Først vil jeg benytte anledningen til å takke for debatten. Jeg syns det har vært en god debatt, og jeg syns den har avdekket det som jeg håper er en større enighet enn man kanskje kan få inntrykk av gjennom mediedebatten. Vi har alle et sterkt ønske om at integrering skal lykkes der det passer, men samtidig har vi en erkjennelse av at det ikke alltid passer, og at man da må trå til med reelle valgmuligheter for de foreldrene og de barna det gjelder. Og med det tror jeg det er viktig å ha med seg følgende spørsmål: Hvorfor integrerer vi, og for hvem sin skyld integrerer vi? Det viktige der er jo å se menneskene, se barna, og si at vi integrerer for barnas skyld. Vi integrerer ikke for samfunnets skyld. Og det er en ganske viktig forskjell. Som jeg også nevnte i min interpellasjon, er det en del foreldre som opplever at de nærmest blir presset til en integrert løsning fordi samfunnet skal se at det finnes barn som er annerledes, og som har andre behov. Det er altså ikke fordi det er til det beste for de andre elevene og for barna selv, men fordi samfunnet skal se at noen er annerledes, rett og slett. Det er ikke derfor vi integrerer – vi integrerer for barnas egen skyld. Jeg tror det er viktig å peke på at mange steder sitter det personer med veldig mye kompetanse på elever med spesielle behov og på spesialundervisning. Men ofte sitter de i kulissene og trener opp andre. De er sjelden i kontakt med barna sjøl. Det er kanskje noe man burde se litt nærmere på og gjøre noe med. Den beste kompetansen sitter altså langt unna barna og kunne kanskje vært brukt bedre nærmere dem. Dette er en problemstilling som ikke er lett i det hele tatt. Erkjennelsen er at det er vanskelig å få det til å fungere i praktisk politikk, men jeg tror det er særlig to forhold vi skal ta med oss: Barnas behov endrer seg f.eks. dramatisk mellom barnehage og pubertet, kanskje nesten enda mer enn for såkalt normalelever. Mens integrering er veldig bra og nyttig i barnehagen, kan det være en direkte katastrofe senere i utdanningsløpet. Kanskje skal vi spesielt legge oss Ola T. Lånkes ord om boka «Integrert til ensomhet» på minne. Det sporer tilbake til spørsmålet jeg stilte helt i begynnelsen: Hvem integrerer vi for? Hvis vi kan klare å holde den individuelle fanen høyt og se menneskene, tror jeg vi kan komme langt på vei også i den praktiske politikken.