Utenriksministeren rettet i sin redegjørelse oppmerksomheten mot nordområdene og hevdet at «kunnskap, nærvær og aktivitet» var stikkord for Regjeringens satsing på nordområdene. Jeg er selvfølgelig helt enig med utenriksministeren i dette. Jeg stiller meg imidlertid noe undrende til hva Regjeringen mener med aktivitet i området. Det nærmer seg nå 30 år siden man for første gang fant hydrokarboner i disse områder, men aktiviteten har vært svært liten. Det eneste synlige resultat så langt er Snøhvit-utbyggingen. Regjeringen skrev i sin tiltredelseserklæring at Nordland 6 ikke skulle åpnes for petroleumsvirksomhet. De resterende områder i nord skulle inngå i en forvaltningsplan som Stortinget skulle få seg forelagt til behandling. Ingen signaler ble gitt om at noe skulle åpnes opp. Er det dette Regjeringen mener med nærvær og aktivitet? Utenriksministeren hevdet at petroleumsvirksomheten i Barentshavet må følge verdens høyeste miljø- og sikkerhetsstandarder. Jeg kan forsikre utenriksministeren om at man på norsk sokkel gjennom mange år har utviklet verdens strengeste krav til helse, miljø og sikkerhet. Ingen andre steder har man slike krav som i Norge, og det er i hvert fall ikke dette som må ligge bak Regjeringens nøling med å sette i gang. Det legges opp til betydelig petroleumsvirksomhet på russisk side i Barentshavet. Norsk teknologi, som på dette området er den fremste i verden, burde ha alle muligheter til å bli brukt også på russisk sokkel. Men skal vi ha troverdighet, må vi sørge for at vi også har petroleumsvirksomhet på norsk side. Først da kan vi bidra til at vår teknologi og våre miljø- og sikkerhetsstandarder også kan brukes utenfor norsk sokkel. «Energidimensjonen endrer perspektivet i nordområdene», sa utenriksministeren, og hevdet videre at «Barentshavet kan bli den viktigste petroleumsregionen i Europa». Dette er selvfølgelig helt riktig. Men er det da ikke snart på tide at man kaster av seg handlingslammelsen, får slutt på nølingen og åpner opp? Utenriksministeren påpekte at når gassproduksjonen avtar i sør i Norge, blir det ledig kapasitet i ledningsnettet. Det kan forlenges nordover dersom ressursgrunnlaget er til stede, sa han. Dette er selvfølgelig også helt rett. Ressursgrunnlaget er i høyeste grad til stede. Problemet er bare den politiske handlingslammelse flertallet i dette hus har utvist gjennom mange, mange år. Norge framstår i dag som en energistormakt og blir av våre kunder sett på som en pålitelig leverandør av energi. Nesten like viktig som selve energien er for mange, er sikkerheten for leveranser, det at man kan stole på leverandøren. I store deler av verden vil bruk av energi øke betydelig i årene som kommer. Norge har muligheter til å få store markedsandeler i dette, dersom vi selv vil. Omdanning av naturgass til LNG gjør at norsk gass kan skipes over hele verden, og dette gir oss enorme muligheter i framtiden. Vi ser nå også at energiressurser i stadig større grad blir brukt som et politisk og økonomisk verktøy i et større geopolitisk spill. Vi har i friskt minne uenigheten mellom Russland og Ukraina om gasspris, en konflikt vi sannsynligvis ikke har sett slutten på ennå. For få uker siden inngikk presidentene i Venezuela, Brasil og Argentina en avtale om å bygge en gigantisk gassrørledning fra Venezuela og sørover store deler av det søramerikanske kontinent. Jeg føler meg ikke trygg på at den politiske og økonomiske makt dette gir Venezuela og Hugo Chávez, vil være særlig stabiliserende for det søramerikanske kontinent.