Det er gledelig at det skrives et nytt kapittel når det gjelder veiutbyggingen i Vestfold. Man kan fra enkelte talere fra Arbeiderpartiet få inntrykk av at det har stått stille i veldig mange år. Det har det slett ikke, det bygges hele tiden. Det ble et godt gjennombrudd under den forrige regjeringen, i den forrige nasjonale transportplanen. Jeg har også lyst til å knytte en bemerkning til begge Arbeiderpartiets talere fra Vestfold, som betoner den lokale uenigheten. Jeg tror heller jeg vil si at jeg vil betone den lokale enigheten som nå har vært i Vestfold fylkesting, om å få Stortinget og ikke minst statsråden til å gå inn på de samme forutsetninger som Arbeiderpartiet og et stort flertall i Vestfold fylkesting har sluttet seg til når det gjelder den fremtidige innkrevingen, den fremtidige modellen for den helhetlige utbyggingen som dette tross alt er en del av. Jeg er skuffet, og jeg synes det er uforståelig, at ikke statsråden, og kanskje enda sterkere de lokale representantene, har kunnet påvirke statsråden og departementet til å stå samlet om dette. På en gledens dag er det en dårlig melding å sende tilbake til sitt eget fylke. Så har også jeg lyst til å knytte en bemerkning til begrepet prosjektfinansiering, som forrige taler var inne på var et stort begrep i valgkampen. Det viste seg da budsjettet kom, å være en illusjon. Men illusjonskunstneren Steinar Gullvåg har fra talerstolen her i dag dratt opp av hatten hva det egentlig er. Det er rett og slett et bompengeselskap som krever inn penger fra trafikantene og finansierer veien på den måten. Veldig enkelt, og veldig greit. Jeg har også lyst til å si at en ikke må glemme at Bommestad–Langåker, som nå er det viktigste første prosjekt å begynne på, er en del av en helhetlig utbyggingsplan for E18 gjennom Vestfold. Av og til får man inntrykk av fra talerne her at dette er en løsrevet bit som finansieres bare av brukerne. Man må se den totale utbyggingen samlet, og da har også staten et bidrag inne. Det kan man gjerne diskutere om er for lite. Nå har vestfoldingene etter lange diskusjoner og lange overveininger funnet ut at slik vil vi ha det, slik vil vi bygge. Da får vi veien i stedet for å satse på løsninger som er usikre, som f.eks. forslaget fra Fremskrittspartiet, hvor vi ikke ser noen annen finansiering enn at staten skal gripe inn omgående.