All kriminalitetsbekjempelse handler i stor grad om prioritering. Vi er nødt til å prioritere ganske så hardt innenfor straffesakskjeden – hvor vi skal plassere de ressurser dette hus bevilger til kriminalitetsbekjempelse, enten det er i fengsler, i domstoler eller i politiet. Når det gjelder spørsmålet om bekjempelse av kriminalitet, strekker også prioriteringsdebatten seg lenger. Vi er nødt til i mye større grad framover, også på bakgrunn av det framlagte straffelovsforslaget, å prioritere hvordan vi anvender samfunnets strengeste tvangsmiddel, nemlig bruken av straff. Og endelig, og det er det som ligger bak interpellasjonen i dag, vi er også i større grad nødt til i framtida å prioritere hva slags type kriminalitet vi ønsker skal fanges opp av samfunnets maktutøvere, og hva slags type kriminalitet vi i stor grad ønsker at samfunnet skal dvele ved framover. Jeg kjenner flere mennesker som i løpet av fjoråret slapp, og også år vil slippe å oppleve den belastningen det vil være å bli karakterisert som kriminell løsgjenger. Vi ser flere tiggere, og vi er glad for at Norge faktisk sakte, men sikkert når det gjelder kriminalitetsbekjempelse, flytter fokus fra de utstøtte og søker å få til ikke bare fokus på, men også en offensiv i forhold til det som vi ikke ser så godt i gatebildet, det som er mer skjult. Spørsmålet er likevel: Får vi øye på nok? Mens vi løper etter stoffmisbrukerne opp og ned Karl Johans gate i Oslo, lar vi hvitvaskingsmeldinger om over 150 mill. kr bli liggende uten at noen fra samfunnets side med det første løfter en finger i forhold til det. Det er et tankekors at mens Økokrim i fjor mottok vel 5 000 meldinger vedrørende hvitvasking av forholdsvis store beløp, ja, så er det bare altså under 100 av disse som resulterer i noen som helst form for strafferettslig forfølgning. Det gir oss et signal om at her har vi en stor utfordring nettopp når det gjelder å fange opp det som er en viktig del av bakteppet i forhold til det mange av oss opplever som alvorlig internasjonal forgreinet kriminalitet. Det er også slik, som det framgår av interpellasjonen, at mye av de pengene som i dag oppfattes å være i svart økonomi, henimot anslagsvis 140 milliarder kr, faktisk også – utover det å være resultat av en straffbar handling – bidrar til å finansiere ny og alvorlig kriminalitet. Det kan være kriminalitet relatert til våpen eller ulovlig narkotikaomsetning. Det kan også være spørsmål om alvorligere kriminalitet, som f.eks. finansiering av terror. Derfor er det grunn til å være bekymret over at såpass få hvitvaskingsmeldinger resulterer i aktivitet fra myndighetenes side. Jeg skal ile til med å si at dette ikke er noen lett etterforskning. Jeg skal også ile til med å si at min hensikt med interpellasjonen ikke er å si at Økokrim i Norge gjør en dårlig jobb, snarere tvert imot. Jeg er rimelig imponert over at man ut fra de ressurser Økokrim faktisk har, og ut fra de komplekse saker som Økokrim har beveget seg inn på, har klart å få til en såpass høy domfellelsesprosent i forhold til de saker man faktisk åpner. Men det er fortsatt slik at antall etterforskede anmeldelser i forhold til økonomisk kriminalitet faktisk i løpet av de siste fire–fem årene, i en tid da vi har snakket om bekjempelse av økonomisk kriminalitet, har gått ned. Dette utgjør en ganske liten del av den totale etterforskede kriminaliteten i Norge. Man snakker om at under 2 pst. av anmeldelsene er knyttet til det man definerer som økonomisk kriminalitet. Dette ønsker Arbeiderpartiet skal tas på alvor. Om vi klarer å bekjempe noe av denne type kriminalitet, vil det kunne få store ringvirkninger av positiv art, i forhold til at vi faktisk klarer å redusere annen type alvorlig kriminalitet. Dette er dessuten en type kriminalitet man fint kan bruke samfunnets tvangsmidler mot. Man har et vidt spekter av tvangsmidler. Man har mulighet til å bruke det tradisjonelle, å fengsle dem som faktisk begår slike handlinger som alvorlige økonomiske lovbrudd, selvfølgelig. Men samfunnet og dette hus har også gjort det mulig bl.a. å ramme de store pengestrømmer, ved å øke bruken av inndragning av penger som