I løpet av en uke ser man at det er slik at alle er avhengig av at kommunen som en bor i, fungerer godt, uavhengig av om en er fattig eller rik, ung eller gammel, enslig eller i stor familie. Alle har en søppeldunk som skal tømmes, barn som skal i barnehage eller skole, en vei som skal brøytes, eller foreldre som har behov for hjemmehjelp. Derfor kan ingen mene at kommunen er irrelevant. Derfor er kommunenes inntekter og evne til å bruke pengene fornuftig heller ikke irrelevant for noen i Norge. Men hva er det som er viktig for kommunenes inntekter? Jo, det er skatteinntekter fra innbyggere og bedrifter. Går det bra i Norge, går det også bra i Kommune-Norge. Hvis vi ser på veksten i kommunenes inntekter de siste årene, har 2/3 av den kommet som resultat av økte skatteinntekter. Teknisk beregningsutvalg, som la fram sin høstrapport mandag denne uken, viser at denne veksten startet i 2004. De viser til at veksten i år kom etter gode resultater også i 2004 og 2005, slik at «den økonomiske handlefriheten er vesentlig forbedret og at behovet for tilpasninger i driften er redusert», som de skriver. Dette viser at det er to myter som er tilbakevist – den første er at den forrige regjeringen drev sultefôring av kommunene. Den andre myten som er tilbakevist, er at det er et motsetningsforhold mellom skattelette og velferd. Tvert imot. Den forrige regjeringens skattelette på etablering av arbeidsplasser er grunnlaget for den største delen av kommunenes inntektsvekst de siste årene. Hvis vi ser på de ulike partienes forslag til økonomisk opplegg for Kommune-Norge i 2007, er det små forskjeller i det totale nivået. Det er imidlertid forskjell i måten pengene fordeles på, og det er forskjell i evnen til å tenke på at velferden også skal finansieres i framtiden. Høyres alternative budsjett er preget av at vi mener at en skal bruke gode tider for å så, for dermed å kunne høste i framtiden. Kommunenes evne til å ivareta og forbedre skolen, eldreomsorgen og alle de andre tjenestene er avhengig av at vi sikrer at felleskapskaken bakes stadig større. Derfor er Høyres alternative budsjett, der vi satser på forskning, utdanning, lavere rente, bedre tilgang på arbeidskraft og bedre infrastruktur, et budsjett som investerer i framtidens velferd. Vi mener også at kommunene skal belønnes når de legger til rette for etablering og utvikling av nye arbeidsplasser. Derfor foreslår vi sammen med de andre ikke-sosialistiske partiene at kommunene skal få beholde mer av selskapsskatten. Høyre foreslår også et høyere skattøre enn Regjeringen. Det betyr at blir skatteveksten bedre i løpet av 2007 enn det som er forutsatt i statsbudsjettet, så vil kommunene få beholde en større andel med vårt opplegg enn med Regjeringens opplegg. Fredag la Regjeringen fram en ventet nekrolog over fylkeskommunen. Sjelden må en lete lenger etter positive reaksjoner når en regjering legger fram en stortingsmelding som berører et så omfattende tema. Selv de mest ihuga rød-grønne fylkestilhengerne klarte ikke å skjule sin misnøye. Dette er historien om partiene som bad om folkets flertall for å gjøre som de hadde lovt, men som ikke fikk det til. I forkant av valget i 2005 var alle partiene enige om at dagens fylkeskommune ikke hadde tilstrekkelig med oppgaver eller legitimitet til å kunne forsvare sin eksistensberettigelse – eller som kommunal- og regionalministeren sier: Fylkeskommunen forvitrer. Det var imidlertid uenighet om hva som skulle være svaret på fylkeskommunens sakte, men sikre død. Gjennom et iherdig arbeid i partiene og i Kommunenes Sentralforbund klarte fylkespolitikerne å skape flertall for at svaret var å flytte de døde fylkeskommunene opp i en høyere sfære – regioner. De skulle tilføres omfattende statlige oppgaver og få utvidet geografisk størrelse. To sterke krefter skulle drive fram en slik reform – for det første den stadig voksende frustrasjonen over statlig regionalt byråkrati, og for det andre alle landsdelenes iboende ønske om å kunne måle krefter med Oslo og nasjonalstaten. Gjennom denne retorikken ble det skapt flertall for et fortsatt tredje folkevalgt forvaltningsnivå i alle partier utenom Høyre og Fremskrittspartiet. Kommunenes