Det var et Dokument nr. 8-forslag – det het det før i tiden, det heter nå representantforslag – fra bl.a. Bjørg Tørresdal og Jon Lilletun, var det vel, som var utgangspunktet for den politikkendringen vi nå er i ferd med å gjennomføre på dette området. Jeg sier meg enig i den måten Tørresdal beskriver det på, at i framtiden skal barns botid i Norge tillegges større vekt, barns situasjon skal tillegges større vekt i utlendingsforvaltningen. Der er det slik at vi nå har et forslag til ny forskrift ute på høring. Høringsrunden er nå enten nettopp avsluttet eller snart avsluttet. Så skal vi gå gjennom høringsuttalelsene med sikte på at vi skal iverksette forskriften til våren. Det jeg da har gjort, er at jeg har bedt UNE stille alle saker i bero for barn som har bodd lenger enn tre år i Norge. Det er vel helt sikkert at den framtidige forskriften ikke vil gå på tre år, men for å kunne identifisere en mulig målgruppe har vi gjort det slik. UNE har sagt at det betyr at deres utgangspunkt er at det skal ikke gjennomføres tvangsutsending av barn i den gruppen. Så så vi, som Tørresdal sier, at det skjedde noe i forrige uke knyttet til to unger fra Kosovo. Da vi oppdaget det, var det umiddelbar kontakt fra vår side med UNE, der vi presiserte det brevet jeg hadde sendt over til UNE. Det førte til at vi fikk snudd, og guttene fikk returnere – jeg tror det var i Bulgaria vi greide å stoppe dem. Utgangspunktet er selvfølgelig at dette ikke skal skje, og derfor var det også vi grep inn.