Legemiddelområdet er preget av interessemotsetninger. Mange forslag om nye tiltak har kommet enkeltvis og delvis dårlig koordinert, noe som har gjort arbeidet med disse sakene uoversiktlig og vanskelig i Stortinget. Derfor bad Stortinget i 2004 om en bred og helhetlig gjennomgang av området. Hovedtemaene er: forskrivning og bruk av legemidlerapotekene og legemiddelforsyningenlegemiddelkostnadenerefusjonsordningene Denne stortingsmeldingen gir gode svar på mye av dette, men noen av føringene fra departementets side kan oppfattes som noe uklare og for lite operative, og i noen tilfeller uriktige. Selv om komiteen på noen områder er delt, må jeg som saksordfører si meg tilfreds med at det på vesentlige områder er mye enstemmighet og klare flertall. Jeg er meget godt fornøyd med den konstruktive vilje som alle partier har vist for å få til et mest mulig helhetlig og godt resultat. Legemiddelområdet har stor allmenn interesse, i tillegg til at berørte parter som legemiddelindustri, andre legemiddelleverandører, helseprofesjonsgrupper, apoteknæringen, pasientorganisasjoner, helseprofesjonenes organisasjoner, offentlige myndighetsaktører m.fl. selvsagt har stor interesse av de beslutninger som skal tas. Dette har også preget mengden av innspill. Dette er også naturlig og ønskelig når en tar i betraktning at det omsettes legemidler i Norge for innpå 16 milliarder kr, tilsvarende en omsetning på ca. 3 400 kr pr. innbygger. Det offentlige finansierer ca. 70 pst. av dette, og resten finansieres gjennom ulike former for egenbetaling. Jeg har i min håndtering av saken selv lagt til grunn en betenkelig høy andel av feilmedisinering. Det sies i meldingen på s. 25: «Studier viser at feilmedisinering i større eller mindre grad oppstår i om lag 20 prosent av alle behandlingsforløp hvor legemidler benyttes.» Dette er alvorlig. Feilene knytter seg til uriktige vurderinger fra legens side, feil ved diagnosen, feil ved valg av legemiddel, feil valg av dosestørrelse, valg av for mange legemidler samtidig, manglende nedtrapping av legemidler, misforståelse mellom lege, pasient og pleiepersonale, uriktig bruk ved at pasienten glemmer å ta forskrevet legemiddel, pasientens misforståelse av bruksanvisning og at pasienten ikke følger anbefalingene. Jeg har i de forslag og de merknader som er lagt fram, prøvd å tydeliggjøre dette og foreslått tiltak. Detaljer om denne feilbruken kan en finne om en går ned til enkeltpasientgrupper. Ja, det finnes sykdomsgrupper hvor det gjøres feil i ca. 50 pst. av tilfellene. Derfor er det grunnlag for å hevde, slik det gjøres i meldingen, at 5–10 pst. av alle sykehusinnleggelser på indremedisinske avdelinger kan tilbakeføres til feilaktig legemiddelbruk. I kjølvannet av dette følger mange dødsfall som kunne vært unngått. Det vises i meldingen også til en svensk undersøkelse, der det sies at feilaktig og inneffektiv bruk av legemidler koster det svenske samfunnet opp mot 10 milliarder kr. Overført til norske forhold skulle dette tilsvarende bli ca. 5 milliarder kr. I Norge har vi ingen ordninger som er bedre enn de svenske for å ivareta riktig legemiddelbruk, sagt litt firkantet. Alt dette er alvorlig og krever tiltak. Jeg vil ut fra dette trekke fram noen av hovedgrepene: På et av de viktige hovedområdene har komiteen delt seg, der Arbeiderpartiet sammen med SV og Senterpartiet utgjør mindretallet, og det er på apotekområdet. Det synes jeg er beklagelig. Men jeg vil appellere til statsråden om å ta seg god tid til vurdering og planlegging, slik at vi ikke går inn i en uheldig og ukontrollert utvikling der konsekvensene kan bli andre enn det som var tilsiktet. Det er grunnleggende at apotekene videreføres som faghandel, for dermed å kunne opprettholde folks tillit til apotekene. Apotekene skal, slik det også sies i meldingen, være en arena for oppfølging av legemiddelbruk. Det er en viktig oppgave, og apotekene må, både økonomisk og faglig, settes i stand til å ta seg av slike oppgaver. En samlet komite har sagt at befolkningens tilgang til apotek