Det er ganske interessant lesing å sette seg ned med finansinnstillingen for 2007. Jeg skal komme litt tilbake til hvordan jeg ser bildet blant de politiske partiene, også i forhold til opposisjonen. Men først vil jeg konsentrere meg om å si hva som er hovedretningen i det budsjettet som Regjeringen har lagt fram for 2007. For det første er det viktig å se det store grepet som vår regjering har tatt for å prioritere fellesoppgaver framfor skattelette. Når opptil flere talere fra opposisjonen er meget høye og mørke og prioriterer nye områder med stor glød, burde de jo ha kuttet 12 milliarder kr først, for verken Høyre, Kristelig Folkeparti eller Venstre ville hatt 12 milliarder kr hvis deres økonomiske opplegg for 2006 hadde gått gjennom. Vi har altså sørget for et handlingsrom ved å komme oss tilbake til 2004-nivå på skatt, som gir oss 12 milliarder kr mer neste år, og året etter, og som gjennom denne stortingsperioden gir ca. 50 milliarder kr mer til velferd. Det er det store valget. Egentlig burde vi bedt Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre starte med å kutte 12 milliarder, så kunne de begynne å snakke om hva de skulle prioritere, med mindre de vil kaste hele den forrige regjeringens økonomiske politikk rett i bøtta. Den store satsingen på fellesgodene dreier seg om å sikre en kommuneøkonomi som gjør det mulig for alle de som har påtatt seg tillitsverv lokalt, å sette seg ned og begynne å diskutere hvor de skal satse neste år, istedenfor de rundene de til nå har hatt år ut og år inn under den forrige regjering, som dreide seg om hvilke basseng de skulle tømme, hvilke bibliotek som skulle ha kortere åpningstider, og hvor mange lærere de skulle si opp. Det er en ny kurs. Nå er det mulig å sitte og diskutere hvordan de skal plusse på. Vi ser rundt omkring i mange kommuner at det blir omsorgsarbeidere og lærere av dette. Jeg har til gode å få en telefon – eller en sjekk – fra ordførere fra Høyre, Kristelig Folkeparti, Venstre eller Fremskrittspartiet, som sier at nå ble det litt mye her, jeg sender noen kroner i retur. Dette er en endring i velferdspolitikken og den økonomiske politikken som er godt mottatt av flere enn de rød-grønne. Det har aldri vært satset så mye på barnehager i noe budsjett, eller vært en så stor økning på barnehager i noe budsjett. Vi har nå sjansen til i løpet av 2007 å komme i mål med et løfte som småbarnsforeldre har ventet på lenge, nemlig å få til full barnehagedekning og den friheten det er å kunne velge en god barnehageplass for sine barn innenfor en økonomisk ramme. Det er utrolig viktig, ikke bare fordi foreldre trenger å ha et trygt sted der barna kan være mens de selv er på jobb, men fordi det å investere i kunnskap og utvikling for de yngste er en av de viktigste grunnsteinene vi kan gi et menneske for livet videre. Det er også slik at vi har satt av betydelige midler til ulike tiltak for integrering og for å bekjempe fattigdom i løpet av dette budsjettet, fordi nettopp det at alle kan delta, er en viktig del av investeringene i framtiden. Jeg var senest i forrige uke på besøk i Ole Brum Barnehage i Stovner bydel i Oslo, som nå har gratis kjernetid for fire–fem-åringer. Det betyr at mange minoritetsbarn kommer seg i barnehagen og får kjennskap til norsk kultur og norsk språk. Det er viktig for framtidens verdiskaping. Til dem som litt foraktelig snakker om barnehager som om det skulle være en uting å satse på kunnskapsmessig, og at det bare er universiteter som teller, må jeg virkelig si at de burde sette seg inn i alt vi har av forskning når det gjelder hva grunnlaget i de første leveår betyr. Fellesskap er altså en stor og viktig overskrift over dette budsjettet. Den neste store, viktige overskriften er den klare grønne tråden som går gjennom mange sektorer. Det gjelder når vi foreslår et samferdselsbudsjett som øker investeringene med 50 pst., og som er det beste jernbanebudsjettet Stortinget har sett på 25 år. Det gjelder når det for første gang bevilges i hundremillionersklassen til rensing av CO2 fra gasskraftverk. Da driver vi teknologisk og miljømessig nyutvikling som hele verden kan få bruk for. Det gjelder når vi satser på miljørettet bistand. Det gjelder når vi innfører en NOx-avgift. Det gjelder når vi legger om bilavgiftene. Det gjelder også mange andre ting på budsjettet. Det er på tide at klimapolitikken og miljøpolitikken får mye større