Den 1. august 2005 trådte, som det har blitt sagt, en ny felles lov for statlige og private høyskoler i kraft. Hensikten med den nye loven var å gi et felles, helhetlig rammeverk for all høyere utdanning i Norge. Loven anerkjenner at de private institusjonene er faglig likeverdige med de offentlige. Den skal sikre formell likebehandling av alle universiteter og høyskoler og at framtidige endringer innen høyere utdanning skal kunne skje parallelt ved statlige og private institusjoner. Loven sier noe om institusjonenes oppgaver. De skal i tillegg til å undervise og forske bidra til å formidle forskningsresultater og samarbeide med næringslivet og andre lokale aktører. Universiteter og høyskoler har en stor frihet til å utøve sitt virke, både en akademisk frihet og en faglig frihet. Dette er selvsagt en frihet under ansvar. Under budsjettbehandlingen i høst framstod Regjeringens kutt i bevilgningene til de private høyskolene som tilfeldig. Enkelte fikk den opplevelsen at det var en politisk antipati i Regjeringen mot private skoletilbydere som var årsaken til reduksjonene. Interpellanten har nevnt noen av de institusjonene som ble rammet. Under behandlingen i Stortinget ble situasjonen for Norsk Lærerakademi Lærerhøgskolen, Norsk Reiselivshøgskole og Oslo Markedshøyskole ytterligere forverret ved at de rød-grønne partiene på Stortinget reduserte deres bevilgninger ytterligere. Jeg merket meg at Senterpartiets parlamentariske leder uttalte seg til avisen Dagen den 9. desember i fjor om kuttene til NLA Lærerhøgskolen: «Her har det skjedd et mer eller mindre ostehøvelkutt.» Vel, det er mulig Fremskrittspartiet og Senterpartiet har et ulikt forhold til ostehøvelen, og undertegnede har også hørt at en skal skjære godt av osten. Men det som skjedde med denne institusjonen, hvor Regjeringen først kuttet 1,5 mill. kr og deres partifeller på Stortinget tok ytterligere 2 mill. kr, minner mer om bruk av øks enn ostehøvel. Slike dramatiske kutt som rammer helt tilfeldig, gir liten eller ingen forutsigbarhet for dem som har ansvaret for driften av disse institusjonene. En liten trøst er det jo at Regjeringen i revidert nasjonalbudsjett kommer tilbake med pengene de tok fra høyskolene som driver sykepleierutdanning, men slike snuoperasjoner borger ikke for langsiktig tenking og forutsigbarhet. For Fremskrittspartiet har det hele tiden vært viktig å tilstrebe likebehandling av offentlige og private utdanningsinstitusjoner. For oss er det av underordnet betydning hvem som besørger driften, så lenge det offentlige har definert kvalitetskriteriene som må oppfylles for å kunne være berettiget til offentlig finansiering, og at det kontrolleres at dette følges opp. Videre har Fremskrittspartiet tatt til orde for at Nettverk for Private Høgskoler, som i dag består av over 20 høyskoler, må kunne få driftsmidler til å kunne fremme sine saker overfor offentlige myndigheter på samme måte som de offentlige skoler har sitt fellesorgan. Når det gjelder forskning, ser vi, som en følge av statsbudsjettet for 2006 og forslaget i revidert nasjonalbudsjett, at det blir vanskelig for Norge å nå målet om 3 pst. av BNP innen 2010. Ferske tall fra NIFU STEP viser at Norge sakker akterut i forhold til forskning. Det er imidlertid et par forhold som det er viktig å merke seg. For det første er omfanget av den forskning som utføres, svært forskjellig fra de tunge universitetsmiljøene til de regionale høyskolene. For det andre er det ingen betingelse at forskning og undervisning skjer på samme sted. De fleste regionale høyskoler har en sentralisering av sine forskningsaktiviteter og en mer desentralisert modell for undervisning. Det er viktig at en stimulerer til økt forskning i høyskolene ved at høyskolene får tilført mer forskningsmidler. I dag går 88 pst. av forskningsmidlene til universiteter og 12 pst. til høyskoler. Skal en sikre kvaliteten på lærerkrefter ved høyskolene og utnytte det forskningspotensialet som ligger her, må høyskolene tilføres mer forskningsmidler. Når en i tillegg opplever at de private høyskolene avspises med enda mindre ressurser til forskning enn de offentlige, tilsier det at nasjonen har et uutnyttet potensial her. Fremskrittspartiet ønsker som sagt en likebehandling av offentlige og private institusjoner også på dette området, og for å nå våre nasjonale mål forventer vi at Regjeringen legger opp til å styrke forskningsinnsatsen vesentlig i statsbudsjettet for 2007, samt at det legges fram en konkret opptrappingsplan for hvordan vekstmålsettingen for forskningsinnsatsen skal innfris med både offentlige og private aktører. Jeg merket meg at statsråden sa om de private institusjonene at de var et viktig alternativ, og ikke bare et supplement, og det er jeg glad for. Det ble også understreket at private høyskoler sikrer et mangfold. Det er imidlertid litt betenkelig når statsråden sier at reduksjonen i basistilskuddet må ses i sammenheng med politiske prioriteringer. Hvor blir det da av likebehandlingen? Jeg er imidlertid glad for at Regjeringen signaliserer at den vil komme tilbake til Stortinget med en avklaring av nivået på den offentlige støtten til private høyskoler i forbindelse med statsbudsjettet for 2007. Så får vi håpe at dette kan danne grunnlag for også å gi skolene en nødvendig forutsigbarhet.