Til det siste først. Nå har Regjeringen lagt fram et budsjett som er godt forankret i regjeringspartienes stortingsgrupper – et budsjett vi mener på alvor er et godt budsjett. Men det skal være en prosess i Stortinget. Det skal være mange organisasjoner som kommer på høringer hit, og det kan være justeringer i dette budsjettet som det er fornuftig å foreta etter at man har hørt synspunkter som vi ikke har hørt. Og skulle opposisjonen komme på en god idé eller flere, er vi selvsagt også lydhøre for det. Men da er det snakk om justeringer i budsjettet hvis de tre partigruppene er enige om det, og hvis Regjeringen er enig i det samme. Jeg hadde ventet at Fremskrittspartiet var misfornøyd. Selv om vi bruker mer oljepenger enn vi noensinne har gjort, over dette statsbudsjettet – 71 milliarder kr, 6 milliarder kr mer enn i fjor – vil de ønske å bruke mer. Men de store utfordringene vi nå har i norsk økonomi, dreier seg om to ting. Det dreier seg om at vi er i nærheten av å møte den kapasitetsgrensen vi har i forhold til hvor mye vi faktisk kan få til. Det er ikke fordi vi mangler penger, det er fordi vi mangler folk. Veldig mange bedrifter, som jeg var inne på, sier nettopp at de kunne produsert mer hvis de hadde kvalifisert arbeidskraft. Derfor er det så utrolig viktig at vi finner akkurat det rette punktet i forhold til hvor mye oljepenger vi skal bruke neste år. For hvis vi ikke klarer å finne det, går renta raskt og mye opp – mer enn det Norges Bank har forutsatt at den skal gjøre. Det kan bety gjeldskrise for mange unge. Hvis vi ikke finner det punktet, kan det bety at kronekursen går raskt opp, og at vi mister mange arbeidsplasser. Så det viktigste vi nå kan legge grunnlaget for, er at vi kan holde denne situasjonen med lav arbeidsløshet så lenge som mulig. For arbeidsløshet er den dårligste fordelingspolitikken noen kan bedrive.