Vårt engasjement i Afghanistan dreier seg om å bidra til å hjelpe et annet land og folk til en bedre framtid. Det dreier seg om å styrke demokratiske krefter opp mot terroristgrupper. Å høre SV sammenlikne dette med gamle Sovjets invasjon av Afghanistan er nokså forstemmende. At Regjeringen ikke lenger står ved sine tidligere løfter til våre NATO-allierte, var en svært beklagelig, om ikke helt overraskende avgjørelse, men SV måtte jo få noe igjen for å avverge flere demonstrasjoner på plenen. At hensynet til arbeidsfred innad i Regjeringen skal avgjøre sentrale elementer i vår utenrikspolitikk, er noe nytt, og det skremmer. Vi er et lite land i en kompleks verden og er avhengige av gjensidig tillit og troverdighet. Med denne beslutningen undergraver vi våre egne og våre alliertes interesser. Norge har ikke akkurat styrket sin troverdighet og sin attraktivitet som alliansepartner gjennom den avgjørelsen som nå er tatt. Da våre soldater ble beskutt og var i livsfare i Maymaneh i februar, kom andre NATO-land til unnsetning. Nå er det de som trenger hjelp i sør. Men denne regjeringen hører ikke. Det er et stort ansvar å sende soldater til andre land. Når det gjøres, må de også føle at forpliktelsene følges opp, og at de får nødvendig støtte gjennom hele oppdraget. Det vil svekke både moralen til de soldatene som er til stede, og utsette dem for økt press om terroristene i Afghanistan får inntrykk av at NATO ikke har utholdenhet nok. Det betyr, slik jeg ser det, at Norge med sin beslutning klart øker trykket på og faren for de soldatene som fortsatt er i Afghanistan. Det gjelder de norske og de allierte. I tillegg dras det sivile samfunn der nede ut i ytterligere farer. Erfaringene fra flykapringene på 1980-tallet og andre terroristaksjoner er ganske klare. Ettergivenhet avlet ytterligere aksjoner. Norge vil forvente at noen stiller opp for oss om det trengs. De fleste jeg har diskutert dette med, tar det som en selvfølge. NATO er vår nærmeste allierte, og vi er avhengige av den tryggheten for effektivt å forsvare våre interesser. For våre allierte må det være underlig å se at et land som til de grader er avhengig av støtte utenfra for å forsvare sine egne interesser, ikke er villig til å stille opp for fellesskapet. Det er et annet lands mulighet til å utvikle demokrati og et samfunn bygget på gjensidig respekt og toleranse vi deltar i en aksjon for i Afghanistan. Det er gjennom å bidra til å skape grobunn for utvikling at vi kan skape fred. Det er høyverdige mål, og det fortjener utholdenhet. De norske soldatene som sendes nedover, er godt forberedt og trent. Vi hadde nødvendige styrker klare, men vi følger ikke opp med de nødvendige beslutninger. Utenriksministeren la vekt på at det var behov for taktskifter både med hensyn til å skape fred og til å bygge infrastruktur. Er det noe denne norske beslutningen bidrar til, vil det være at ting tar mer tid, og det var ikke det jeg mente å forstå at utenriksministeren la i behovet for «et taktskifte». Statsråd Solheim introduserte Sudan som en utfordring. Det er uomtvistelig, men Norges kapasitet er begrenset, noe forsvarsministeren også la vekt på. Det må være bedre å fullføre én aksjon først, før man sprer oppmerksomheten og innsatsen enda tynnere utover. Det virker derfor ikke særlig gjennomtenkt. Vi har en tendens i Norge til å ville løse alle verdens problemer basert på vårt gode avstandssyn. Som et lite land er det kanskje mulig at vi bedre kan bidra til å skape forutsetningen for varig fred der vi deltar, fordi vi neppe oppfattes som en trussel på samme måte som mange større nasjoner, men da er det utholdenhet, tillit og troverdighet som alliansepartner i de aksjoner vi deltar i, som gjelder. Det er ikke det den norske regjering har bidratt til med sin beslutning, dessverre.