Utgangspunktet for interpellasjonen er at Europarådet i dag markerer starten på en alleuropeisk, treårig kampanje mot vold mot kvinner, med spesiell fokusering på vold i hjemmet. Europarådets formål er å forsvare menneskerettighetene, demokratiet og rettsstatsprinsippet. Europarådets arbeidsform er å samordne medlemsstatenes sosiale og rettslige handlinger gjennom felles europeiske avtaler. Norge var ett av ti vesteuropeiske land som opprettet Europarådet i 1949. Derfor har vi også en spesiell forpliktelse til å følge opp de vedtakene som organisasjonen fatter. Europarådet er i dag en konvensjonsbasert organisasjon med 46 medlemsland og 800 mill. innbyggere. Europarådet slår fast at vold mot kvinner og vold i hjemmet er et klart brudd på menneskerettighetene. Denne formen for vold er den aller mest utbredte formen for krenkelse av menneskerettighetene som finnes. Det gjelder også i Norge. Krenkelsene skjer i alle medlemsland, på tvers av grenser, aldersgrupper, raser, familietyper og sosiale miljøer. Mye tyder dessverre på at hyppigheten av slike brudd på menneskerettighetene faktisk øker. Alle Europarådets medlemsstater er derfor gjennom enstemmige vedtak i parlamentarikerforsamlingen bedt om å engasjere seg på høyeste politiske nivå i den alleuropeiske kampanjen mot hjemmebasert vold, bl.a. gjennom å sette temaet på dagsordenen i alle Europas parlamenter i dag, 24. november 2006. 27. november markeres aksjonen med en stor internasjonal konferanse i Madrid, der stortingspresident Thorbjørn Jagland hilser aksjonen på vegne av Det norske storting. Kampanjeledelsen i Europarådet samarbeider nært med FNs spesialrapportør på området vold mot kvinner. Generalforsamlingen i FN vedtok erklæringen om bekjempelse av vold mot kvinner i desember 2003. FN markerer dessuten sin årlige internasjonale «Stopp vold mot kvinner»-dag i morgen, 25. november. Den europeiske menneskerettighetsdomstolen understreker at Menneskerettighetskonvensjonen forplikter medlemslandene, dvs. oss, til å vedta og iverksette nasjonale lover som sikrer respekten for menneskerettighetene. Denne forpliktelsen gjelder også i forholdet mellom enkeltindivider. Domstolen fastslår dermed at når kvinner utsettes for vold i hjemmet, så er dette ikke en privatsak, men et samfunnsanliggende som myndighetene er forpliktet til å reagere mot. Men forpliktelsene våre går lenger enn som så. Nesten viktigere enn å reagere i etterkant er de forpliktelsene vi som medlemsland har til å sørge for at brudd på menneskerettighetene ikke skjer. Det handler om forebygging. Det er krevende, men helt nødvendig. Europarådets ministerkomite, der Norge er representert ved utenriksministeren, vedtok i juni i år en oppfordring til alle medlemsland om å utarbeide handlingsplaner og iverksette konkrete tiltak for å forebygge og bekjempe vold mot kvinner. Landene ble også bedt om å rapportere oppnådde resultater ved kampanjens slutt i 2008. De europeiske parlamentene utfordres her til å spille en rolle som pådrivere i arbeidet gjennom å sette saken på dagsordenen både i forsamlingene og i den offentlige debatten. Det er vel og bra, men på tross av at temaet har stått på dagsordenen i årtier, både nasjonalt og internasjonalt, er det dessverre få tegn til bedring å spore. Omfanget er også usikkert, men noe vet vi. Siden 1995 har flere av medlemslandene i Europarådet foretatt kartlegginger av vold mot kvinner. De viser at mellom 20 og 25 pst. av alle kvinner er blitt utsatt for fysisk vold minst én gang i sitt voksne liv. Mer enn 10 pst. har opplevd seksuell vold. Overgriperne er menn i nær omgangskrets, hovedsakelig partnere eller forhenværende partnere. Mellom 12 og 15 pst. er ofre for vedvarende fysiske, psykiske og seksuelle overgrep i hjemmet fra sin egen partner, noen med døden som utgang. Vel så skremmende er det at andelen som utsettes for jevnlig mishandling av forhenværende partnere, er enda høyere. Volden tar ikke engang slutt selv om kvinnene bryter ut av forholdet. Tallene er høye, men enda regner man med at mørketallene er enda høyere. De norske tallene er like dystre: Fra Justisdepartementets egen voldsmåling en uke i juni 2005 framgår det at det i måleuken var over 1 000 henvendelser fra kvinner som opplevde vold i nære relasjoner. 