Noen oppfatter Norge slik: Vi er et styrtrikt land, og vi er oss selv nok. Første del av påstanden er utvilsomt sann, det fikk vi bekreftet under finansdebatten. Privatforbruket når nye rekordhøyder, offentlig konsum stiger nesten like mye. Norge er blant verdens rikeste nasjoner. Vår brutto nasjonalinntekt ventes neste år å komme opp i svimlende 2 150 milliarder kr, nær en halv million pr. innbygger. Så var det påstand nummer to, vi er oss selv nok. Dagens behandling av utenriksbudsjettet gir oss en ny anledning til å avsanne den påstanden. Skiftende regjeringer har over en årrekke bidratt til å øke bistanden til verdens fattige land. Vi nærmer oss opptrappingsmålet, at Norge skal gi minst 1 pst. av BNI til bistand. Norge er ikke seg selv nok. En hundredel av vår velstand er ikke mye å avstå, men det er faktisk nok til å løfte Norge til topps i internasjonal bistandsstatistikk. Det gir ingen grunn til selvtilfredshet. Nestekjærlighet er en moralsk forpliktelse. Utviklingspolitikk handler ikke om veldedighet, men om rettferdighet. Kontrasten mellom norsk velstand og fattigdommen i mange samarbeidsland er ufattelig. Vi har langt over hundre ganger mer å rutte med pr. innbygger. Aldri har behovet for internasjonal solidaritet vært større. Aldri har Norge hatt større mulighet til å vise det. Derfor er det to ting som særlig gleder meg i et større bistandspolitisk perspektiv. Det ene er at utviklingsarbeidet gir resultater: Andelen fattige mennesker synker. Det andre er at en viss bistandstrøtthet før århundreskiftet er avløst av økte ambisjoner hos verdens mektigste. Verdens økonomiske stormakter, G8-gruppen, har forpliktet seg til å fordoble bistanden til Afrika på de seks årene fra 2004 til 2010. Det gir et berettiget håp om at vi kan avskaffe ekstrem fattigdom i vår levetid – hvis vi vil. Alle med innsikt vet at det er et mangfold av faktorer som avgjør om land lykkes i en sosial og økonomisk utvikling. Framgang blir motvirket av faktorer som konflikt og krig, dårlig styresett og korrupsjon, smittsomme sykdommer og epidemier, klimaforverring og naturkatastrofer som jordskjelv, flom, tørke og forørkning. Framgang blir tilskyndet når rammevilkårene forbedres, da kan internasjonal bistand, handel, investeringer og befolkningens egen innsats lettere gi avkastning og vekst. Særlig da er det vi virkelig får se resultatene, se at bistand nytter. Verdifulle framskritt er oppnådd: Den farlige sykdommen kopper ble utryddet i 1977, et mål som verdenssamfunnet satte seg i 1965.Barnedødeligheten på grunn av diaré ble halvert fra 1990 til 2000.Andelen vaksinerte småbarn ble økt fra 30 pst. i 1980 til 80 pst. i 2000.Andelen fattige i verden ble redusert med 6 pst. fra 1990 til 2003. Mange av våre samarbeidsland har hatt vanskelige betingelser. Likevel er det framgang å spore: Med mikrolån til fattige har mange millioner klart å bli selvhjulpne. Dette påskjønnes nå ved at Nobels Fredspris tildeles Muhammad Yunus om få dager.I Tanzania er andelen barn i skole på få år økt fra 59 til hele 91 pst.Vaksinasjonsprogrammer og styrket helsevesen redder stadig flere fra livstruende, smittsomme sykdommer. Bistand alene er ikke nok. Men når noen hevder at det ikke er penger det står på, viser virkeligheten noe annet. Den verdenskjente økonomen Jeffrey D. Sachs har skrevet en tankevekkende bok som heter «The end of poverty», der han tegner et hjerteskjærende situasjonsbilde fra Malawi – et av de landene som befinner seg helt i andre enden av den skalaen hvor Norge er på toppen. I en sykehusklinikk får 450 mennesker effektiv behandling for hiv/aids. De blir friske. Rett over gangen, i sengeavdelingen, ligger de som ikke har råd til å betale den ene dollaren dagen det koster å få behandling. De ligger oppå hverandre, opptil tre i hver seng. De ligger der for å dø. Det er den ene dollaren som gjør forskjellen. Penger teller. Bistand nytter. Vi nordmenn tilhører klodens rike mindretall. Men de fleste bor i utviklingsland, og der er folk flest fattige. Gjennom bistanden deler vi med dem. Derfor fortjener bistanden betegnelsen «politikk for folk flest». Derfor fortjener også bistandsopptrappingen støtte fra alle Stortingets partier, ikke minst fra dem som hyppigst