Først vil også jeg rose interpellanten for å ha tatt opp et veldig viktig tema og et viktig tiltak. Det er for øvrig et tiltak som min medrepresentant Aspaker var en av initiativtakerne og en av fødselshjelperne til. Selv om det var en trang fødsel, fikk man satt det i gang. På alle områder må vi søke å gjenreise den enkeltes personlige ansvar for seg selv og andre. Det er, som mange har sagt, en forutsetning for et varmere og tryggere samfunn. Den enkelte må ta ansvaret og også konsekvensene når man overtrer de normene som samfunnet har satt. Det er i realiteten å vise respekt for den enkeltes frie vilje. Samtidig kan ikke de mer besteborgerlige og lovlydige av oss sitte og toe sine hender og bekymre seg over kriminalitetsutviklingen og gråte en skvett, kanskje, når man ser en fæl historie på tv, og la det være med det. Et viktig kriminalitetsforebyggende tiltak er at vi f.eks. griper inn når vi ser at barna i naboleiligheten ikke har det så bra. Foreldrene er kanskje ikke hjemme, vi ser at de er i ferd med å skli ut. De fleste vegrer seg for å gå inn og gjøre noe, f.eks. ved å sende en bekymringsmelding til barnevernet osv., rett og slett fordi det føles plagsomt for oss. Så ser vi at de barna som vi så slet da de var syv–åtte år gamle, begår et væpnet ran ti år etterpå. Det sier noe om at vi alle har et felles ansvar for å bistå i forhold til å forebygge kriminalitet. Vi ser at mange ungdommer søker seg til gjenger. De finner andre som er frustrerte, og de finner der en eller annen form for tilhørighet – kanskje finner de for første gang i livet en tilhørighet. For å sitere representanten Magnusson Lydvo: «Ved å bry oss om menneskene rundt oss på ulike måter vil vi være med på å begrense og forebygge kriminelle handlinger. Dette krever gode rammevilkår for det frivillige kriminalitetsforebyggende arbeidet og økt fokus på hva frivillige aktører kan bidra til innenfor kriminalitetsbekjempelsen.» Men når det gjelder interpellantens spørsmål om hva statsråden kan gjøre for å styrke frivillig sektor, og henvisningen til nyttårstalen til Gro Harlem Brundtland, er det nesten så jeg kunne tro det var ironisk ment. Mesteparten av Arbeiderpartiets politikk siden 1945, eller rettere sagt effekten av den – jeg tror ikke det har vært bevisst – har i realiteten innebåret å bygge ned de frivillige nettverkene, familien og det personlige ansvar for seg selv og andre, ved at stadig flere oppgaver løftes ut av den enkeltes hender og defineres som en politisk oppgave. Nabokona har rett og slett avgått ved døden, hun finnes ikke lenger. Og det er et resultat av en om ikke ønsket politikk, så i hvert fall effekten av politikken. Og kutt i støtten til frivillige organisasjoner har faktisk finansiert skattelettelse til fagbevegelsen. Men jeg skal ikke være surmaget her. At man ønsker mer privat initiativ og enkeltmenneskers initiativ for i større grad å bidra til kriminalitetsbekjempelse, er positivt, samtidig som det egentlig er å begynne i feil ende, for en del av den kriminalitetsutviklingen vi ser, er jo resultatet av at man har bygd ned de private fellesskapene på de fleste andre områder. Men om det er å begynne i feil ende, er det i hvert fall å begynne i én ende, og det er positivt. Hvis det også er sånn at denne interpellasjonen, fire dager etter at budsjettet ble lagt fram, er ment å gi noen føringer på eventuelle ekstra kroner som justisministeren har å skli på her i Stortinget i forhold til noen forhandlinger de neste seks ukene, mottas de med takk. Et annet viktig forebyggende tiltak som justisministeren var inne på, er at det skal etableres politiråd. På bakgrunn av hvordan den debatten har vært i media og den brede enighet som har vært i Stortinget, må jeg si at vi reagerer med en viss skuffelse på budsjettet, hvor man bare varsler et pilotprosjekt. Det synes vi er en ganske puslete satsing, når vi har etablert 130 nabosoner som praktiserer SLT-modellen. Jeg må si det er et ambisiøst mål å få politiråd i flest mulig kommuner, men det er en ganske lite ambisiøs gjennomføring at man faktisk bare varsler et pilotprosjekt i budsjettet. Men det må kanskje bli sånn når budsjettet ikke inneholder friske penger til å drifte politiet, som sliter med å gjennomføre alle de prioriteringssignalene som har kommet den siste tiden. Det er viktig også å satse på politiet fordi politiet har en viktig rolle i nabohjelpsarbeidet. Det er en forutsetning at politiet har tid og ressurser til å fungere som veileder og rådgiver for deltakerne i dette arbeidet også. Derfor må også politiets muligheter til å medvirke aktivt i denne typen kriminalitetsforebyggende arbeid bli mer enn ord. Det koster. Til slutt har jeg lyst til å si noe om det representanten Ellingsen sa om dette med grensesetting. Vi kommer tilbake til St.meld. nr. 20 for 2005-2006 om unge i fengsel. Det er viktig at vi da også diskuterer grensesetting for dem som er under den kriminelle lavalder, og finner reaksjoner slik at vi hindrer diskusjoner om de skal domfelles og settes i fengsel i det hele tatt. Jeg tror vi har en jobb å gjøre her. Det er viktig at voksne personer står opp, sier fra og setter klare grenser tidligst mulig, og at vi ikke gjør det som er mest behagelig for oss – setter oss ned og lar det skure og gå, og så siden klager når vi ser på tv at flere og flere ungdommer rekrutteres til gjenger.