Mange begreper brukes innenfor det innvandringspolitiske området, og jeg skal innrømme at det noen ganger kan virke litt forvirrende. I St.meld. nr. 49, også kalt mangfoldsmeldingen, er det viktig å merke seg at meldingen ikke fokuserer på ulike introduksjons- og integreringstiltak for nye innvandrere. Perspektivet i meldingen er utvidet. Dagens samfunnsendringer har følger for langt mer enn norskopplæring, kvalifiseringstiltak og sosiale inkluderingstiltak for nyankomne. De nye utfordringene angår alle i samfunnet: nye innvandrere, etablerte innvandrere, deres barn og ikke minst resten av befolkningen i Norge. Vi lever i en globalisert verden. Våre ungdommer reiser ut. De er backpackere, de studerer i utlandet, gifter seg like gjerne med utlendinger og får seg sågar en jobb eller to utenlands før de vender nesa hjemover igjen. Andre mennesker kommer til landet vårt – noen via ekteskap, studier eller arbeid, andre som flyktninger. Flyttestrømmen har endret samfunnsbildet. Norge har gått fra å være et mer ensartet folk til å bli et flerkulturelt og mangfoldig samfunn. Både Regjeringen og Høyre har en grunnleggende positiv holdning til dette kulturelle, religiøse og verdimessige mangfoldet som preger dagens norske virkelighet. Enkeltmenneskets rett til å være annerledes, velge levemåte fritt og tenke annerledes enn flertallet er da også understreket i Sem-erklæringen. Det er det enkelte mennesket som settes i sentrum også i mangfoldsmeldingen. Det norske samfunnet bygger på respekt for menneskerettighetene og demokratiske prinsipper. Dette er helt grunnleggende verdier og premisser for all politikk. Alle som bor i Norge, uavhengig av hva slags bakgrunn de har, skal ha like rettigheter, plikter og muligheter til å bruke sine ressurser. En integrerings- og inkluderingspolitikk må ha et stort spekter av virkemidler for at det kan oppnås reelt likeverd og reell likestilling. Inkludering og integrering er en toveis prosess. Majoritetsbefolkningen har hovedansvaret fordi den har størst makt og mulighet, enten til å diskriminere eller til å bekjempe diskriminering. Det er viktig å forhindre forskjellsbehandling og fordommer, slik at innvandrerne får det beste grunnlaget for å delta i samfunnet. Men like viktig som å legge forholdene godt til rette er det at vi også klart og tydelig formidler at vi forventer og forlanger aktivt samspill og aksept for vårt samfunns grunnverdier. Alt arbeid med innvandrere bør ta utgangspunkt i den enkeltes bakgrunn. Integreringstiltak for barn med innvandrerbakgrunn må starte ved fødsel og følge barn og foreldre opp gjennom barnehage og skole. Både barn og foreldre må føle seg ivaretatt, godtatt og verdsatt. Det er en forutsetning for at barna opp gjennom oppveksten ikke skal føle at de faller utenfor på grunn av manglende språk, forståelse, identitet og tilhørighet. Språkferdigheter og språkkunnskap er avgjørende for at man skal klare seg i samfunnet. Derfor er norskopplæring for minoritetsspråklige barn og voksne viktig. Alle barn født og oppvokst i Norge bør kunne snakke norsk før de starter på skolen. Forsøk med gratis korttidsbarnehage for fire- og femåringer har gitt gode resultater. Andre tiltak er også iverksatt for å stimulere til at de minste skal få lære seg norsk. En aktiv innsats på utdanningsområdet er viktig for å nå målsettingen om god integrasjon og inkludering. På skolen skal muligheten for forsterket norskopplæring gi minoritetsspråklige elever tilstrekkelige kunnskaper og ferdigheter til å kunne følge den vanlige undervisningen. Tilpasset opplæring gjelder dessuten alle barn i norsk grunnskole, og etnisk norske barn så vel som barn tilhørende minoritetsgrupper skal ha samme muligheter i det norske skolesystemet. Det er ikke til å legge skjul på at utfordringene er mange, men ved å satse på god organisering av skolehverdagen, språkopplæringen og skole-hjem-samarbeidet tror jeg mye vil være gjort for å redusere forskjellene. Jeg har i den anledning lyst til å berømme statsråd Kristin Clemet for hennes store innsats for Skole-Norge. Kunnskapsløftet og det økte timetallet i skolen gir bedre muligheter for alle når det gjelder å lykkes i skolehverdagen. Det norske samfunnet må aktivt formidle nødvendigheten av utdanning. Lik rett til utdanning er grunnleggende i vårt velferdssystem. Det er et selvfølgelig utgangspunkt at denne rettigheten også omfatter innvandrere og minoriteter i