hevder å kjempe for «folk flest». Men slik er det ikke. Jeg må bare konstatere at Fremskrittspartiet vil gi mer til de rikeste og mindre til de fattigste – som er folk flest i u-land. Selv om Fremskrittspartiet gir seg selv 23 oljemilliarder ekstra til disposisjon, velger de å skjære ned 10 milliarder kr på bistandsbudsjettet. Forstå det den som kan. Det er nær en halvering, og det er faktisk en rasering. Jeg må dessverre si at jeg ikke er overrasket. Derfor blir jeg heller ikke skuffet over Fremskrittspartiets holdning i dag, bare uendelig trist. Den negative overraskelsen i dagens budsjettinnstilling kommer fra noen jeg hadde ventet mer av. I fire år stod Høyre solidarisk bak Samarbeidsregjeringens opptrapping av bistanden, år for år. Høyres landsmøte fattet sist vår et vedtak om bistandspolitikken som pekte fram og opp. Nå har den politiske retningsviseren fått en knekk. Nå peker pilen ned. 1,5 milliarder kr vil Høyre kutte i det bistandsbudsjettet som vedtas i dag. Målt i andel av BNI vil det sette bistandsopptrappingen omtrent et tiår tilbake. Jeg må bare konstatere at Høyre beveger seg ikke bare bort fra bistandsmålet, men også bort fra det politiske sentrum – og bort fra Kristelig Folkeparti. I dette budsjettet har Kristelig Folkeparti valgt å prioritere én sak først: en økning av posten for de frivillige organisasjonene. Vi er glad for at vi har fått gjennomslag, både regjeringspartiene og Venstre er med på å skape flertall for dette. Vi plusser på med 40 mill. kr ekstra til de frivillige organisasjonenes bistand. Det som gjør skuffelsen over Høyres stemmegivning i dag ekstra stor, er at Høyre vil bevilge minst av alle til de frivillige organisasjonenes bistand – til og med mindre enn Fremskrittspartiet. Likevel er det mye positivt å fokusere på. Påplusningen til de frivillige organisasjonene rettet opp et svakt punkt. Det gjør, for å sitere Jon Lilletun, et godt budsjett enda bedre. Regjeringens forslag innebar at bevilgningsposten til deres langsiktige bistand kom ut med redusert realverdi. Med 40 mill. kr ekstra er det vårt håp at vi unngår kutt i de flerårige rammeavtalene som NORAD neste år skal inngå med viktige og gode samarbeidsaktører. Jeg vil gjerne at bistandsministeren bekrefter det. Det gjelder Norsk Misjonsråds Bistandsnemnd, Atlas-alliansen for bistand til funksjonshemmede og Fokus, kvinneorganisasjonenes bistandsorgan. Vi er glad for at flertallet i utenrikskomiteen presiserer at vi skal holde oppe konsentrasjonen om Afrika – verdens fattigste kontinent. På spørsmål fra Kristelig Folkeparti har Utenriksdepartementet bekreftet at Afrikas andel av norsk bistand i 2005 sank under 40 pst., hovedsakelig på grunn av akutte hjelpebehov i Asia. Nå må Afrikas andel opp igjen. Verdens økonomiske stormakter lovet på Gleneagles-møtet i 2005 å fordoble Afrika-bistanden på seks år. Norge bør, etter Kristelig Folkepartis syn, ikke være dårligere, vi bør ha samme ambisjon. Jeg har brukt hoveddelen av dette innlegget til å snakke om sør, men jeg vil også snakke litt om nord. Vi vil gi vår fulle støtte til at samarbeidet i nordområdene styrkes og samordnes bedre. Vi må ha store ambisjoner i nord. Det er særlig viktig for å sikre en forsvarlig ressursforvaltning. Vi har en felles interesse av å redusere sårbarhet for miljøkatastrofer og atomulykker. Vi har en felles interesse av å bekjempe smittsomme sykdommer og stanse grenseoverskridende kriminalitet. Frivillig folk-til-folk-samarbeid, turisme og student- og kulturutveksling er positive bidrag. Det kan gi tilleggsgevinster i form av gjensidig tillit, sikkerhet og en utvikling av det sivile samfunn som styrker demokratiet. Representanten Jan Sahl vil gå nærmere inn på Kristelig Folkepartis synspunkter på denne delen av budsjettet. Jeg vil avslutningsvis understreke at vi aktivt må møte de store utfordringene vi har, både i sør og i nord. Budsjettet tar viktige skritt i riktig retning på begge disse to områdene. Vi er den generasjonen som har de største ressursene til disposisjon i forhold til det noen generasjon nordmenn noen gang har hatt. Vi har historiske muligheter til å gjøre noe med den store uretten i verden, og vi har etter vårt syn en moralsk plikt til å gjøre det vi kan.