Gjennom en årrekke har vi i sosialkomiteen fokusert på problemet definert som kasteballproblematikk. I den forbindelse har vi vært opptatt av at klienter har fått mangelfull eller lite adekvat hjelp fra hjelpeapparatet. Det er klienter som har blitt henvist fra etat til etat, men også klienter som har fått hjelp og ytelser som slår hverandre i hjel. Det er klienter som har vært i kontakt dels med Aetat, dels med trygdeetaten og dels med sosialkontoret. De ulike instansene har stilt opp med det deres etat kunne hjelpe med, eller forsøkt å sende klienten videre til et annet kontor med andre virkemidler. Kasteballklientene er gjerne personer med sammensatte behov og problemer, og det innebærer ofte at de kan ha ulike kombinasjoner av sosiale, økonomiske og medisinske vanskeligheter. Måten vårt hjelpeapparat er organisert på, innebærer at klienten ofte bare får hjelp til å løse deler av sitt problem, og noen ganger til og med får en hjelp som forsterker andre problemer, fordi organiseringen ikke gir muligheter for å sette klienten i sentrum og dermed finne en helhetsløsning. Erfaringer forteller at den enkelte ofte forblir i en klientsituasjon over lang tid. Komiteens engasjement i denne forbindelse ble ytterligere forsterket etter valgkampen i 2001, der en for alvor løftet fattigdomsspørsmålet opp på den politiske dagsordenen. Mange konkrete skjebner synliggjorde en fattigdom som for mange var ukjent. Det ble en klar demonstrasjon av at bildet av nasjonen Norge som best i verden hva gjelder levestandard, ikke gjaldt alle – det ble en demonstrasjon av at en statistisk tilnærming til velferd og levekår ikke gir et bilde av verken enkeltpersoners eller enkeltgruppers faktiske levekår. 300 000 uføre, ca. 200 000 sykmeldte, 100 000 arbeidsledige og 100 000 på attføring er ikke bare trygdestatistikk, men forteller også om et arbeidsliv som er stengt for mange, med den konsekvens at flere blir fattige. Dette er bakteppet for komiteens og Stortingets ønske og konkrete forslag om en utredning av sammenslåing av de tre velferdsetatene. Samtidig var det et sterkt ønske om en politikk for et inkluderende arbeidsliv slik at flere kunne finne veien til arbeidslivet og derigjennom sikre inntekt og forsørgermulighet. Nå er ikke spørsmålet om en samordning av Aetat, trygdeetaten og sosialtjenesten av ny dato, det har stått på den politiske dagsordenen helt fra frikommuneprosjektene på 1970-tallet. Felles for disse prosjektene var at de gjennom prosjektorganisering fikk muligheter til å ta i bruk flere virkemidler enn det som den enkelte etat isolert sett rådde over. Således ble Aetats, trygdeetatens og sosialkontorets virkemidler overført til prosjekter, sammen med personell og økonomiske ressurser. Problemet med disse prosjektene, som ble definert som vellykkede, var imidlertid at de var prosjekter, og det stoppet opp når ildsjelene bak ble borte. Når en vurderer bakteppet og hva som tidligere har skjedd, kan en si at det forslaget som nå foreligger, er et langt skritt framover mot en mer enhetlig forvaltning – og mot en helhetlig forvaltning som vil kunne bestå og stadig videreutvikle seg. Når de statlige etatene slås sammen, får en flere virkemidler som på en mer fleksibel og tilpasset måte kan settes inn i forholdet til den enkelte klient. Dette er et viktig skritt i riktig retning. Det å få lovfestet at en skal ha en felles førstelinjetjeneste sammen med sosialtjenesten i kommunen, og at den skal baseres på en rammeavtale mellom KS og departementet, er et vesentlig skritt i riktig retning. At det åpnes for at stat og kommune gjennom en slik avtale kan delegere myndighet til hverandre, er et skritt i riktig retning av en mer enhetlig forvaltning – et skritt som gjør det mulig for den som møter klienten, å ta i bruk hele den verktøykassen som den samlede velferdsforvaltning rår over. Således vil rammeavtalen kunne åpne for ulike modeller i kommunene. Samtidig kan en vinne erfaring med hva som fungerer best, og på den måten utvikle den beste praksisen. Aetat, trygdeetaten og sosialtjenesten har tradisjonelt hatt ulik tilnærming til den hjelp de yter sine klienter, men alle etatene forvalter viktig kompetanse og nødvendige virkemidler. Når den enkelte saksbehandler nå skal kunne bruke større deler av velferdsforvaltningens redskaper, er det viktig at de ulike etatenes kompetanse ivaretas, samtidig som det bygges en felles kultur og kompetanse som kan brukes i et felles arbeids- og velferdskontor. Departementets forslag om et undervisnings- eller universitetssosialkontor som kan drive med en felles metodeutvikling for den nye velferdsforvaltningen, er en viktig del av det arbeidet som må gjøres med tanke på kompetanseoppbygging. Dette er en omfattende reform som vil berøre mange tusen klienter, men også flere tusen ansatte. Det er viktig at den interimsorganisasjonen som skal forberede sammenslåingen av de to statlige etatene, har representasjon fra begge de statlige forvaltningene, og at de ansattes organisasjoner er med i endringsprosessene. Forslaget som nå foreligger, er i første omgang et forslag til organisasjonsendring slik at man på en bedre måte vil kunne hjelpe folk til selvhjelp, og da i første omgang styrke mulighetene for å komme i arbeid. Men det er også en organisasjonsendring som har til hensikt å gi folk rett hjelp til de tjenestene og ytelsene velferdsforvaltningen samlet kan gi. Velferdslovene vi i dag har, er i stor utstrekning basert på at hjelp skal ytes av de eksisterende etater slik de ser ut i dag. Derfor må også lovgivningen på flere områder gås igjennom, slik at også den kan brukes på en for klienten tilpasset måte. For Arbeiderpartiet vil det i den forbindelse være viktig ikke å svekke de rettighetene som i dag ligger i velferdsordningene. Vi vil verne om sykelønnsordningen, og vi vil sikre arbeidsledige de rettigheter de tidligere har hatt. Vi har ingen tro på at nedskjæringer i trygdeytelsene, f.eks. i uføretrygden, vil motivere folk til arbeid. Derimot mener vi at økonomisk trygghet gir større muligheter til å få det nødvendige psykologiske overskuddet som skal til for å komme i arbeid. Vi har en annen politikk for å stimulere til aktivitet. Vi vil gjeninnføre ungdomsgarantien og sikre at all ungdom under 24 år har rett til arbeid eller utdanning. Men dette er forhold vi må komme tilbake til når lovinnholdet etter hvert skal behandles i Stortinget. Så vil jeg helt til slutt ta opp det forslag som Arbeiderpartiet står bak.