er et grunnleggende helsegode, og den sier også at en må gjøre svært mye for å opprettholde apotekstrukturen over hele landet. Det er grunn til å minne om at de mange nye apotek som har kommet til, er i byer og andre tettbygde strøk. Bare et fåtall apotek har kommet i kommuner som ikke har apotek fra før, og av slike har vi ca. 200. Det ovennevnte mindretall har bl.a. derfor gått mot Regjeringens forslag om oppmyking av apoteklovens krav om at apotekene skal være fysisk tilgjengelige. Det bør de fortsatt være. Vi ønsker heller ikke å svekke apotekene ved at helseforetakene skal kunne kjøpe direkte fra grossist andre legemidler enn dem det i dag er åpning for. Jeg mener at fri forsendelse, postordre og internettsalg reiser grunnleggende spørsmål ved sikkerheten ved lang transportvei, veiledning fra annen kilde enn nærmeste lokale farmasøyt og sikker formidling og behandling av resept av apotek som verken kjenner forskriveren eller pasienten fra før. En eventuell forandring av dagens apoteklov krever grundig utredning av konsekvensene dette vil ha bl.a. for distriktsapotekene, men også for andre apotek som ikke kan bli vinnere i et system der alle grenser oppheves. Når det gjelder internetthandel, kan ikke slike ordninger fungere før elektroniske resepter har fått omfattende omfang. Jeg ser at vi ikke kan være uforberedt på eventuell bruk av internettordninger, men først må elektroniske resepter bli en realitet, og så bør en gjennom prøveprosjekter avdekke hvilke tiltak som må iverksettes, hvilke begrensninger en må legge inn, og hvilke sikkerhetsmessige utfordringer som er der, av hensyn til forskriveren, utleveringsstedet, pasienten som mottaker og krav til transport over lange avstander, pluss krav til veiledning og informasjon. Jeg og mindretallet mener det er åpenbart at postordre og internettsalg ikke kan igangsettes nå. Riktig legemiddelbruk, som er av vital betydning både for pasientenes helse og samfunnsøkonomisk, betinger bedring av informasjonen om legemidler. Det betyr at det er behov for informasjon om legemidler fra fagmiljø som er uavhengige av både legemiddelprodusentinteresser og myndigheter. Den offentlige informasjonen skal hvile på tre bein: Nasjonalt kunnskapssenter for helsetjenester, Statens legemiddelverk og Sosial- og helsedirektoratet. Det er svært viktig at arbeidsdelingen mellom disse er klar, uten kompetansestrid. Jeg er tilfreds med at helse- og omsorgsministeren i et brev til meg av 3. mai 2005 klart presiserer at Nasjonalt kunnskapssenter, selv om det er et forvaltningsorgan underlagt Sosial- og helsedirektoratet, skal være helt uavhengig i faglige spørsmål og ikke underlagt noen føringer i faglige spørsmål fra myndighetenes side. En samlet komite understreker større målrettet innsats mot de pasienter som har størst behov for å bedre uheldig og feil legemiddelbruk. Derfor vil vi i dag, som ett av flere tiltak, vedta mer bruk av multidosepakninger enn hva som er tilfellet, bl.a. ved å sikre statlig finansiering i forbindelse med dette tiltaket. Et område som knapt nok er berørt i meldingen, er den alvorlige feilbruken av legemidler hos barn. Heldigvis ble det en samlet komite som sluttet opp om et forslag om å heve kompetansen på legemiddelbehandling av barn gjennom å etablere et nasjonalt tverrfaglig kompetansenettverk. I en fagartikkel i Tidsskrift for Den norske lægeforening nr. 11/2005 vises det til at halvparten av all legemiddelbehandling av barn i sykehus skjer uten at legemidler har vært testet eller godkjent for bruk hos barn. Og videre sies det i samme artikkel at i primærhelsetjenesten er opptil 35 pst. av legemidlene som forskrives for barn, uten formell godkjenning. Dette er langt fra tilfredsstillende. Komiteen har vært opptatt av tiltak for bedre forskrivning og sikrere legemiddelbruk, ikke minst i primærhelsetjenesten. Selv om det ikke blir flertall for forslaget fra Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV om å utrede spørsmålet om legemiddelkomiteer i allmennpraksis med sikte på å få i gang