Kommunene, Kommune-Norge, er det nivået som produserer de mest grunnleggende, de mest nære og viktige tjenestene til befolkningen der ute i det ganske land. Da er det viktig at man har forutsigbare rammer og forutsigbar finansiering av nettopp de tjenestene. Fremskrittspartiets politikk vil legge til rette for nettopp den forutsigbarheten. Gjennom vår generelle økonomiske politikk vil vi skape større vekst, større forutsigbarhet og økt handlingsrom for kommunene. Men vel så viktig er at vi gjennom vår politikk ønsker å sikre den enkelte bruker, den enkelte innbygger, skikkelig god, forutsigbar finansiering av den enkelte tjeneste. Vi ønsker primært en stykkprisfinansiering av det som i dag er kommunale grunnleggende velferdstjenester, enten vi snakker om eldreomsorg, grunnskole, helse eller sosiale tjenester. Grunnen til at vi gjør det – og jeg vet at dette er noe som vi debatterer i komitesammenheng i mange sammenhenger – er at vi ønsker et likeverdig tilbud. Vi ønsker at alle innbyggerne skal få de samme kvalitative tjenestene, uansett hvor de bor i landet. Vi ønsker at innbyggerne skal vite at den sykehjemsplassen eller den skoleplassen man får, ikke er avhengig av varierende overføringer fra staten, som kan endre seg relativt mye fra år til år. Dessverre er det sånn at flertallet i denne sal så langt ikke vil gå inn på de gode løsningene som Fremskrittspartiet skisserer med sin stykkprisfinansiering. Men frem til vi får det på plass, tar Fremskrittspartiet i inneværende budsjett til orde for å øremerke større deler av overføringene til kommunene. Det gjør vi gjennom direkte øremerking av 2 milliarder kr til eldreomsorgen, direkte øremerking av 600 mill. kr til grunnskolen og 200 mill. kr til den videregående skolen. Samtidig ønsker vi å legge føringer for forutsigbarhet i de statlige overføringene til kommunene, så kommunene faktisk kan forholde seg til de fire årene de gjerne planlegger for i virksomhetsplanen sin. Det er litt interessant å registrere at i forbindelse med behandlingen av distrikts- og regionalpolitikken er Fremskrittspartiet alene, sammen med Kristelig Folkeparti og Venstre, om å ønske en flerårig og oversiktlig opptrappingsplan av finansieringen i kommunesektoren. Her legger altså Regjeringen opp til en år-til-år-styring av finansieringen i kommunene, og skaper dermed ikke den forutsigbarheten som nettopp kommunene er opptatt av. Det ser vi jo. Ved enhver anledning når vi har disse diskusjonene, kommer man trekkende med eksempler – alle de gode eksemplene, alle de gode visjonene for hva som vil skje når de rød-grønne nå har tatt over roret. Jeg vil nevne noen eksempler – det er jo litt interessant. Ringerike kommune er i en situasjon hvor de i utgangspunktet måtte sette seg ned og kutte nesten 10 pst. av budsjettet. 10 pst. av budsjettet er et ganske håpløst utgangspunkt. Det kan være mange grunner til det. Det er sikkert ineffektivitet og muligheter for å styre Ringerike kommune bedre. Men det viktigste for Ringerike, som det er for andre kommuner, er at man har forutsigbarhet i det man faktisk driver med, og at man kan planlegge langsiktig i forhold til økonomiplan og de tjenester man skal produsere. I fjorårets budsjettdebatt brukte representanten Trygve Slagsvold Vedum fra Senterpartiet min hjemkommune, Harstad, som eksempel på – jeg holdt på å si – de nye føringene som kommer fra Regjeringen. Det er riktig at Harstad kommune, min hjemkommune, opplevde problemer tidligere med kommuneøkonomien, det var problemer med å finansiere tjenestene. Det er mange gode årsaker til at det er blitt sånn. Men situasjonen har overhodet ikke endret seg etter at de