La oss være enige om én ting: Det går veldig bra i norsk fiskeri- og havbruksnæring i dag! De siste eksporttallene fra Eksportutvalget for fisk viser at ved utgangen av oktober i år hadde vi eksportert fisk for 28 milliarder kr, det er en økning på over 3 milliarder kr sammenliknet med samme periode i fjor. Likevel er det slik at mange små fiskeriavhengige lokalsamfunn sliter, og de har gjort det gjennom flere år. For meg – og for Regjeringen for øvrig – er utvikling av levende kyst- og bygdesamfunn en helt sentral politisk målsetting. Regjeringen vil at folk skal ha reell valgfrihet til å bo der de ønsker. Vi vet at mange ønsker å bo langs kysten, men det forutsetter at de har en sikker og god jobb å gå til, og da er det av stor betydning hvilken fiskeripolitikk det er som føres. Denne regjeringen fører en fiskeripolitikk med et sterkt samfunnsperspektiv. Flåtesiden, landindustrien og ringvirkningene av næringen må ses i sammenheng. Vi skal selvfølgelig føre en fiskeripolitikk som legger til rette for bedriftsøkonomisk lønnsomhet, men i tillegg skal vi ivareta viktige samfunnshensyn. Jeg mener det er mulig å ha to tanker i hodet samtidig. De siste årene har vi opplevd at mange fiskeriavhengige lokalsamfunn har slitt veldig tungt som følge av konkurser i fiskeindustrien, med høy arbeidsledighet og fraflytting som resultat. Det er en situasjon som ansvarlige politikere ikke bare kan sitte og se på. Det er viktig å ta grep, og det er viktig å bistå til at utsatte samfunn kan bestå og videreutvikle seg som levedyktige arbeids-, bo- og oppvekststeder. Jeg mener veldig bestemt at disse samfunnene ikke ble tilstrekkelig ivaretatt under den forrige regjeringen. Denne regjeringen derimot skal jobbe aktivt for å ta vare på disse stedene. Fra første dag har Regjeringen tatt grep og satt i gang prosesser for å føre norsk fiskeri- og havbrukspolitikk inn i en ny retning. Vi er ikke i mål, men store og viktige prosesser er godt i gang. For det første har vi tatt opp kampen mot det omfattende overfisket i Barentshavet, som står for enorme tap av inntekter hvert år, anslått til 1,5 milliarder i kroneverdi. Til tross for de alvorlige konsekvensene overfisket har for norsk fiskerinæring og de fiskeriavhengige samfunnene langs hele kysten, var den forrige regjeringen helt fraværende i dette viktige spørsmålet. Vår regjering har styrket kontrollen både på sjøen og på land, vi har foreslått endringer i norsk lovverk, og ikke minst har vi satt dette spørsmålet ettertrykkelig på den internasjonale dagsordenen. For det andre har Regjeringen iverksatt det marine verdiskapingsprogrammet, og foreslått nær en dobling av bevilgninger til programmet for 2007 sammenlignet med årets bevilgning. Dette programmet skal stimulere til nyskaping og mer markedsretting, slik at vi får igjen flere kroner pr. kilo fisk. Til neste år skal det særlig gjøres en innsats på de delene av kysten som har særskilte omstillingsbehov. I norsk fiskeripolitikk er det en lang tradisjon for å forvalte fiskeressursene som fellesskapets ressurs som skal komme hele kysten til gode, og sikre verdiskaping og sysselsetting både på sjøen og på land. Det er en tradisjon som denne regjeringen vil videreføre. Strukturpolitikken for fiskeflåten har blitt behandlet i Stortinget en rekke ganger de siste 20 årene. Det har vært bred tverrpolitisk enighet om at fangstkapasiteten skal tilpasses ressursgrunnlaget for å oppnå en bærekraftig utvikling i næringen og for å sikre lønnsomhet i flåten. Det har også vært bred enighet om hvordan dette skulle gjøres. Dette var en tverrpolitisk enighet som varte helt fram til 2003. Da fremmet Bondevik II-regjeringen forslag om en ny retning i strukturpolitikken, som resulterte i et splittet storting. Blant annet lå det et forslag fra mindretallet i næringskomiteen, bestående av Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet, om at de samfunnsmessige konsekvensene ved å gjennomføre strukturtiltak for kystfiskeflåten måtte utredes, og at disse utredningene måtte foreligge før strukturtiltak kunne iverksettes. Dette valgte det borgerlige flertallet å se bort fra, og man innførte den nye strukturkvoteordningen for kystfiskeflåten, mot