Saken vi behandler i dag, synliggjør forskjellen på den arbeiderpartidominerte regjeringens politikk og en politikk som tar sikte på å skape et fleksibelt, nyskapende og godt arbeidsliv for både lønnstakere og arbeidsgivere. Der den forrige regjeringen hadde funnet en god balanse mellom de ulike hensyn, foreslår nå Stoltenberg-regjeringen endringer som vil bety mindre fleksibilitet, mindre nysatsing og – paradoksalt nok – mindre vern for en betydelig gruppe arbeidstakere. Regjeringen reverserer vedtaket om økt mulighet til midlertidig ansettelse. Med det reverseres et viktig incentiv til å la flere få prøve seg i jobb. En arbeidsmiljølov skal sikre dem som er i arbeidslivet, men den skal også gi rom for dem som er utenfor og som ønsker seg inn. Adgang til midlertidig ansettelse gir mulighet for å få en fot innenfor. Der mennesker som har problemer med å etablere seg på arbeidsmarkedet, skulle bli gitt større muligheter, velger altså Regjeringen å stramme til. Det understreker både KS og Aetat. Det er også helt klart at for små- og mellomstore bedrifter og for det sesongbetonte arbeidsliv vil innstrammingen i forhold til midlertidig ansettelse ha store konsekvenser. Spesielt vil dette ramme næringslivet i distriktene. Det er en kjensgjerning at man trenger å kjenne sin lønnsevne på sikt for å kunne ansette permanent. Små bedrifter i en oppstarts- og utviklingsfase kan vanskelig kjenne til den evnen. Først må det satses. Konsekvensen kan derfor fort bli at det ikke ansettes noen i det hele tatt. Småbedriftenes evne og mulighet til å satse og vokse vil i mange tilfeller være knyttet opp til muligheter for en fleksibel arbeidsstokk. Blant annet uttaler KS at det er påfallende at Regjeringen ikke ønsker en arbeidsmiljølovgivning som hensyntar også virksomhetenes behov for en viss grad av fleksibilitet. En skulle tro at det var verdt å lytte til slike uttalelser. Stoltenberg-regjeringens forslag opprettholder skillet mellom private og offentlige arbeidsgiveres adgang til å benytte midlertidige ansettelser. Samtidig vil Regjeringen at statsansatte skal ha andre stillingsvernsbestemmelser enn kommuneansatte og privat ansatte. Jeg vil gå så lang som å kalle dette sterkt urimelig. Det paradoksale er at når Regjeringen gjør næringslivs- og distriktsfiendtlige valg, ofrer de samtidig en betydelig gruppe som skal stå uten vern av arbeidstiden. Det en tidligere kalte «ledende stillinger», var unntatt arbeidstidsbestemmelsene. Det skal nå også gjelde «særlig uavhengige stillinger». Organisasjonen Akademikerne mener at så mange som en million arbeidstakere vil stå uten vern. Det er nærliggende å mene at regjeringspartiene her velger å ofre store yrkesgrupper blant høyt utdannede for å kunne innfri kravene fra LO. Venstre har et særlig sterkt engasjement knyttet til rus- og barnevernsinstitusjoner som praktiserer medleverordningen. Derfor er vi også godt fornøyd med at komiteen er innstilt på å opprettholde dette. Vi er opptatt av at barnevernet og rusomsorgen skal kunne tilby ulike typer behandlingsopplegg, siden ulike mennesker trenger ulike typer behandling. For å sikre disse ikke-profittbaserte institusjonene en framtid er vi opptatt av at Regjeringen sikrer det juridiske grunnlaget for deres driftsform ved å gjøre dagens midlertidige forskrift permanent. Med dagens vedtak befester Regjeringen at de ønsker en utvikling for Norge som setter bom for økt fleksibilitet i arbeidslivet. Den befester en politikk som reduserer muligheten for en offensiv satsing i nye små og mellomstore bedrifter, ikke minst i distriktene. Dette skjer samtidig som at en stor gruppe akademikere skal settes utenfor viktige bestemmelser. Dette er altså den mye omtalte rød-grønne kursen, slik den utøves av en arbeiderpartidominert regjering. Særlig for det sesongbetonte arbeidslivet og for småbedrifter i det ganske land er dette ingen gledens dag. Der Bondevik-regjeringen tok viktige steg framover, velger Stoltenberg-regjeringen å ta de samme stegene bakover.