2 000 barn var i løpet av samme uke berørt av vold og trusler fra folk de har nære bånd til. Nesten 85 pst. av voldsutøverne var menn. I nesten 60 pst. av sakene var det tale om fysisk vold, mens trusler og andre former for psykiske overgrep forekom i nesten halvparten av sakene. Drap i nære relasjoner er den mest brutale formen for familievold. 29 drap ble begått i Norge i 2005, ni av dem av ektefelle/samboer eller tidligere ektefelle/samboer. En landsomfattende undersøkelse fra NIBR som ble publisert i 2005, bekrefter og utdyper departementets egne tall: Den viser at én av 12 kvinner har opplevd å bli utsatt for grov vold av en partner, at én av 50 menn har opplevd det samme, og at hver fjerde kvinne og hver femte mann har vært i forhold der det forekommer vold eller trusler om vold. Dette er dramatiske tall. Anmeldelser av vold i nære relasjoner øker, fra 3 890 anmeldelser i 2003 til 4 348 i 2005. Det kan være resultatet av større åpenhet og mindre tabu rundt vold i parforhold i dag enn for få år siden, men Europarådet melder altså om økende forekomst i land som foretar kartlegginger. Det er åpenbart behov for bedre tallmateriale, slik at effektive virkemidler kan settes inn. Norsk institutt for forskning om oppvekst, velferd og aldring skal på oppdrag fra barne- og likestillingsministeren gjennomføre en kartlegging av seksuelle overgrep mot barn. Spørsmålet er om vi ikke også trenger bedre datagrunnlag for å følge utviklingen av vold mot kvinner over tid. Uten god kunnskap er det vanskelig å se om de tiltakene vi setter inn, faktisk virker. Europarådets mål med kampanjen er nettopp å følge framgangen i voldsbekjempelsen over tid i de 46 medlemslandene. Forhåpentligvis er det framgang vi snakker om. Virkemidlene er å øke bevisstheten om at dette faktisk er et brudd på menneskerettighetene som alle må engasjere seg i, få medlemslandene til å intensivere innsatsen og øke ressursinnsatsen mot vold mot kvinner gjennom forpliktende handlingsplaner. Disse anbefales å omfatte både juridiske og politiske virkemidler, støtte til og beskyttelse av ofrene, datainnsamling og holdningsskapende tiltak, som også involverer aktiv deltakelse fra menn. Dette er ikke bare et kvinnespørsmål, men et samfunnsproblem som også påvirker framtidige generasjoners livskvalitet. Temaet har stått høyt på den politiske dagsordenen lenge, også her i Norge. Det har vært mange offentlige utredninger, rapporter og stortingsmeldinger. En av de sentrale, NOU 2003:31 Retten til et liv uten vold, førte altså til handlingsplanen mot vold i nære relasjoner, en handlingsplan som varer fra 2004 til 2007. En permanent arbeidsgruppe under ledelse av Justisdepartementet er etablert. Arbeidet er tverrsektorielt og omfatter mange temaer, så som helsetjenester, sosialpolitiske virkemidler, likestillingsspørsmål og tiltak mot kriminalitet. Handlingsplanen har vært aktiv siden 2004 og varer fram til neste år. Spørsmålet til justisministeren er: Hva er så langt gjort, og hva kan fortsatt gjøres, for å bekjempe vold i hjemmet i Norge? Og jeg har et tilleggsspørsmål. Europarådets kampanje varer utover tidsrammen for den norske handlingsplanen, og det bes om tilbakerapportering av resultater ved kampanjens slutt, samtidig som det nok også er en forventning om at kampanjen skal munne ut i en varig forsterket innsats i medlemslandene og, ikke minst, en forventning om at dette skal gi resultater i form av redusert vold og dermed en kraftig forbedring av respekten for menneskerettighetene i de europeiske landene. Tilleggsspørsmålet er derfor: Vil statsråden bidra til at Norge som medlemsland slutter opp om Europarådets kampanje mot vold mot kvinner, herunder bekjempelse av vold i hjemmet?