prøveordninger, vil jeg forvente at departementet likevel overveier dette tiltaket og kommer tilbake til Stortinget med konstruktive forslag. Erfaringer hvor dette er prøvd på frivillig basis, er gode, og behovet er skrikende. Feilbruken i kommunehelsetjenesten er meget bekymringsfull. Jeg viser til det jeg har sagt om legemidler for barn som et eksempel, og jeg kunne videre eksemplifisert feilbruken av legemidler hos eldre. Jeg vil også nevne et forhold som ikke er trukket inn i meldingen, og det er det fagmiljøet vi har i klinisk farmakologi, som har enheter i alle landets helseregioner. Disse er både produsent- og myndighetsuavhengig. Det må være riktig å bygge ut legemiddelinformasjonsvirksomheten i helseregionene basert på et samarbeid mellom de eksisterende regionale legemiddelinformasjonssentrene, RELIS, og de kliniske farmakologiske enhetene. Dette faller også sammen med at en samlet komite ber om at en utreder nærmere organisasjonsmodellen for de fem RELIS med bakgrunn i mest mulig myndighetsuavhengig legemiddelinformasjon. Jeg vil også nevne den betydning som Norsk legemiddelhåndbok har, som den mest omfattende legemiddelinformasjon rettet mot allmennheten som utgis i landet vårt. Det er derfor viktig at den videreføres med statlig fullfinansiering og som et faglig uavhengig tiltak. Jeg vil understreke betydningen av at vi nå vedtar at Regjeringen skal legge fram forslag om forskrivning av virkestoff, såkalt generisk forskrivning. Dette skal ikke lenger være en frivillig ordning, men et pålegg. Jeg viser her til den bekymring som departementet gir uttrykk for i meldingen, over at det ikke er gjennomført mer generisk forskrivning. Dette kan føre til riktigere legemiddelbruk og også lavere legemiddelkostnader, samtidig som en tar i bruk og utnytter farmasøytenes kunnskaper og erfaringsbakgrunn. Det er også et poeng å bidra til å løse opp de bånd som kan være mellom legemiddelindustrien og mange leger ved at legen forskriver et bestemt, navngitt legemiddel når dette ikke nødvendigvis er til pasientens beste, eller når et annet og billigere legemiddel kunne velges. Når det gjelder refusjonsordningene, gir komiteen i all hovedsak støtte til hovedlinjene i meldingen, med noen presiseringer og én klar justering. Det er viktig at refusjonssystemet sikrer folk en mest mulig lik og enkel tilgang til legemidler uavhengig av den enkeltes betalingsevne. Ordningen må være forståelig, akseptabel og forutsigbar for alle parter. Når det gjelder opptak av nye legemidler i blåreseptordningen, er komiteen enig med departementet i å fjerne bestemmelsen om automatisk avslag for nye legemidler bare fordi de er nye og ikke har et tilhørende refusjonspunkt i blåreseptordningen. Men uten å heve den såkalte bagatellgrensen på 5 mill. kr har denne nye linjen mindre verdi. Derfor er komiteen samstemt i at denne grensen må heves vesentlig. Det er støtte til ordningen med foretrukket legemiddel. En hovedbegrunnelse er at den kan bidra til å nå målet om riktigere og billigere legemiddelbruk. Samtidig er det vesentlig at ordningen av hensyn til pasientene fungerer fleksibelt ut fra legenes beste medisinske skjønn. Pasientene må sikres den beste behandling, og departementets arbeid med retningslinjene må skje i nær dialog med de kliniske fagmiljøene. Dette tror jeg er meget viktig. Vi har fått mange innspill som tyder på at det er for mye strid om faglige forhold som burde være avklart før en sak kommer til Stortinget. Komiteen er tilfreds med at individuell refusjon skal være et sikkerhetsnett for mindre pasientgrupper og ikke noe bærende element i refusjonspolitikken. Vi har gjennom de siste årene sett en gradvis økning av denne ordningen. Dette skal nå reverseres, og det mener vi er riktig. Jeg synes også det er gledelig at komiteen har samlet seg om å få til en ordning med midlertidig refusjon innenfor blåreseptordningen, bl.a. for å sikre at gode legemidler raskere kan tas i bruk til pasientenes beste. Jeg vil ta opp de forslagene som Arbeiderpartiet er medforslagsstiller til.