Det er synd at vi på Stortingets siste dag i år ikke kan markere at vi har en vellykket Doha-avtale i havn. Det er synd for Norge, som også utenrikskomiteens leder understreket i sitt innlegg – jeg kan slutte meg til det – og det er synd for verden. Det er trist for bomullsbønder i Afrika, og det er trist for fattige jordarbeidere i Brasil. Vi vet at en forutsetning for å kunne nå FNs tusenårsmål om å halvere antall fattige innen 2015, er at den fattige del av verden også får vekst og muligheter til å eksportere. Derfor er det også for mange fattige land viktig med markedsadgang, og derfor skulle Doha-runden være en runde som la stor vekt på utviklingsperspektivet. For Norge er det trist, for, som et lite land med 4,6 mill. mennesker, vil vi alltid være avhengig av et multilateralt, sterkt og forutsigbart regelverk. Norge kan uansett ikke som et lite land regne med å kunne konkurrere med de aller største blokkene – vi står også utenfor EU – når det gjelder å skaffe oss et regelverk som er så godt for Norge som det vi kan få gjennom et forutsigbart regelverk i WTO. Hvis man nå får en ny runde som blir vellykket, er det selvsagt også fordeler og ulemper for Norge. Men summen av en slik runde vil alltid ha færre ulemper enn den situasjonen som vi nå ser, hvor også Norge må prioritere det bilaterale. Norge har en åpen økonomi. Vi tok veldig mange belastninger allerede på 1970-tallet når det gjelder å åpne vår økonomi. Vi står ikke, slik som EU gjør nå, overfor store trusler når det gjelder tekstileksport, klær og sko. Vi åpnet våre markeder. Det førte til ganske tøffe omstillinger i Norge på 1970-tallet, men nå har vi gleden av at vi kan importere rimelig, og vi kan også eksportere aluminium, ferrosilisium, solcellepaneler og lignende til disse viktige markedene. Dette er en vinn-vinn-situasjon både for mellominntektsland, fattige land og for et rikt land som Norge. Når man først har havnet i den situasjonen at man er i ferd med å få en forsinket ny prosess knyttet til det multilaterale regelverket, er jeg selvsagt også enig med interpellanten – det kom vel kanskje ikke som noen bombe – og de talerne som har talt etterpå, i at da må også Norge ivareta sine nasjonale interesser. Det gjør vi gjennom EFTA-samarbeidet. EFTA er faktisk verdens niende største økonomi, hvis en slår sammen BNP i disse landene, så man utgjør også en forhandlingsblokk som kan få gjennomslag. Da synes jeg det er viktig at vi nå viderefører et arbeid med at Norge også opptrer som en pådriver for å ivareta ikke minst fiskerinæringens interesser gjennom de nye frihandelsavtalene. Vi har fått Sør-Korea på plass, vi har fått SACU-landene på plass, og det er muligheter for en bilateral avtale med Kina, sammen med Island, og vi har også muligheter vis-à-vis Japan. Jeg har også hørt gode nyheter knyttet til India. Det kunne være interessant å høre om utenriksministeren fikk noen tilbakemeldinger om muligheten for en EFTA-avtale eller en bilateral frihandelsavtale mellom Norge og India under sitt besøk der. Så kommer vi til dette med de bilaterale investeringsbeskyttelsesavtalene, BITS. Dette har vært en meget vanskelig sak også i EFTA-sammenheng. Både Sveits og Island holder det mot Norge at vi ikke greier å få avklart vårt synspunkt og vårt forhold til Grunnloven på dette punkt. Det har medført at f.eks. våre naboland i Norden har inngått flere investeringsbeskyttelsesavtaler. Og når vi nå ser denne fusjonen som det ligger an til mellom olje- og gassvirksomheten i Hydro og Statoil, og statsministerens begeistring over dette i går, innebærer jo det at vi må investere i mange land også i den tredje verden. Da trenger man forutsigbarhet for sine investeringer, ellers kan man bli ekspropriert, og man har ikke den nødvendige sikkerhet. Det jeg kunne tenke meg, er at utenriksministeren sier noe sterkere normativt om behovet for den type investeringsbeskyttelsesavtaler for norsk næringsliv når vi nå i større grad også må gå ut for å sikre våre interesser, slik andre land har gjort, og også for å få flere EFTA-avtaler i boks, slik at vi får bedret samarbeidet vårt med de andre EFTA-landene.