Vi får i tiltakende grad urosignaler fra norsk næringsliv om mangel på arbeidskraft og press i økonomien. Senest i går la NHO fram en rapport som sier at det nå er 100 000 ubesatte jobber i norske bedrifter. Vi får høre historier om offentlige bygg som legges ut på anbud, hvor ingen ser seg i stand til å komme med tilbud fordi de ikke har tilstrekkelig kapasitet. Det ropes varsko fra ulike hold. Vi leser om bankøkonomer som frykter at vi går mot en kronekursøkning, og at det er den ventilen som kommer til å avlaste norsk økonomi ved at norske arbeidsplasser forsvinner fordi norske produkter blir for dyre, og at vi fort vil komme inn i en ond sirkel. Jeg må innrømme jeg skvatt litt da Regjeringen forrige fredag kom med sine endringer i statsbudsjettet, som handlet om å bruke mer penger, som isolert sett alltid er til gode formål, men som kan gjøre skade når de kommer på toppen av alt dette, og der de varslet at en bl.a. vil bruke over 1 milliard kr mer til kommunene. Jeg satt og hørte på radioen da Regjeringens representant, kommunalministeren, sa at nå gjaldt det for kommunene å tilsette nye folk, for nå fikk de penger til å gjøre det. Det gjorde meg dypt urolig. Jeg har nemlig gått i en god skole. Jeg har lært av tidligere dyktige finansministre, som Sigbjørn Johnsen og Jens Stoltenberg, at vi ikke må overlate hele dette trykket i pengepolitikken til sentralbanken eller partene i arbeidslivet. Finanspolitikken må gjøre sin del av jobben. Er ikke statsministeren urolig når signalene er slik, om han har truffet rett med den finanspolitikken han legger opp til for 2007?