Ved første gangs lesing av innstillingen fra komiteen kan en få det inntrykk at det er bred politisk enighet om konklusjonen her, og at forslaget fra representanten Jan Simonsen avvises, slik det står i forslag til vedtak. Men når det gjelder intensjonene her, og merknader, blir jeg litt forundret over at så mange av dem som har hatt ordet, nå sier at vi bør vente og se, og kanskje blir det slik at vi også skal velge å gi folk behandlingstilbud ved Dødehavet. Det er viktig at vi har gode behandlingstilbud, spesielt for våre kronikere, men også for andre folk med helseplager kan det være viktig å finne behandlingstilbud utenfor landegrensen. Men de norske pasientene må da i tillegg til å få et godt faglig medisinsk tilbud, også ha sikkerhet for at det er stabile politiske og sikkerhetsmessige forhold i det området hvor man er til slik behandling. Det resulterte jo bl.a. i at tilbudet ved Igalo i en tid ble sterkt tonet ned på grunn av uro i området i og rundt Montenegro. Det som nå kommer fram, er at vi kanskje skal prøve å finne en løsning når det gjelder behandlingstilbud ved Dødehavet – og prøveprosjektet der konkluderer jo ganske klart med at det ikke er noen spesielle medisinske fortrinn ved tilbudet. Det er det ene. Og så til det som forundrer meg mest, at kostnadene ved det tilbudet lå 90 pst. over kostnadene for behandling i Europa – og likevel ser en da bort fra dette når vi ellers, hver eneste gang, får stresset omkring anbud og kostnadseffektivitet og alt det som er toneangivende i norsk helsepolitikk. Det gjelder alt fra akuttberedskap og ambulansetilbud til andre ting. Men her skal man se bort fra det, og det gjør at jeg blir ganske forundret. Jeg er med i en merknad sammen med medlemmer fra Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti der vi sier at vi er bekymret over at det ikke har vært god nok utvidelse i forhold til antall pasienter til de institusjonene som vi allerede har hatt avtaler med i lengre tid, nemlig i Tyrkia og Igalo. Det er viktig at en får sendt pasienter dit som har behov for disse tilbudene, også for å sikre at pasienttilbudet der blir opprettholdt. Vi vet at det har vært et problem i hvert fall når det gjelder institusjonene i Igalo. Jeg synes det er viktig at kronikere, uansett hva slags diagnose de har, får behandlingstilbud i utlandet, og at vi konsentrerer oss om det istedenfor stadig å komme tilbake til et opplegg som etter det jeg kan skjønne, ut fra de prøveprosjekt som har vært, ikke er i samsvar med de intensjoner man ellers har i helsepolitikken når det gjelder kostnader, sikkerhet osv.