Det hender at man står overfor et lite dilemma når man skal delta i en interpellasjonsdebatt, nemlig hvorvidt man skal holde et innlegg om det interpellasjonen dreier seg om, eller om man skal delta i alle de andre debattene som representanter finner grunn til å reise i tilknytning til interpellasjonen. Med det siste sikter jeg særlig til innlegget fra representanten Thorkildsen, som i sin helhet dreiet seg om noe annet enn de spørsmål interpellanten har reist. Jeg skal gjøre begge deler. Først noen ord om statsrådens svar, som jeg i mange henseende synes var gledelig klart. Jeg oppfattet statsråden dit hen at hun slo fast at private avtalespesialister er et innslag i den norske helsetjenesten som er kommet for å bli, et nødvendig innslag, et viktig innslag, og at det ikke er noen ting i dette som skaper problemer i forhold til en overordnet prioritering innenfor norsk helsetjeneste. De styringsredskapene vi har, kan med like stor effekt brukes til å inkludere dette elementet som når det gjelder å få de offentlige institusjonene til å innrette seg etter de overordnede prioriteringskriterier som er fastlagt politisk. Så langt er det full enighet, og det synes jeg er positivt. Det som er viktig å føye til, er at all tilgjengelig statistikk viser at produktiviteten innenfor det som utføres av de private avtalespesialistene, er vesentlig høyere, til dels himmelvidt mye høyere, enn det som skjer i det offentlig organiserte systemet. Det burde selvfølgelig oppta oss ganske mye å forsøke å finne ut av hvorfor det er slik, og hva det er som skaper disse særdeles store forskjellene – ikke minst innenfor det psykiske helsevern. Når forskjellene er så store som representanten Sjøli riktig refererte til fra tilgjengelig statistikk, må det være grunn for statsråden til å forsøke å initiere undersøkelser for å finne ut av hvorfor forskjellene er så store. Så til det andre temaet. Representanten Thorkildsen holdt et gjennomført ideologisk innlegg. Hennes ideologiske kart kan sikkert være greit å hygge seg med til innendørs bruk, men hvis noen skulle forsøke å ta det med seg ut i terrenget, i dagens helsepolitiske virkelighet, er jeg ganske overbevist om at man ville komme til å gå seg alvorlig vill. Jeg skal ta opp et konkret og meget aktuelt eksempel, som ikke ble nevnt av representanten Thorkildsen. Den ideologisk begrunnede retningslinje om at man skal begrense, som det heter i Soria Moria-erklæringen, bruken av private tilbydere, har bl.a. ført til en radikal nedtrapping av kapasiteten når det gjelder rehabilitering, ikke minst for svært mange eldre mennesker som, etter at de har fått gjennomført en operasjon, er helt avhengig av å få den nødvendige hjelp til å mestre sin daglige hverdag. Statistikken viser at det har vært en drastisk nedgang i kapasiteten. Samtidig vet vi at den døgnprisen som man opererer med i en rekke av de private rehabiliteringsinstitusjonene – faglig sett velrenommerte institusjoner med ledig kapasitet – ligger på under fjerdeparten av det et tilsvarende tilbud koster når det organiseres i offentlig regi. Da må det være tillatt å spørre om ikke helsepolitikkens overordnede formål er å sørge for at flest mulig som har bruk for helsehjelp, får det med best mulig kvalitet og med kortest mulig ventetid. Hvis svaret på det er ja, at det er det som er helsepolitikkens formål, bør representanten Thorkildsens kart forbli et kart til hjemmebruk, som ingen bør forsøke å ta med seg ut i den helsepolitiske virkelighet.