Jeg skal være den første til å innrømme at det ikke er mulig å omtale alle de utenrikspolitiske utfordringer vi står overfor, verken i redegjørelsen eller i debatten. Redegjørelsen ble kanskje for omfattende, men det er så mange problemstillinger på dagsordenen at jeg allikevel syntes det var riktig. Det vil derfor være høyst urimelig å anta at alle viktige spørsmål kan dekkes fullt ut i selve debatten. Jeg må allikevel få lov til å si at på bakgrunn av at Irak-diskusjonen har vært helt sentral på Stortinget gjennom mange år, og at Regjeringens linje, nemlig å støtte opp under de FN-resolusjoner og det arbeid som gjøres for å bringe Irak tilbake til det sivile styret, på mange måter har vært utfordret – fokus har vært på helt andre ting i Irak-debatten – synes jeg det er ganske eiendommelig at når Irak nå har gjennomført et vellykket valg, hvor det irakiske folk har gitt uttrykk for at de ønsker den politiske prosessen som dette valget innebærer, å etablere et flertallsstyre, ja, så er tausheten i utenriksdebatten så å si total. Jeg synes det er ganske oppsiktsvekkende. Det var viktig og stort, det som hendte i Irak. Jeg tror den linjen Regjeringen har lagt seg på gjennom disse årene, har vært en riktig linje, og det at det sies så lite om det, tar jeg som et uttrykk for at Stortinget er enig i det. Jeg synes problemet har vært at det har tatt vel lang tid før det er blitt enighet om at denne politiske prosessen har vært den eneste veien fremover. Blant de andre spørsmål som jeg ikke tok opp i min redegjørelse, er fredsmeglingsspørsmålene. Når jeg ikke gjorde det denne gangen, er det fordi de har vært dekket ganske omfattende i tidligere redegjørelser, og det er ikke mulig å få plass til alt. I oppfølgingen av dette, også litt i debatten i dag, har det reist seg en litt eiendommelig debatt om i hvilken grad den religiøse dialogen også er en del av norsk utenrikspolitikk. Når jeg er litt forbauset over dette, er det fordi Norge jo gjennom flere år har hatt konkrete prosjekter og konkrete tiltak knyttet til religion og religiøs dialog som en del av tenkningen rundt konflikter. Det er helt klart at religion kan være en kilde til konflikt, og at den kan misbrukes, men at den også kan spille en viktig rolle innen fred og forsoning. Når jeg ikke nevnte dette i min redegjørelse denne gangen, er det fordi dette er såpass fast etablert og en såpass viktig del av norsk politikk at jeg, når jeg ikke berørte de øvrige delene av fredsmeglingen, heller ikke så noen grunn til å ta med denne spesielle siden av det. Men det må jo ikke føre noen på den tanke at ikke dette, som de øvrige delene av fredsarbeidet vårt, er svært viktig. Jeg har lyst til å gi honnør til statsministeren for det engasjementet han har på dette området. Han har selvfølgelig en meget betydelig troverdighet i forhold til dette. Men i all beskjedenhet fusker jeg litt i faget selv ved ikke minst å delta i den såkalte C100-gruppen i World Economic Forum, hvis formål er å skape større forståelse mellom den vestlige og den muslimske verden. Det er hyggelig etter hvert også å ha blitt invitert inn i kjernegruppen her. Jeg slutter meg for øvrig til de vurderinger Inge Lønning hadde rundt dette spørsmålet. Når det så gjelder Norges fredsrolle for øvrig, ble det også reist av Kristin Halvorsen. Det er jo en velkjent sak at vi vel har litt forskjellige perspektiver på dette. Jeg synes SV alltid har hatt et vel snevert forhold til fredsarbeidet. For meg har det alltid stått som viktig f.eks. at det norske NATO-medlemskapet i så måte og hele etterkrigstiden forteller hvor viktig denne delen av vår politikk har vært for fred og sikkerhet, ikke bare i vår region, men i verden som helhet. Fredsporteføljen kaller på veldig mange forskjellige innsatser. Meglingen er bare en av dem. Vår bistandspolitikk tror jeg er et annet viktig element som det er all grunn til å tiltrekke oppmerksomhet. Det er derfor ikke noen motsetning, slik Kristin Halvorsen forsøkte å gi inntrykk av, mellom det å arbeide for fred og det å være medlem av NATO eller av EU. Jeg har fortsatt store problemer med å forstå det resonnementet at det ikke skulle være mulig for Norge å gjøre en innsats på dette området fremover, selv om Norge skulle komme til å bli medlem av EU. Jeg har lyst