I den lille disputten mellom meg og utenriksministeren ligger det nok mer politikk enn det statsråden uten videre vil innrømme. For det er helt åpenbart at man har forskjellig ambisjonsnivå, også for hvordan man ønsker å definere vårt forhold til EU. Det som er litt vanskelig å erkjenne, tror jeg, for Jan Petersen, er at det å være utenfor EU – det er riktignok slik at da deltar vi ikke rundt mange viktige bord – samtidig gjør at vi har noen andre viktige bord som ikke EU uten videre kan ha. Javier Solana svarte nylig, i et intervju med Frank M. Rossavik i Bergens Tidende, på et direkte spørsmål: «Norge kunne altså ikke tatt på seg fredsoppdrag uten godkjennelse fra resten av EU?» «Nei», sier han helt uttrykkelig. Han fastslår at dette må skje under godkjenning av EU. Dette er en del av den ambisjonen vi som nasjon kan ha, og som gir oss en handlefrihet som EU ikke uten videre har. Det gir noen bord som EU ikke har. Når jeg spør om denne motsetningen mellom statsministeren og statsråden på dette punktet, er det helt åpenbart at dette er forskjellen. Statsministeren er fremdeles mot EU, men det er altså ikke utenriksministeren. Det er dette politiske handlingsrom vi hele tiden etterlyser at vi skal fylle. Det er ganske forbilledlig når Javier Solana sier veldig klart at dette handlingsrommet har vi faktisk utenfor EU.