rød-grønne overtok. I den kommunen manglet man over 60 mill. kr da man skulle balansere budsjettet. Løsningen er, som det er i mange andre kommuner, å sette inn det jeg vil kalle for prokuratorknep for å få regnestykket til å gå opp. For at Harstad kommune skulle få sitt regnestykke til å gå opp – og de behandler budsjettet i dag – legger de til grunn rentenedgang, avdragsutsettelse på lån og forlenget løpetid på lån. Det er en rød-grønn styrt kommune, som jublet den dagen Regjeringen tok over. Nå har virkeligheten innhentet Harstad kommune, som den har gjort med så mange andre kommuner, dessverre. På innvandringssiden legger Fremskrittspartiet til grunn en politikk hvor vi dramatisk vil redusere innvandringen til Norge. Det gjelder asylinnvandringen og mottak av kvoteflyktninger, men det gjelder først og fremst familieinnvandringen, som i dag er den store utfordringen på innvandringssiden. Det interessante her er at samtidig som vi gjør det, kutter vi litt på innvandrings- og integreringssiden, men det er ikke i nærheten av den massive innsparingen vi vil få ved å redusere innvandringen til Norge. Dette har blitt forsøkt fremstilt – rimelig uredelig – fra Arbeiderpartiets side som om vi kynisk kutter på integrering. Det er selvfølgelig ikke riktig. Fremskrittspartiet legger til grunn en politikk hvor vi faktisk har mye penger tilgjengelig pr. hode – pr. hode – til å integrere, og det er det man må se på når man ser på vår politikk: balansen mellom utgiftene på den ene siden og innvandringen på den andre siden. Når vi til og med får sånne beskyldninger som at Fremskrittspartiets politikk vil føre til franske tilstander, er det lov å reagere. Det er selvfølgelig ikke riktig. Med vår politikk, hvis den hadde vært lagt til grunn hele veien så lenge vi har advart mot utfordringene på innvandrings- og integreringssiden, hadde Norge befunnet seg i en helt annen situasjon. Det er nettopp politikken til Arbeiderpartiet, som har hatt størsteparten av ansvaret de siste 20-30 årene, som dessverre, dersom ikke nye tiltak settes inn, kommer til å føre til en situasjon hvor vi skaper nettopp en sosial underklasse. De integreringsutfordringene ser vi er i ferd med i større og større grad å komme opp som et problem i dag. Arbeiderpartiet legger med sin politikk opp til et system der man skaper klienter, der man skaper passive mottakere av offentlige ytelser, istedenfor å legge til rette for at mennesker kan satse på å leve av sin egen inntekt og skape grunnlag for sitt eget liv, og dermed ha større grad av sosial mobilitet. Det er Arbeiderpartiets politikk som har plassert oss i den situasjon at svært, svært mange innvandrere fra ikke-vestlige land dessverre i dag er passive mottakere av ytelser istedenfor å være produktive medlemmer av samfunnet. Det er ikke innvandrernes egen feil, men det er den sosialdemokratiske tankegangen, den sosialdemokratiske samfunnskonstruksjonen, hvor man ser på enkeltmennesker som svake individer, i svake grupper, istedenfor å ta mennesket på alvor og stille krav til det enkelte menneske. Da ville vi ha lyktes. De stedene i verden hvor man stiller krav til menneskene, hvor det enkelte menneske må ta større grad av ansvar for sin egen situasjon, har man også større sosial mobilitet og mer vellykket integrering. Det er på tide at Arbeiderpartiet tar det inn over seg. For dersom den politikken som i dag føres, også er oppskriften for fremtiden, er jeg redd for at vi nettopp vil komme i en situasjon hvor vi får en sosial underklasse og franske tilstander i Norge. Jeg tar med dette opp Fremskrittspartiets forslag, både dem vi er alene om, og dem vi står sammen med andre om.