til å minne om at det er jo NATO-landet Norge som blir bedt om å gjøre en rekke av fredsoperasjonene, fast forankret i det vestlige samarbeid. Jeg vil kanskje si at det er vel et viktig poeng ved den norske rollen, fordi partene vet jo at Norge har gode kontakter i Washington, gode kontakter i Brussel. Det kan være viktig i det arbeidet vi står overfor. Jeg synes det her skapes unødvendige motsetninger, og det er motsetninger og problemer som vi jo ikke har sett i praksis. Uttalelsen fra forbundskansler Schröder har gått igjen i mange innlegg i debatten i dag, og det tror jeg er meget riktig. Det er en meget bekymringsfull uttalelse. Når jeg nevnte det, var det ikke, som Kristin Halvorsen forsøkte å antyde, fordi det er en del av mitt sorgarbeid over tidligere EU-avstemninger. Men jeg tror det er avgjørende at vi forstår hva som foregår ute, og hvilke vurderinger andre gjør seg. Jeg synes det blir lettvint å legge dette i skuffen for sorgarbeid. Det er en viktig politisk realitet når Tysklands forbundskansler uttaler seg om NATOs fremtid. Det kan vi og må vi ikke ignorere. Derfor vil jeg fastholde at det er en bekymringsfull uttalelse. Jeg tror det er viktig at Norge motvirker det så langt som mulig. NATO skal være selve hovedforumet for debatt over Atlanteren. Dette har vært norsk politikk, og det må være norsk politikk fremover. Når det så gjelder Afghanistan, er det ikke så mye mer å si enn det mange allerede har sagt, nemlig at ISAF-operasjonen og operasjon «Enduring Freedom» er viktige forutsetninger for hverandre, er viktig for at det afghanske styret skal kunne sette seg fast og kunne arbeide videre, viktig for kampen mot terrorismen. Det er derfor viktig for oss å sluttføre dette arbeidet og derved også bidra i begge operasjoner, slik vi har gjort til nå. At langvarig bistand også er en viktig del av vår Afghanistan-strategi, vil jeg gjerne benytte anledningen til å understreke. Det er heller ikke noe nytt. Det har vi sagt mange ganger før. Men når Kristin Halvorsen nevnte det som en viktig faktor, ser jeg det som en tilslutning til den linjen Stortinget mange ganger har understreket at vi skal ha i Afghanistan. Langvarig bistand er viktig fremover. Når det så gjelder Iran, har jeg lyst til å understreke det statsministeren også understreket, at her er det et stort behov for å samkjøre politikken over Atlanteren. Jeg er helt enig i det som er sagt om bruk av militære midler. Jeg tror det er viktig å nå frem til politiske løsninger på dette. Men det betyr også at dette er et område hvor det er viktig for oss å samkjøre oss med EU og EU-linjen, og at det gis riktige signaler. Selve boikottspørsmålet, som flere har nevnt, tror jeg vi bør drøfte nærmere i Stortinget og kanskje også på prinsipiell basis. Det har nok vist seg at boikottvirkemidler ikke er spesielt virkningsfulle i mange sammenhenger. Irak-boikotten er en av de erfaringene. Jeg har lyst til å nevne at jeg i min redegjørelse også sier litt om dette i Burma-sammenheng. Der er man jo i den ganske eiendommelige situasjonen at på grunn av boikott fra vestlige land taper Burma noe i retning av 300 mill. dollar på handel. Men så har de altså en handel med Kina på 1 milliard dollar. Det viser jo at det de har tapt på ett område, har de mer enn greid å kompensere for på andre områder. Det viser at dette som politisk virkemiddel ikke er så effektivt som vi kanskje tror det måtte være. Så jeg tror vi trenger en ordentlig gjennomtenkning av de spørsmålene. La meg da avslutningsvis få understreke et poeng som jeg er glad for at Lars Rise tok opp, nemlig det jeg sa om Den afrikanske unionen. Det er langt igjen til at Den afrikanske unionen kan fylle den rollen de ønsker å fylle, men når man ser hvor langt de er kommet på ganske kort tid, synes jeg det er meget, meget oppmuntrende. Det slagordet som mange benytter seg av, nemlig «afrikanske løsninger på afrikanske problemer», tror jeg på mange måter er et veldig riktig slagord. Men da bør vi også bistå Den afrikanske unionen med å bygge opp sine kapasiteter. Dette er derfor en av de viktige oppgavene vi har fremover, og en av de etter mitt skjønn viktige deler av den redegjørelsen jeg holdt. Vi må vise større interesse for hva Den afrikanske unionen gjør, og hjelpe dem til å gjøre det bedre.