Det var litt av en kraftsalve som saksordfører rettet mot Fremskrittspartiet. Den får ikke lov til å bli hengende i luften. Selv om man er uenig i dette med kulturkanon, synes jeg det er uheldig at en saksordfører kommer med slike påstander, særlig når det er Fremskrittspartiet som de siste fem årene har skapt kulturdebatt i Norge. Vår intensjon med en kulturkanon er å ta vare på vår felles kulturarv. Det er en arv som vi plikter å forvalte på en skikkelig måte, i likhet med UNESCOs verdensarv. Det er ikke verre enn det. Det finnes vel neppe noe parti i denne salen som ikke slutter seg til at vi skal støtte verdensarvlisten. Men ingen andre enn Fremskrittspartiet synes altså det er viktig å ta vare på den norske kulturarven. Ser man ikke at dette kan bidra til forflatning og utvanning av norsk kultur? Men det er vel ikke annet å vente når samtlige av de øvrige partiene i en fellesmerknad sier: «Komiteens flertall, alle unntatt medlemmene fra Fremskrittspartiet, vil videre advare mot å skape kunstige skiller mellom såkalt norsk kultur og annen kultur.» Vi hørte det for øvrig også fra sakens ordfører. Kulturkomiteens medlemmer, alle sammen unntatt Fremskrittspartiet, vil advare mot et skille mellom såkalt norsk kultur og annen kultur. Det er ikke rart jeg er bekymret. Her skal man spesielt skjerme og ta vare på og bevilge penger til folkedans, folkemusikk, håndverksfag og museer. Men å kalle det for norsk kultur skal vi advares mot. Man kan undre seg over om det har noe å gjøre med at eliten får mindre betydning. De lager allerede i dag pensumlister på universitetene over de bøker som er viktigst innenfor norsk litteratur. Dette finner vi igjen innenfor flere andre sjangre. Blir det armlengdes avstand, som komiteens flertall snakker om i flere av sine merknader, fordi man legger fram en slik kanon? Er det dumt når folk kan få anledning til å si hva de liker best innenfor norsk kultur? Er det ikke lenger politisk korrekt å erkjenne at vi har en norsk kultur og en norsk kulturarv? Er det galt å lage en kanon når både komiteen og statsråden, i forbindelse med budsjettet og flere andre steder, gir uttrykk for at det er greit at Ibsen, Grieg og Munch er svært viktige for norsk kultur? Vi har allerede kanonisert en rekke av våre fremste kunstnere gjennom tidene. Hva er de egentlig redd for? Jeg er blitt tillagt en hel masse ulike motiver for å fremme en kulturkanon. De er alle sammen feil. Det vi sier i forslaget vårt, er at vi ønsker å ta vare på kulturarven, og vi ønsker debatten. Men hva er så resten av Stortinget redd for? Er de redd for debatten? Er de redd for folkelig engasjement? Er de redd for at noen skal ekskluderes? Vi hører også saksordføreren si at noen ekskluderes. Det er ikke ment å ekskludere, det er ment som kunnskap. For Fremskrittspartiet er det ingen motsetning mellom mangfold, verken dagens eller morgendagens, og en kulturkanon. Dette ville vært et kulturløft, men et slikt løft ønsker dessverre ikke de andre partiene å være med på. En av de andre intensjonene med en kulturkanon er nettopp debatten, at folk blir engasjert, begeistret, forbitret – hva vet jeg. Men kulturdebatten har i lengre tid vært fraværende, særlig blant folk flest, og dette ønsker Fremskrittspartiet å gjøre noe med. Jeg har lyst til å komme litt tilbake til prinsippet om armlengdes avstand, som både komiteens flertall og statsråden viser til i sitt brev. Hva er nå armlengdes avstand? Er det når Regjeringen og posisjonen på Stortinget bevilger penger til svært lokale tiltak, nettopp fordi statsråden eller medlemmer av regjeringspartiene kjenner tiltakene bedre enn andre? Armlengdes avstand er et svært så subjektivt begrep og er fullstendig avhengig av armens lengde. Det er ikke til å komme bort fra at Fremskrittspartiet ser på konklusjonen fra flertallet i komiteen som noe svært leit. Jeg tenker på uttrykket: Hvis man ikke kjenner sin fortid, kan man heller ikke skape noen framtid. Parallellen her blir jo: Dersom vi ikke kjenner vår kulturarv, kan vi heller ikke skape og utvikle framtidens kultur. Med dette tar jeg opp forslaget fra Fremskrittspartiet.