Odelstinget behandler i dag forslag fra representantene André N. Skjelstad og Lars Sponheim om å oppheve jordlovens forbud mot å dele landbrukseiendom. Forslaget er begrunnet med at delingsforbudet kan være til hinder for at landbrukseiendommenes ressurser kan tas i bruk for å etablere alternativ næringsutvikling. Som Stortinget vet, sendte daværende landbruksminister Lars Sponheim forslaget om å oppheve delingsforbudet på høring før han gikk av som landbruks- og matminister. Jeg mener at opphevelse av delingsforbudet vil få uheldige følger, og har ikke foreslått en slik endring i de forslagene til endring av jordloven som ble oversendt Stortinget for noen uker siden i Ot.prp. nr. 75 for 2005-2006. Etter min mening er det avgjørende å sikre et landbruk med en variert bruksstruktur over hele landet. Lovgivninga bør legge til rette for at enkeltbrukene skal få utvikle seg innenfor en ramme hvor gårdens samlede ressurser kan utnyttes som en helhet. Forslaget fra den forrige regjeringa om frislipp av deling av landbrukseiendommer ville etter min mening bidra til å svekke næringsgrunnlaget og redusere mulighetene for ny næringsutvikling. Regjeringa legger stor vekt på næringsutvikling på bygdene og i distriktene. Ikke minst er vi opptatt av å legge til rette for at landbruket med utgangspunkt i hele gårdens ressurser skal kunne ta i bruk det store potensialet som vi ser bl.a. innenfor bioenergi, reiseliv og grønn omsorg. Men en slik satsing må skje parallelt med utviklinga av det tradisjonelle landbruket. Et frislipp når det gjelder eiendomsutforming, vil kunne åpne for nye muligheter på kort sikt, men vil samtidig bidra til å begrense mulighetene for eiendommen på lengre sikt. Vi må ha en brei landbrukspolitikk hvor det legges til rette for en langsiktig forvaltning av ressursene, og hvor en tar hensyn til at næringsutvikling og nye inntektsmuligheter forutsetter aktivitet og kraft også i det tradisjonelle landbruket. Utvikling og vekst i Bygde-Norge krever langsiktig tenking, både når det gjelder hvordan ressursene disponeres på den enkelte eiendom, og hvordan rammevilkårene utformes. Oppheving av delingsforbudet kan være et enkelt og fristende tiltak på kort sikt. Men på lengre sikt vil en slik endring få store konsekvenser for hvordan de samlede ressursene på landbrukseiendommene kan forvaltes og utvikles. Forbudet mot deling ble vedtatt av Stortinget i 1955. Det kom som en reaksjon på at det over mange år hadde skjedd en betydelig oppdeling og fragmentering av landbrukseiendommene. Dels ble landbrukseiendom oppdelt f.eks. i forbindelse med arveoppgjør, og dels ble det fradelt tomter i et betydelig omfang. Dette førte til en svekking av ressursgrunnlaget på mange eiendommer. Delingsforbudet har også en viktig funksjon i forhold til å ivareta hensynet til jordvern. Jeg synes representanten Sørfonn understreket det på en god måte tidligere i debatten her i dag. Det er en sentral målsetting for Regjeringa å hindre nedbygging og omdisponering av jordbruksareal. Vi ser at fradeling av enkelttomter ofte fører til at produktive areal blir stykket opp og dermed mer utsatt for nedbygging. En oppheving av delingsforbudet vil utvilsomt føre til økt press på disse arealene, og jeg mener derfor det vil være svært negativt for jordvernet om vi lot det være fritt fram for deling av landbrukseiendommene. Etter min mening er det påregnelig at fri adgang til deling av landbrukseiendom, på samme måte som før 1955, vil føre til at ressursgrunnlaget blir svekket på et betydelig antall eiendommer. Dette vil f.eks. kunne skje i forbindelse med skifteoppgjør når flere barn skal dele en arv seg imellom, eller i forbindelse med f.eks. skilsmisse. Skal landbruket gjøres i stand til å møte de utfordringene som følger av dagens og framtidas rammebetingelser for drift og økonomi, mener jeg det er viktigere enn noensinne å se gårdens ressurser i en helhet. Samtidig må eventuelle samfunnshensyn som bosetting, næringsutvikling og jordvern trekkes inn på en hensiktsmessig måte ved vurdering av dispensasjoner. Ved eventuelle delingssaker er det altså behov for en konkret avveining mellom de ulike hensynene som gjør seg gjeldende. Denne konkrete avveininga vil ikke la seg gjennomføre dersom forbudet skulle oppheves. Etter gjeldende regler må det søkes om tillatelse til fradeling forut for eventuelt salg av del av landbrukseiendom. Det betyr at eieren ikke i alle tilfelle kan få gjennomført de ønskene han eller hun har med eiendommen sin. Forbudet kombinert med en dispensasjonsadgang, slik regelen er i dag, gir kommunene mulighet til å foreta en slik konkret avveining hvor det kan tas hensyn til både bosetting og jordvern og til ønsket om å stimulere til næringsutvikling. Slike hensyn må vurderes i forhold til målet om å sikre og opprettholde eiendommenes ressursgrunnlag. Det mener jeg er en riktig løsning. Når det f.eks. gjelder tilgangen til tilleggsjord, kan jeg ikke se at dagens lovverk og praktiseringa av det fører til at muligheten for å skaffe seg tilleggsjord utelukkes. Jeg mener etter dette at dagens bestemmelser er bedre egnet til å sikre viktige samfunnsinteresser enn de reglene som går fram av forslaget som drøftes her i dag. Dette synet har jeg svært mange med meg i. I forbindelse med høringa om tidligere landbruks- og matminister Sponheims forslag om å oppheve delingsforbudet ble forslaget kommentert av i alt 185 høringsinstanser. Det er illustrerende for svaret at bare 20 av i alt 143 kommuner støttet forslaget om å endre bestemmelsen, og at forslaget ikke ble støttet av noen fylkesmenn eller fylkeslandbruksstyrer.