Her i Norge er vi så heldige at vi har et samfunn hvor de aller fleste har det veldig bra. Vi må likevel ikke glemme dem som av ulike årsaker faller utenfor og blir en del av Norges fattige. Fattigdom er samfunnets største helseproblem. Virkningen økonomisk nød har på den psykiske og fysiske helse, er en av de største sosialpolitiske utfordringer vi har i dag. Fattigdommen har mange ulike ansikter, og denne debatten har rettet fokus mot dem som av ulike årsaker har havnet i gjeldsproblemer. Mange av dem som får gjeldsproblemer, er næringsdrivende. Vårt samfunn trenger og ønsker mennesker som tar en risiko for å skape sin egen eller andres arbeidsplass. Men da må det også være rom for at man underveis kan feile. Det er ingen skam å feile, og så lenge man ikke har gjort noe lovstridig underveis, må man få muligheten til å reise seg igjen. Med dagens gjeldsordning er dette vanskelig for mange. Vi har en gjeldsofferordning, men den trer ikke i kraft før etter fem til sju år. I mellomtiden er det mange som mister både hus, familie, venner og helsa si. Gjeldsofre har en lavere levealder, en høyere selvmordsrate og mange flere fysiske og psykiske plager enn gjennomsnittet her i Norge. Selv om mange av gjeldsofrene har jobb, er det ikke lett å forsørge seg selv og en eventuell familie når kravene om nedbetaling blir for harde. Jeg sier ikke at vi skal slette den gjelden som disse menneskene har, men den ordningen vi har i dag, fungerer ikke godt nok. Mange ender opp enten som sosialklienter eller som utføretrygdede, og det koster staten mer penger enn hvis de kunne fått en anledning til å betale ned gjelda si på en annen måte enn i dag. Mye av problemet her ligger hos staten. Mange av de gjeldsofrene jeg har snakket med, sier at problemet ikke ligger hos kreditorene eller bankene – som flere har vært inne på – men hos fylkesskattekontoret. Kreditorene og bankene er villige til å inngå avtaler med gjeldsofrene, men staten følger sine prinsipper og velger å holde på prinsippene i systemet, i stedet for å se mennesket. Her tror jeg det må en stor holdningsendring til. Dette er tiltak som koster lite penger, men som vil bety veldig mye for menneskene som skal møte systemet. Vi som politikere bør ta et oppgjør med dagens system og legge større vekt på at mennesker som kommer i økonomisk uføre, blir møtt med verdighet. Selv om man skylder penger, er man fremdeles et menneske. Å gi hjelp og rådgivning til mennesker som er i ferd med å komme i store gjeldsproblemer, eller som allerede har kommet så langt, tror jeg er veldig viktig. Å vite at det er noen der som kan systemet, og som kan hjelpe, betyr mye. For når man kommer i en gjeldssituasjon, står man på bar bakke. Og det man trenger mest av alt, er hjelp til å komme seg på føttene igjen. Å komme i økonomisk uføre er stort sett selvforskyldt. Men hvorfor skal man ikke kunne hjelpe disse menneskene, på lik linje med andre mennesker som trenger hjelp? Venstre vil jobbe for at folk som har gjeldsproblemer, skal få opplyst hvilke rettigheter de har, og hvilke steder de kan henvende seg til for å få hjelp. Rådgivning er et sted å starte. Selv om det i dag eksisterer en ordning med slik rådgivning, er den i mange tilfeller for dårlig. En slik type rådgivning kan både være forebyggende og et sted å henvende seg til for dem som trenger hjelp for å komme seg ut av gjeldssituasjonen. Jeg har tidligere nevnt at dagens gjeldsordning ikke er god nok. Jeg har ingen fasitsvar på hvordan en ny ordning skal se ut, men at noe må gjøres, er helt tydelig. Jeg er positiv til den veilederen statsråden viste til i sitt innlegg tidligere i dag, og jeg synes det er bra at statsråden er villig til å se på om dagens gjeldsordning kan endres – slik hun også sa i sitt innlegg – slik at mennesker som kommer i økonomisk utføre, får en sjanse til å leve et verdig liv igjen.