Det mest interessante med denne debatten er selvsagt ikke at vi diskuterer grønne sertifikater nå igjen – det er en debatt vi har hatt mange ganger. Jeg synes den indirekte innrømmelsen som ligger i at man kjemper så innbitt for grønne sertifikater, er minst like interessant, fordi man her sier at et rent markedsbasert elforsyningssystem trenger korrigeringer og trenger incitamenter for å fungere. Man erkjenner at man har for lite strøm, og man erkjenner at man har for lite miljøvennlig produksjon av kraft. Hvis man ser på hva grønne sertifikater er, er det i grunnen en kortslutning av markedet for å gjøre deler av produksjonen mer lønnsom. Jeg registrerer også at det er forholdsvis stor forvirring om hva grønne sertifikater egentlig er for noe, og hvilke produksjoner grønne sertifikater ville ha støttet. Det er en ren støtteordning for elkraft, ikke for varme. Derfor mener jeg at det blir en kortslutning når representanten Børge Brende i stad sa at vi skal ta i bruk ressursene i skogen. Norsk skog vokser dobbelt så fort som vi tar ut ressursene, dermed må vi få på plass grønne sertifikater. Det produseres svært lite elektrisitet fra skogen. Vi produserer i hovedsak varme, og varme ville ikke vært innbefattet i et grønt sertifikatmarked. Uansett blir det ikke et felles grønt sertifikatmarked med svenskene, og det er kanskje like bra, for det gir oss muligheten til å få på plass ordninger som sikrer norske interesser bedre. Det gir oss mulighet til å få på plass en bedre og mer helhetlig satsing på varme og bioenergi. Det gir oss bedre mulighet til å kontrollere kostnads- og nyttefunksjonen, både i forhold til hvilke produksjoner en skal ha på plass, og ikke minst i forhold til at vi sikrer oss at de pengene som kreves inn, og som skal brukes, går til investeringer i Norge og ikke i utlandet. Det er nemlig slik at man alltid må vurdere kost–nytte-funksjonen. Når Fremskrittspartiet her går til frontalangrep og sier at det har vært dårlige forhandlere, synes jeg det er en drøy påstand. Er det slik at man skal godta alle krav fra utlandet, imøtekomme alle krav og legge det fram for Stortinget og si at man har vært dyktige forhandlere? Selvsagt er det slik at man skal vurdere hva en ordning koster, og se om det er hensiktsmessig. Hvis det ikke er det, er man åpenbart nødt til å finne andre ordninger. Det er det jeg oppfatter at Regjeringen har gjort i denne saken. Man etterlyser regnestykker og sier at man har fått dårlige svar på regnestykkene, og at dette ikke henger sammen. Min erfaring er at her har energi- og miljøkomiteen arrangert høringer med statsråden, og man har fått svar på alle de spørsmålene man har stilt. Jeg har for min egen del faktisk ikke opplevd at representanten Solvik-Olsen har stilt statsråden til veggs en eneste gang. En løsning med Sverige ville ha vært kostbar. Den alternative utnyttelsen av disse midlene kommer til å bli gjort på en måte som er Norge bedre til gagn. Vi venter selvsagt på den alternative satsingen fra Regjeringen. Jeg har tillit til at den kommer raskt, og at de innfrir de forventningene som er skapt – ikke minst av statsministeren, som fra denne stolen sa at ordningen kommer til å bli minst like god som en felles grønn sertifikatordning med Sverige. Det stoler jeg på, og det har jeg full tillit til at blir gjennomført. Representanten Børge Brende har rett i én ting, og det er at det selvsagt haster med å få dette på plass. Det er mange prosjekter som venter på å få klargjorte rammebetingelser. Men så er det også slik at tolv uker ventetid er bedre enn fire år.