stemmene fra SV og Senterpartiet, og man valgte å gjøre strukturkvotene evigvarende, til tross for Arbeiderpartiets motstand. I 2005 valgte man attpåtil å erstatte enhetskvoteordningen i havfiskeflåten med en strukturkvoteordning, uten i det hele tatt å legge saken fram for Stortinget, til store protester fra de partiene som da var i opposisjon. Resultatet måtte jo bli som det har blitt: Siden da har strukturdebatten skapt høye bølger, både i og utenfor næringen. Og hva viser det? Jo, det viser at de innførte strukturordningene ikke har hatt tilstrekkelig oppslutning, verken innenfor eller utenfor den salen vi nå befinner oss i. Allerede i Soria Moria-erklæringen varslet Regjeringen at vi ville gjennomgå strukturtiltakene for fiskeflåten. Det har vi nå gjennomført, og vi har et godt grunnlag å bygge det videre arbeidet på før vi konkluderer. Jeg tror ikke det er mulig å føre en fiskeripolitikk som alle er 100 pst. enig i, langt mindre en strukturpolitikk som alle er enig i. Likevel mener jeg at det er helt riktig og helt nødvendig å ha denne brede debatten der alle interesserte og berørte har mulighet til å delta, og ikke minst se til at Stortinget får behandle saken, gjennom den stortingsmeldingen som skal legges fram over nyttår. Også næringen er interessert i at strukturpolitikken skal ha bredest mulig legitimitet. En spørreundersøkelse som ble offentliggjort i avisen Fiskaren 8. august i år, viste at 59 pst. av de spurte fiskerne støttet strukturpausen helt eller delvis. Interpellanten påpeker at NOx-avgiften vil ramme fiskeflåten hardt. Det er jo slik at alle avgifter har konsekvenser. Det er imidlertid slik at Norge gjennom Gøteborgprotokollen allerede i 1999, altså under Bondevik I-regjeringen, forpliktet seg til å kutte utslippet av NOx til 156 000 tonn innen 2010. Dette innebærer en reduksjon på nærmere 30 pst. sammenlignet med utslippene i 2004. Den tidsfristen kommer stadig nærmere. Den forrige regjeringen hadde fire år på seg på å gjennomføre Göteborg-forpliktelsene, uten at noe ble gjort. Det har ført til at vi nå har hastverk med å komme i mål før 2010. NOx-avgift har lenge vært et av de aktuelle tiltakene. Det signaliserte også Bondevik II-regjeringen i sitt siste forslag til statsbudsjett, men man foreslo da ingen konkret avgift. Som interpellanten har vært inne på, er det i statsbudsjettet satt av 270 mill. kr til tilskudd til NOx-reduserende tiltak. Videre har finansministeren sagt at hun ville lytte til innspill fra næringen når det gjelder innføringen av avgiften. Det har finansministeren gjort, og derfor foreslår regjeringspartiene to alternativer for å komme fiskerinæringen i møte, enten at man går for en fondsløsning der NOx-avgiften går inn på et fond som skal benyttes til NOx-reduserende tiltak, eller at det innføres en overgangsordning med avgiftsrefusjon for avgiftspliktige virksomheter som innen 1. juni 2007 har inngått avtale med et verksted e.l. om tidspunkt for installasjon av renseutstyr. Når renseutstyret er installert, refunderes etter søknad en avgiftsandel tilsvarende forskjellen mellom opprinnelig utslipp og utslipp etter at renseutstyret er installert, for perioden 1. januar 2007 fram til renseutstyret er på plass. Bakgrunnen for dette forslaget er at mangel på verkstedskapasitet kan skape problemer med installering av renseutstyr før avgiften trer i kraft, slik at det må betales full avgift i en overgangsperiode fram til det er kapasitet til å gjennomføre det utslippsreduserende tiltak. Hvis det blir gjennomført, vil det i en kortere periode kunne utgjøre en vesentlig kostnad for de berørte. I tillegg til disse to forslagene vil altså fiskefartøyene få tilskudd til selve den NOx-reduserende investeringen. I tillegg har finansministeren i sitt høringsforslag til utformingen av avgiften foreslått en utforming som ikke vil bidra til at fangster landes i utlandet. Så vidt jeg forstår, er dette et opplegg som næringen er tilfreds med. Det går, som sagt, bra i norsk fiskerinæring i dag. Det er gode tider. Jeg er overbevist om at den rød-grønne fiskeripolitikken vil føre til at også de samfunn som ikke har fått nyte godt av oppgangstidene, skal få muligheten til å gjøre nettopp det.