La meg først bare bemerke til siste hovedinnlegg: Når Senterpartiet nå har skiftet side, er det jo interessant at de skal bringe SV inn i regjeringskontorene for å få mer ressurser til Forsvaret. Forsvarsministeren gav oss en grundig og god redegjørelse, og jeg slutter meg til hovedlinjene i den. Forsvarsministerens redegjørelse for utviklingen går i retning av at afghanerne sjøl i stadig større grad overtar ansvaret for sikkerheten i eget land. Det er resultatet av den systematiske opplæringa av afghanske militære sikkerhetsstyrker og politistyrker de siste to åra. En av de viktigste utfordringene for president Karzai og hans regjering i dag er å styrke sentralmyndighetenes autoritet og kontroll i provinsene. Det er en forutsetning for å redusere de lokale krigsherrenes makt og for å lykkes med å bekjempe den økende narkotikaproduksjonen. Venstre er enig i vurderingen at en fortsatt aktiv støtte og deltakelse for det internasjonale samfunnet er en forutsetning for at man skal kunne lykkes med å oppnå varig stabilitet i Afghanistan. Det er derfor viktig at allierte land følger opp NATOs vedtak gjennom å bidra til ISAFs nærvær i provinsene. På denne bakgrunn stiller Venstre seg bak Regjeringa med hensyn til å foreta en justering av vårt framtidige styrkenærvær i Afghanistan gjennom å konsentrere våre styrker i nord. Norge vil dermed bidra direkte til stabilitet i nordregionen sammen med flere øvrige allierte og nordiske land, bl.a. Tyskland, Nederland og Sverige. Hensikten med etableringa av EU-styrkene er å opprettholde eller gjenopprette fred og sikkerhet. For Venstre har det alltid vært viktig å legge stor vekt på å videreutvikle og styrke folkeretten og FNs rolle, bl.a. gjennom å bidra til å styrke FNs evne til krisehåndtering. Jeg kommer tilbake til hvordan det henger sammen. For Venstre er det også et viktig poeng at Norge er blitt invitert av våre naboland Sverige og Finland til å delta i en felles nordisk innsatsstyrke. Norsk deltakelse i en nordisk innsatsstyrke vil innebære en videreføring av det tradisjonelle nordiske samarbeidet om fredsoperasjoner. Også flere sentrale NATO-allierte har oppfordret Norge til å delta i EUs innsatsstyrke. Det er viktig at vi i Norge kan bidra til å arbeide med å skape mer stabilitet i verden. Gjennom å vise vilje og evne til å bidra til den type samarbeid styrker vi også vår egen rolle og betydning internasjonalt. For Venstre er det også viktig at Norge får beholde full nasjonal beslutningsmyndighet når det gjelder hvilke operasjoner norske styrker skal delta i. Det vil følgelig ikke være tale om å overføre verken formell eller reell beslutningsmyndighet eller militær innsats til en organisasjon vi ikke er medlem av. Dersom operasjoner skal kunne iverksettes, kreves det også enstemmighet i EUs råd. Det vil være en ufravikelig forutsetning for deltakelse at operasjonene har solid forankring i folkeretten. Forsvarsministeren gav oss forsikringer om at disse forholdene er godt ivaretatt, og Venstre stiller seg bak Regjeringas beslutning om deltakelse. Så noen kommentarer til debatten. For Venstre er respekten for folkets nei viktig. Venstres nei og mitt nei er også et internasjonalt nei. Det er tydeligvis et annerledes nei enn det noen andre i salen her står for. Mitt nei og Venstres nei er først og fremst basert på at vi faktisk ønsker å delta internasjonalt, at vi ønsker å være med i fredsbevarende operasjoner og i operasjoner som kan sikre fred i regionene. Det er interessant å ha denne debatten, spesielt knyttet til Afghanistan, for det Afghanistan har lært oss, er at de blå beretene ikke lenger er nok som beskyttelse. Afghanistan var først og fremst annerledes i forhold til alle andre operasjoner ved at vi så angrep på FN-styrker på en helt annen måte enn det vi har sett tidligere. Det som skjedde under Afghanistan-operasjonen, er en helt ny trend i internasjonal politikk. Det betyr at vi faktisk må støtte opp under FN, vi må støtte opp under alle FNs tiltak, men vi må også være villig til å gå sammen med andre land for å sikre fred i land der det ikke bare er snakk om fredsbevaring, men der det også er snakk om å gå inn og sikre fred i anspente situasjoner. Det betyr at Norge ikke bare må være villig til å ta på seg den blå bereten, men må være villig til å stille seg sammen med andre land om å gå inn og hjelpe til med fredsbygging i land som f.eks. Afghanistan. Når det gjelder vetoretten, er det klart at den har vi ikke brukt så mye i forhold til EØS-reglementet. Venstre skulle nok også gjerne ha brukt den i noen sammenhenger. Men det er også klart at det vi gjør når vi lager internasjonale utvekslingsavtaler for studenter, er noe ganske annet enn det vi gjør når vi i denne salen sier at vi er villig til å ofre norske liv for å sikre freden i et annet land.