Dette har vært en debatt som har vært preget av humanistisk tenkning og stor grad av enighet i salen, og det er jo denne typen spørsmål tjent med. Jeg har lyst til å velge en litt annen innfallsvinkel enn den som en del har hatt, kanskje også fordi nettopp humanistiske perspektiv er godt ivaretatt allerede. Jeg leste for en tid siden en kronikk i Aftenposten av Berthold Grünfeld, der han påpeker det betenkelige i at man i dag har et system som skarpt skiller mellom den friske og den gale. Den problemstillingen han reiser, er om et forstyrret sinn skal fritas for straff. Umiddelbart vil mange si at det bør det jo. Men det jeg synes at Grünfeld, som har vært rettspsykiater i over 40 år, problematiserer på en troverdig måte, er at vi har en tendens til å skille mellom to klare grupper, den friske som begår et drap – et «friskt» drap, om man kan si det slik – og den gale som skal unntas fra straff, fordi man må på «galehus» fordi man var psykotisk i gjerningsøyeblikket. Hele tenkningen virker pervertert, om jeg må være så fri å si det. Ethvert drap må man jo i utgangspunktet kunne ta avstand fra, uansett hva slags sinnstilstand eller diagnose man stiller på den enkelte. En problemstilling med det er jo at man – som Grünfeld også trekker fram i den samme artikkelen – også ser at personer som åpenbart er psykotiske, begår veldig klare handlinger etter drapet. Man fjerner fingeravtrykk, man stikker av, man skjuler seg, man skjuler sine spor i den hensikt ikke å bli tatt for det drapet man har begått, hvorpå man så i rettssalen framstår uten noen form for hukommelse om det man har gjort – altså sterkt motiverte, rasjonelle handlinger, om man må kunne si det. Det reiser jo spørsmålet om man ikke bør se på loven. § 44 i straffeloven første ledd tar til orde for at hvis man kan bruke psykosediagnosen, så skal man unntas fra alminnelig straff og i stedet dømmes til behandling. Og det er her Grünfeld sier at man kanskje har områder – gråsoner – der man burde ha funnet andre typer virkemidler. Fra egen praksis har jeg opplevd schizofrene pasienter, psykotiske, manisk-depressive i en fase der de åpenbart var psykotiske, og der det helt klart er et skille i atferd mellom personer, som kan være til dels målrettede og ondskapsfulle, og de vet det utmerket godt selv. Det gjør at man bør diskutere om ikke virkemiddelområdet er for smalt. Nils Johan Ringdal skrev en bok for en del år siden, som ble utgitt på nytt i 2004, som het «Gal mann til rett tid» – en glimrende tittel på boka om Sverre Riisnes, som var NS-minister under krigen, og som etter krigen framstod som – for å si det på godt norsk – spik, spenna gæren. Konsekvensen av det var jo at han ved straffeoppgjøret ble vurdert veldig annerledes enn sine kolleger som stort sett hadde gjort det samme særdeles gale som han gjorde. På den måten unndrog han seg straff. Det er altså ingen grunn til å tro at ikke vi i det norske samfunn i dag har en rekke andre personer som gjør det samme som Sverre Riisnes, nemlig at man plutselig ikke husker noen verdens ting, noe som får rettspsykiatere – det erkjenner jo også Berthold Grünfeld, som har 40 års praksis på området – til å erklære dem som psykotiske. Så får de en kort behandling i psykiatrisk institusjon, der de egentlig ingen ting har å gjøre, og så sier man at man ikke har noe behandlingstilbud å gi dem, og så er de ute i samfunnet igjen, og, jeg vil si, med legninger, med holdninger og med væremåter som gjør dem farlige. Det gjør dem farlige som veldig mange andre såkalt friske er det, rett og slett fordi de mangler de alminnelige sperrene man bør ha for ikke å begå overgrep overfor sine medmennesker. Dette gjør at det man må etterlyse her, og som jeg synes det er en felles erkjennelse for, er for det første ressurser til bruk av virkemidler som er mer differensierte enn det vi har i dag, og i tillegg at vi når vi setter inn ressursene, organiserer det på en måte som gjør at den enkelte får en rehabilitering, får en behandlingskjede, uansett om det måtte skje i fengsel eller utenfor fengsel, i et hjem eller på en institusjon som er tilpasset den enkeltes behov. Det betyr også at når man bruker sakkyndige, må de brukes med vett og forstand. Jeg har selv vært til stede i en rettssak som vitne, og jeg ble ganske perpleks over hvordan de rettspsykiatrisk sakkyndige kunne sette alminnelig skjønn totalt ut av kraft gjennom de diagnosene de stilte. Det påvirket rettssaken på en etter mitt syn uheldig måte, fordi man ikke fikk det vanlige skjønnet inn og den sunne fornuften til å vurdere hvordan samfunnet skal kunne sikres. Men jeg har altså ingen inntrykk av at denne salen ikke er i stand til å ivareta dette på en god måte, og jeg synes også statsråden har gitt en god redegjørelse. Justisminister Knut Storberget har jo signalisert at man også bør se på lovverket, og det framstår som fornuftig.