oppmerksomhet i den økonomiske debatten. Det er, slik som Nicholas Stern tydelig la fram i sin rapport, mye billigere å forhindre og forebygge klimakriser enn det er å sette seg ned og vente på regningen fra nye orkaner og nye flommer. Bare forsikringskravene etter orkanen «Katrina» er på 100 milliarder US dollar. Det er nesten like mye som et norsk statsbudsjett, og det er fem ganger så mye som kravene etter de grusomme terroranslagene mot Twin Tower den 11. september 2001. Vi har også en historisk satsing på bistand, kombinert med at vi gjør opp den gjelden som utviklingsland har hatt til Norge fra den gamle skipseksportkampanjen. Og vi har en klar, ny dreining når det gjelder fordelingspolitikken. På to år har denne regjeringen klart å gjøre en større innsats i forhold til å bekjempe fattigdom enn det Bondevik-regjeringen klarte på fire år. Men vi er ikke i mål i forhold til å bekjempe fattigdom, det må vi ha som en overskrift på det vi holder på med hele veien. Nå har vi et arbeidsmarked som trenger mange mennesker i arbeid. Det betyr at mange av dem som tidligere ble tvunget ut av arbeidslivet, har mulighet til å få en lønn istedenfor å gå på sosialhjelp eller en lavere trygd. Det er viktig for å bekjempe fattigdom. Vi må ha det som overskrift hele veien. I tillegg må vi sørge for at skattesystemet fører til en omfordeling. Det er også en helt tydelig kurs i denne regjeringens politikk. Vi skjerper skattene på toppen. De som får mest i skattelette, er de med inntekter på mellom 150 000 og 200 000 kr. Det er riktig at det nå er presstendenser i norsk økonomi. Det er riktig at vi skal være veldig forsiktige og påholdne med hvor mye penger vi tillater oss å bruke i norsk økonomi. Det er gledelig at vi har en historisk lav arbeidsløshet. Utviklingen på arbeidsmarkedet er enda gledeligere enn da vi la fram nasjonalbudsjettet. Det viktige fokus en rød-grønn regjering nå må ha, er å sørge for at en situasjon med lav arbeidsløshet holder så lenge som mulig. For man har tidligere sett eksempler på at en lav arbeidsløshet veldig fort går rett opp igjen. Derfor er det så viktig å dimensjonere oljepengebruken og lande omtrent der Regjeringen har landet. Og omtrent der som Regjeringen har landet, lander Venstre, Høyre, Kristelig Folkeparti og regjeringspartiene. Det er ingen store endringer på budsjettet fra Venstre og Høyre. Hvis vi ser litt kritisk på et par inndekningsforslag de har, som seg hør og bør, er det ingen som kan se noen forskjell. Representanten Sponheim trenger ikke å insinuere at jeg sitter og – hva skal en si – pynter på faglige vurderinger av andres budsjetter. Svarene fra Finansdepartementet som dreier seg nettopp om det, er til å stole på. La oss da se litt nærmere på hva som er situasjonen når opposisjonen legger fram sine alternative budsjetter. For det første mener jeg at det er meget oppsiktsvekkende at vi ikke kan få et meget klart svar fra Høyre på om de, hvis de skulle få regjeringsmakt igjen etter 2009, vil stille som et ultimativt krav til Fremskrittspartiet at man ikke beveger seg 30–40 milliarder kr over det som Høyre, Venstre og Kristelig Folkeparti mener er ansvarlig politikk. For hvis utgangspunktet er, som Høyre ganske riktig sier, at hver gang de har forhandlet med Fremskrittspartiet, så har det skjedd, og vi skreller 37 milliarder kr fra Fremskrittspartiets alternative budsjett, da er det bare Høyre-politikk igjen. Da er det ingen påplussinger og bare Høyre-politikk igjen. Hvis det skulle være slik at Fremskrittspartiet skulle få gjennomslag for å legge på 30–40 milliarder kr i forhold til det som er situasjonen i dagens økonomi, og gjennomfører det eksperimentet som Leirstein bebudet her i sted, så er vi i den situasjonen at hvis renten skulle gå opp 1 prosentpoeng – det er et meget forsiktig anslag – og folk har 1 mill. kr i gjeld, ville det for alle med inntekter under 600 000 kr koste mer at Fremskrittspartiet fikk gjennomført noen av sine påplussingsforslag, fordi skattelettene deres blir spist helt opp og vel så det. Så de øvelsene som Fremskrittspartiet prøver seg på her i dag, om at de letter så mye på skatten og at man derfor tåler litt mer på renten, det er med respekt å melde bare sprøyt. Og dette er et forsiktig anslag. Skulle renten gå opp med 2 prosentpoeng eller 3 prosentpoeng, kan folk bare doble osv. – 7, 14, 21. Det er dårlig økonomisk politikk for folk flest.