Sentralforbund satte i gang et omfattende utredningsarbeid, der en til slutt nærmest stod igjen med at nasjonalstatens hovedoppgave var politi og forsvar. I Soria Moria-erklæringen ble målsettingen om nye regioner skrevet inn, og begeistringen var stor. Nå har Regjeringen arbeidet med reformen i over ett år. Den har tråklet seg gjennom oppgave for oppgave og partienes ulike hjertesaker. Konklusjonen er åpenbar: Alle statsrådene er for å flytte oppgaver til regionene, bare ikke på sitt eget område. Så hvorfor skal Senterpartiet ta belastningen med å slå fylker sammen, når Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti ikke vil gi dem større oppgaver? Nei, da er det bedre å bevare fylkeskommunen. Så nå har vi fått en stortingsmelding som inneholder noen få justeringer av oppgavene, smuler til fylkene, og de som vil slå seg sammen eller foreta grensejusteringer, kan det, hvis de vil, men det er strengt tatt ikke nødvendig. Alle var enige om at fylkeskommunens tid var over. Nå har tilhengerne av regioner fått prøvd seg. De har flertall og kan gjøre det de vil, men de får det ikke til. Da er det på tide å sette i gang arbeidet med det andre alternativet, en slankere og sprekere offentlig sektor, med kun to nivåer – stat og kommune. Norge er et viktig land innenfor våre nisjer. Vi er f.eks. rike på naturresurser og energi. I den politiske debatten er det mye diskusjon om hvordan vi best skal utnytte at vi har fordeler som energinasjon, skipsfartsnasjon, fredsnasjon og fiskerinasjon. For vi er og blir et lite land som aldri klarer å konkurrere fordi vi er billigst. Vi må derfor være best på de områdene der vi har naturlige forutsetninger og tradisjon for det. Som nordmann tror jeg faktisk det er nesten umulig å møte en annen nordmann uten at en relativt raskt finner ut at en har flere felles bekjente. Vi bor i et lite land, der de fleste kjenner noen som kjenner statsministeren, eller Trond Giske for den saks skyld. Selv om avstandene er store, er befolkningstallet på størrelse med en bydel i hovedstaden i mange andre europeiske land. Mindre bedrifter klarer ofte å utnytte at de er små, i konkurransen med større konsern. De små bedriftene er ofte mer fleksible, har lavere administrasjonskostnader og korte beslutningsprosesser. Det bør også være en strategi for Norge – et lite land som er fleksibelt, ikke trenger mye byråkrati og har kort avstand fra problem til beslutning. Slik er det dessverre ikke, og det ser ut som om det bare kommer til å bli verre. Vi har organisert landet vårt som om vi var ti ganger flere enn det vi er. Det mest åpenbare er selvfølgelig at vi har tre forvaltningsnivåer – kommune, fylke og stat. Det er helt unødvendig. Enten er et problem lokalt, og da løses det best av kommunen, eller så er det nasjonalt, og da kan det løses av staten. Dessuten er det mange beslutninger staten eller kommunen ikke trenger å bry seg om, fordi beslutningene tas best der de hører hjemme: hos den enkelte som beslutningen gjelder. Fylkeskommunene koster oss i dag nærmere 2 milliarder kr før de har begynt å løse en eneste oppgave. Det hadde vært bedre å bruke de pengene på omsorg og skole. Helsevesenet vårt har vi organisert på samme måte. Vi har en nasjonal helsepolitikk og skal ha et likeverdig helsetilbud til alle innbyggerne. Hva skal vi da med regionale helseforetak? Enten kan beslutningen tas på det sykehuset som står overfor utfordringen, eller så er det et nasjonalt helsepolitisk spørsmål, og da hører det hjemme i denne sal eller i regjeringen. I dag opplever vi at sykehusene i Haugesund og Stavanger driver effektivt, men de risikerer at gevinsten for dette så går til Bergen. Regjeringens regionmelding burde en gang for alle ha blitt lagt i en skuff, og vi burde ha kastet nøkkelen. Vi burde nå stoppet opp og diskutert hvordan vi skal utnytte fordelen ved at vi er et lite land. Mer byråkrati skaper nye regler og mindre fleksibilitet. Høyre vil derfor legge ned fylkeskommunen og de regionale helseforetakene. Vi vil gi mer makt til den enkelte innbygger, den enkelte kommune og det enkelte sykehus. Vi vil arbeide for en omfattende demokratireform som et klart alternativ til Regjeringens byråkratireform.