har kommet fram i forbindelse med ulovlige aktiviteter. Det er derfor trist at vi ser at man ikke har fått større fart på bruken av inndragning i Norge enn det man faktisk har gjort i løpet av de siste årene. Her har ikke bare Justisdepartementet, men også de som er satt til å gjøre disse jobbene, en stor oppgave, nettopp for å ramme denne type økonomisk kriminalitet. Og så er det slik at sjøl om antallet anmeldelser går nedover og vi ser at bare et fåtall av de totale anmeldelsene er knyttet til tradisjonell økonomisk kriminalitet, er jo ikke det et signal om at situasjonen er på bedringens vei, snarere tvert imot. Dette er vel det området hvor vi i aller høyeste grad opererer med meget store mørketall. Et av motivene til Arbeiderpartiet for at dette er noe vi bør satse på og få gjort noe med, er at dette på sikt også vil svekke mye av finansieringen av det velferdssamfunnet vi ønsker å utvikle og bygge ut i årene som kommer. Med det har jeg ikke sagt at dette er lette saker å etterforske. Aktørene som deltar bl.a. i hvitvasking, og som står bak de store svarte pengestrømmene som også Norge er med på å betjene – både finansinstitusjoner og andre – har store ressurser og store muligheter og også til dels stor evne til å skjule sin egen kriminalitet. Derfor får vi i en slik interpellasjonsdebatt også trøste oss med at når Økokrim og de lokale politidistrikter har gått inn i tunge økokriminelle saker, har vi sett at det har vært mulig å få resultater, ikke bare i forhold til fellende dommer i form av strenge fengselsstraffer, men det har også vært mulig å inndra betydelige pengebeløp. Det er to instrumenter som jeg ønsker å utfordre Regjeringa på i forhold til denne debatten, og som er tatt opp særskilt i dag. Når det gjelder det ene instrumentet for å bekjempe denne type kriminalitet med ulovlige pengestrømmer, er spørsmålet hvordan man anvender og iverksetter den nye loven om hvitvasking. Det må være et tankekors at meldinger om hvitvasking av beløp, eller i hvert fall om beløp som gir grunnlag for å undersøke om de har vært gjenstand for hvitvasking, blir liggende i stort omfang, og at man ikke engang kommer i posisjon til å undersøke det. Det er vel et paradoks at denne type kriminalitet, som det framgår av Regjeringas handlingsplan mot økonomisk kriminalitet, er styrket med fire stillinger for å kartlegge nettopp denne hvitvaskingsproblematikken, når vi ser på hvilke andre typer ressurser vi er villige til å sette inn. Det må være mulig å bruke noe mer ressurser på dette området, særlig i en tid hvor Stortinget faktisk har sagt at man ønsker å bruke mer ressurser i forhold til politisatsing. Vi ser også at flere av disse hvitvaskingsmeldingene i ettertid har vist seg å ha direkte tilknytning til pyramidevirksomhet, som i stor grad har forårsaket mye skade og mye annen type kriminalitet, ikke bare hos dem som driver direkte med disse store pengebeløpene, men også hos andre. Vi ser at det er store utfordringer i forhold til den delen av myndighetsapparatet som skal ta imot bl.a. hvitvaskingsmeldinger, i hvilken grad man håndterer det. Mens man nå har fått et ganske detaljert regelsett for hvordan finansinstitusjoner og andre må etablere elektronisk overvåking av pengestrømmer, så syns det ikke som om Økokrim har den samme utstyrsmuligheten og den samme tekniske muligheten for både å analysere og å ta imot slike meldinger. Det andre instrumentet som jeg har lyst til å utfordre statsråden på i dag, er det jeg nevnte i sted, inndragning. Spørsmålet er i hvilken grad man har iverksatt eller har mulighet for å iverksette ekstraordinære tiltak for nettopp å kunne dra inn mer av de pengene som blir kartlagt å være ulovlige, og i hvilken grad påtalemyndighet og politi har mulighet for å øke antallet inndragningssaker, og ikke bare se på hvor stort inndragningsbeløpet skal være. I Regjeringas handlingsplan mot økonomisk kriminalitet sier man: «Vi har i hovedsak et godt regelverk for forebyggelse og bekjempelse av økonomisk kriminalitet. Det er imidlertid en hovedoppgave å følge opp alle endringene i praksis.» Denne interpellasjonen er et forsøk på å ta tak i dette.