre komplisert, komplisert delvis fordi dette er teknisk kompliserte regler, men også fordi det å få 147 land til å bli enige om noe i et system hvor det i prinsippet skal være enstemmighet, selvfølgelig også er meget krevende, ikke minst når det skal være en balanse i resultatet som gjør at alle får noe. Det betyr selvfølgelig at alle ikke kan få alt, og at noen er nødt til å oppgi noe. Det ligger i kompromissets natur. Det enkleste av alt er å lage et beslutningssystem som gjør at man aldri får en løsning. Og hvis man aldri får en løsning, er det igjen de store i verden som kommer til å vinne. Derfor er det i små lands interesse at man tross alt har et forhandlingssystem som greier å nå frem til resultater, og som ikke er så komplisert at man ikke når frem til disse resultatene. Jeg tror det er grunn til å understreke det, fordi det er klart at på slutten i en del forhandlinger vil det naturlig nok gå fort når man når kompromissene. Det vil ikke være lett for alle å henge med i svingene, men det ligger også i forhandlingens natur at slik må det være. Jeg går ut fra at ingen er uenig i at det er den situasjonen man alltid vil ha ved innspurten av forhandlinger. Nå er det fra Regjeringens side, og særlig fra min side, en stor vilje til åpenhet, og jeg tror Stortinget har merket at det ikke mangler på vilje til å diskutere WTO-spørsmålene. Jeg tror det er helt avgjørende at vi gjør det, både for å forstå hvilken konsekvens det har for det norske samfunn, og for samtidig å ha et klart inntrykk av hvor grensene går, og hva forhandlingsmandatene bør være. Derfor må det ikke herske noen tvil om at viljen til åpenhet i aller høyeste grad er til stede. Det gjaldt også foran Genève-møtet, men det er helt riktig at på det tidspunktet da Stortinget gikk fra hverandre i fjor sommer, var det ikke så mange som trodde at man ville nå frem til et rammeverk for de videre landbruksforhandlingene. Likevel, og det vil jeg gjerne minne om, orienterte jeg Stortingets organer så langt det var mulig på det tidspunkt, rett og slett for å ha orientert om så mye som mulig av det vi da visste. At man likevel nådde frem til resultater, ble kjent i løpet av juli måned, og jeg tror ikke det var så mange alternativer til å håndtere den saken, i forhold til det som ble gjort. Jeg tror man nå ikke skal overdrive problembeskrivelsen. Jeg tror kanskje at en av grunnene til at Åslaug Haga ikke har fått større tilslutning til sine forslag, rett og slett er at det ikke er så stor tilslutning til hennes situasjonsbeskrivelse, som etter mitt skjønn heller ikke er riktig. Derfor tror jeg man må si: Ja, dette er komplisert, og ja, dette går på visse tidspunkter fort, men det er samtidig en vilje til å være så åpen som overhodet mulig og gi de dilemmaene vi står overfor, så bred dekning som overhodet mulig. Vi går nå inn i nye og krevende faser. Den myten at det er så stor hemmelighet på tjenesteområdet, tror jeg representanten Rise har satt greit på plass. Jeg mener at den heller ikke holder. Vi må altså i det senere være klar over at når man når sluttstatusen i en del forhandlinger, må det nødvendigvis bli en svært fortettet atmosfære, hvor mange kompliserte ting må løses sammen. Da er det heller ikke noe alternativ til at landene som har felles interesser, samtidig snakker med dem de har felles interesser med, og at vi også i noen grad forhandler på den basis. Norge har hatt stor glede av å delta i G10-gruppen, og det er noe vi selvfølgelig gjerne vil fortsette å gjøre. I en slik sluttfase er det viktig å vite at det selvfølgelig er Regjeringen og også stortingsrepresentantene som representerer folket, mens alle de organisasjonene som er inne, representerer andre interesser – verdifulle deler av norsk demokrati, men det virker noen ganger som om tingene snus på hodet. Det må understrekes at det tross alt er de valgte organer som er de som representerer folket i slike forhandlinger, slik det jo skal være.