Jeg vil for protokollens skyld vise til alt jeg sa i mitt forrige innlegg, under behandlingen av sak nr. 1 i dag, som er hovedbegrunnelsen for at jeg har svart komiteen som jeg har gjort. Disse forslagene må ses i sammenheng med arbeidet med ny utlendingslov. Jeg har allikevel behov for å kommentere noen sider ved debatten så langt. Det har nå blitt en diskusjon om hvorvidt vi skal etablere nye tiltak for å bekjempe innvandring, og ikke bare innvandring, men spesielt familieinnvandring. Det er interessant å analysere det standpunktet litt prinsipielt. Det vi da snakker om, er jo at vi har mennesker her i landet som enten er norske statsborgere eller som har fått arbeids- og oppholdstillatelse i Norge. Grunnlaget for å få arbeids- og oppholdstillatelse i Norge er jo først og fremst tre kriterier. Enten er man kvoteflyktning, man har behov for beskyttelse og har slik sett fått opphold i Norge, eller det foreligger sterke menneskelige grunner til at man skal få en slik tillatelse. Så sies det fra denne talerstolen at det er en ambisjon om å føre en politikk som skal føre til at færre av disse får gjenforenes med familie, eller etablere familie med mennesker som bor i utlandet. Jeg må si at jeg synes at det er uttrykk for et merkelig politisk prinsipp at det er en målsetting å unngå at folk gjenforenes med sin familie. Jeg hører jo at Fremskrittspartiet insisterer på at det er deres politikk, men det er i hvert fall ikke Regjeringens politikk. Det er altså ikke det som er utgangspunktet for vårt arbeid med ny utlendingslov. Men det som er en målsetting, er at når folk finner ektefelle f.eks. i utlandet, skal det være et ekteskap som skal inngås frivillig. Jeg er enig i at det er utfordringer knyttet til de glidende grensene mellom arrangerte ekteskap og tvangsekteskap, men fra norske myndigheters side handler det om å forsøke å tilrettelegge et regelverk og et lovverk som skal bidra til å hjelpe folk til å kunne ta sine valg på et frivillig grunnlag. Det er utgangspunktet vårt. Vi har altså ikke som utgangspunkt for arbeidet med ny utlendingslov en politisk målsetting om f.eks. å unngå at folk skal finne ektefellen sin i utlandet. Det er det viktig for meg å få sagt. Helt uavhengig av om man representerer Fremskrittspartiet eller noe annet parti i denne salen, tror jeg at når man skuer inn i framtiden, skal man være ganske naiv for ikke å se at Norge vil ha en stor utfordring på arbeidsmarkedet. Vår hovedutfordring vil ikke bli å sørge for at færrest mulig ønsker å komme til Norge. Vår hovedutfordring vil faktisk bli å gjøre Norge attraktivt for utlendinger, som vil ha et vell av arbeidsmarkeder å velge i, for den situasjonen på arbeidsmarkedet vil gjelde i hele Europa. Vi vil nå måtte ta en debatt om hvordan skal vi kunne framstille Norge som et attraktivt land å velge å komme til, reise til, etablere seg i og arbeide i. Derfor er jeg uenig i at integreringspolitikkens utfordringer skal løses ved å begrense innvandringen. Vi må være glad for at vi har en innvandring til Norge, men vi kan ikke være glad for den måten vi håndterer integreringspolitikken på. Derfor må vi forbedre integreringspolitikken, og det jobber vi veldig målrettet med, med det utgangspunkt at vi allerede nå – og det før demografien virkelig begynner å slå negativt ut for oss – er i den situasjon at vi i en rekke bransjer har underskudd på arbeidskraft. Så også i det perspektivet er målsettingen om i størst mulig grad å begrense innvandringen etter min mening feil.