Norge. Prosentandelen av minoritetsspråklige som begynner på videregående skole, ligger i dag lavere enn gjennomsnittet, og innvandrerne er generelt underrepresentert i høyere utdanning. Her ligger det uutnyttede ressurser som vi må vite å stimulere. En del kvinner fra den tredje verden har dessuten svært liten eller ingen utdanning. Dette bøter vi på ved den vedtatte introduksjonsordningen og norskopplæring for innvandrere. For etablerte innvandrere med liten eller ingen utdanning er det viktig å bryte den sosiale arven, slik at utdanning blir et naturlig valg for neste generasjon. Før jeg forlater utdanningsområdet, vil jeg ta en tur innom Dokument nr. 8:27, hvor Arbeiderpartiet foreslår et introduksjonsprogram for utlendinger som har arbeid som religiøse forkynnere i Norge. Forslaget er et godt eksempel på begrepsforvirring, for Arbeiderpartiet kan da ikke mene at religiøse forkynnere skal måtte ta et toårig introduksjonsprogram der arbeidstrening inngår som et av de viktigste elementene. Det vil være fullstendig meningsløst! En styrking av opplæringen i samfunnskunnskap, med avsluttende eksamen som må være bestått, er for øvrig allerede «bestilt» av Stortinget etter at regjeringspartiene og Fremskrittspartiet inngikk forlik i forbindelse med statsbudsjettet for 2005. Toleranse og respekt er ord som går igjen i meldingen. Toleranse og respekt er grunnlaget for inkludering og viktig for å akseptere mangfoldet. Grensene for mangfoldet må imidlertid settes av samfunnets kjerneverdier. Det er ikke akseptabelt at man lever ut sin kultur og religion, hvis dette medfører krenkelse eller overgrep mot medmennesker. Det må alltid være hensynet til det enkelte mennesket og dets frihet og rettigheter som må være avgjørende for den politikk som føres. Det er ikke til å legge skjul på at vårt flerkulturelle samfunn stiller oss overfor en del problemstillinger som utfordrer våre verdier og våre standpunkt. Det er derfor viktig at vi åpent kan erkjenne problemene, slik at vi kan utfordre de holdninger og handlinger som ikke er akseptable i vårt samfunn. Et slikt område er overgrep knyttet til kjønnslemlestelse. Det hersker ingen tvil om at dette er et svært alvorlig problem som får dramatiske konsekvenser for dem som blir utsatt for det, og det er et problem som fortsatt eksisterer i Norge. Kjønnslemlestelse er en alvorlig kriminell handling, uansett hva tradisjonen eller kulturen sier om det. Jeg er glad for at Regjeringen tar dette på alvor og jobber aktivt for å styrke arbeidet mot kjønnslemlestelse, bl.a. gjennom informasjon, skolehelsetjeneste og helsetjeneste for ungdom. Tvangsekteskap er straffbart i Norge, og de siste årene har søkelyset blitt satt på dette temaet. Det har medført at mange unge jenter og kvinner har søkt hjelp for å unngå å bli tvangsgiftet eller for å komme seg ut av et tvangsekteskap. Flere tiltak har blitt iverksatt, og en ser nå at tallet på henvendelser synker. Forhåpentligvis er dette en positiv trend, og det er å håpe at innsatsen som både storting og regjering har gjort på dette feltet, har hatt en positiv virkning. Uansett må fokus fortsatt være rettet mot kvinners stilling i samfunnet. Undertrykking begrunnet i kultur og tradisjon kan ikke godtas. I Dokument nr. 8:93 er ett av forslagene fra Fremskrittspartiet å forby bruk av religiøst hodeplagg. Debatten har gått i andre europeiske land. I Norge har vi hatt enkeltepisoder der det har vært konflikt i tilknytning til bruk av hijab. I Høyre mener vi at forbud mot såkalt iøynefallende religiøse symboler ikke er veien å gå. Vi mener dessuten at det i denne sammenheng er forskjell på kvinner og barn. Voksne kvinner må selv få bestemme om de vil vise identitet og religiøs tilknytning. Barn må derimot beskyttes fra å bli fortolket inn i en seksualisert ramme. Dette vil kunne ivaretas ved at det er den enkelte skole som skal påse at elevene deltar i hele bredden av skolens ulike aktiviteter. Flere områder kunne vært nevnt. Jeg skal imidlertid begrense meg til å trekke fram hvor viktig det er at innvandrerne får innpass og muligheter i arbeidslivet. Å være økonomisk selvstendig betyr nær sagt alt. Men selv om språkkunnskapene er i orden, merker mange innvandrere at det er vanskelig å komme inn på det norske arbeidsmarkedet. Selv om lovverket forbyr diskriminering, er det fortsatt mye å gjøre på dette området. Men da snakker vi nok først og fremst om å endre holdninger.