Interpellanten viser i sin interpellasjon til en rapport fra SINTEF. I samme rapport påpeker SINTEF at det er mangel på kapasitet, samordning og veiledning i behandlingen av barn og unge med ADHD. I den senere tid har jeg i likhet med andre fått en rekke henvendelser om ADHD, primært fra fagfolk og pårørende. Det slår meg at uenigheten er stor om både årsak og behandling. Er ADHD en medfødt genetisk svakhet i hjernen som gir redusert produksjon av visse nervesignalsubstanser, eller er ADHD en slags mangelsykdom på grunn av sosial, pedagogisk og ernæringsmessig svikt? Disse to så forskjellige teorier om ADHD finner vi i fagmiljø både i Norge og i utlandet. Av dette følger også uenighet om hva som er den beste behandlingen over tid. Jo mer jeg har lest og satt meg inn i saken, desto mer urolig og bekymret er jeg blitt. Tenk om det er riktig at ADHD-diagnosen for noen faktisk har ikke-genetiske årsaker, og så blir de behandlet med medisin. Jeg har de siste ukene fått innblikk i og faktisk lest en del utenlandske forskningsrapporter som kan tyde på dette. Det er også en realitet, som representanten Thorkildsen var inne på, at medikamentell behandling har vært avgjørende positivt for en del barn, unge og deres familier, og de har selv gitt uttrykk for det. Men det er all grunn til å rope et varsku når vi i Norge har hatt en tidobling av bruken av ADHD-medisiner de siste årene. I likhet med interpellanten har jeg også en rekke spørsmål. Får barn med ADHD i dag en alternativ behandling før medisiner tas i bruk, slik det er nedfelt at de skal ha? Hva er årsaken til ADHD? Hvilke konsekvenser har langvarig medikamentell behandling? Virker disse medisinene like godt etter mange års bruk som det man ser akkurat idet man starter opp? Jeg har i det siste også lest i utenlandske artikler om store, alvorlige bivirkninger av ADHD-medisiner. Medfører det riktighet? Hva slags forskning finnes, og hva bør vi forske på videre? Hva er den aller beste behandlingen over tid? Det er en realitet at dette er en diagnose som barn og unge får, og som de sliter med over lang tid. Stilles det også i noen tilfeller feil diagnose? Uenigheten er stor, og mange er usikre. Jeg mener statsråden, i tillegg til alt det hun har satt i gang, snarest mulig må samle fagmiljø fra inn- og utland med ulike erfaringer og holdninger samt brukere og aktuelle departement. Jeg har tidligere foreslått en konsensuskonferanse, og jeg er svært glad for at statsråden så langt har betegnet dette som et godt forslag som hun vil vurdere. Noen av de relativt nye behandlingsmetodene som statsråden viste til, og som er tatt i bruk innen barnevern og psykiatri, ble iverksatt nettopp etter konsensuskonferanser. Det er også avgjørende viktig at ulike behandlingsmetoder som brukes, fortløpende blir dokumentert og resultatene synliggjort, det være seg positive eller negative. Det jeg vil kalle brukerforskning, er for lavt prioritert i Norge i dag. Da tenker jeg langt utover virkninger og bivirkninger av medikamentell behandling. Jeg tenker på ren brukerforskning – det å ha en sykdom, ulike behandlingsmetoder som tas i bruk, hvordan disse virker, hvordan det er å leve med sykdom over tid, osv. I likhet med mange andre takker jeg interpellanten for en god interpellasjon, og jeg har også lyst til å takke statsråden, som vil følge opp. Dette haster.