Aller først en liten merknad til temaet åpenhet. De representanter som fremstiller det som noe nytt at det gis redegjørelser av den art som utenriksministeren og forsvarsministeren har gjort i denne sak, og at de debatteres i Stortinget, må lide av akutt hukommelsestap. For i den utstrekning de samme representanter faktisk satt på Stortinget i forrige periode, må de vel ha fått med seg at dette er et format på debatt og en form for debatt som Stortinget har hatt som helt normal prosedyre. Det er absolutt intet nytt i det. Utenriksministeren skriver i sin store artikkel i VG i dag når det gjelder temaet Irak: «Det viktigste er(…) å sette Irak i stand til å klare seg selv.» Jeg er 100 pst. enig. Jeg er også 100 pst. enig i den beskrivelse utenriksministeren gir av utfordringene for sivilbefolkningen i Irak. Men det punkt hvor jeg ikke lenger kan følge utenriksministerens resonnement, er når han skriver i den samme artikkel: (…) «Vi vil ta vår del av det praktiske ansvaret for å få Irak på fote, men vi vil endre måten vi bidrar på.» Og så kommer en uhyre interessant setning: «Norge var imot(…) invasjonen av Irak.» (…) Også i sitt innlegg her i salen i dag sa utenriksministeren det samme. Og det eneste jeg har oppfattet har hatt karakter av tilløp til begrunnelse for Regjeringens standpunkt når det gjelder det norske nærværet i Irak, er at Norge var imot invasjonen av Irak. På dette punktet er det nødvendig å utfordre utenriksministeren til å dele sine tanker ytterligere med Stortinget, for hva betyr denne begrunnelsen? Utenriksministeren viser videre i sin kronikk i VG i dag til at det er flere andre NATO-land som har inntatt den samme holdning som Norge nå plutselig introduserer som en ny holdning fra norsk side. Ja, det er riktig. Men hvis man skal forfølge den tanken, må det bety at utenriksministeren faktisk ønsker at Norge skal bidra til å utdype splittelsen i NATO, bidra til å gjøre permanent den meningsforskjellen som vi alle vet var til stede i NATO, og som var en alvorlig påkjenning for hele alliansen. Det kan da ikke være en oppgave for en norsk regjering å bidra til det, og det kan umulig være i Norges interesse. Muligens kan det være i andre europeiske lands interesse, land som i dag forankrer sitt viktigste sikkerhetspolitiske engasjement i EU og ikke i NATO. Men det kan umulig være i Norges interesse å bidra til å utdype en splittelse i NATO. Det er riktig at enhver regjering bør tenke selv, som utenriksministeren sa. Men det er ganske viktig hva den tenkningen går ut på, og det er ganske viktig at den lar seg kommunisere i forhold til omverdenen på en troverdig og overbevisende måte. Henvisningen til at Norge var imot invasjonen i Irak, kan jo ikke tjene som begrunnelse for den endring av norsk politikk som Regjeringen nå foretar. Arbeiderpartiet støttet, uten forbehold av noe slag, innsatsen av norske tropper da den var på en størrelse som gjør det mulig å snakke om tropper, nemlig 150 mann. Den gang støttet Arbeiderpartiet den daværende regjerings standpunkt både da man sendte kontingenten dit og da man forlenget mandatet for den. Det var ikke et eneste forbehold fra Arbeiderpartiets side. Hvordan kan det da ha seg at henvisningen til at Norge ikke støttet invasjonen i Irak, i dag plutselig skal tjene som begrunnelse for å trekke tilbake norske styrker når det dreier seg om ti personer? Det er noe i dette som simpelthen ikke henger i hop tankemessig. Derfor vil jeg gjerne be utenriksministeren om å gjøre et nytt forsøk, siden han nå ønsker å tenke selv, på å tenke på en måte som det er mulig for andre å følge, og som gjør det mulig å begrunne det standpunktet som Regjeringen nå inntar. Så langt er min konklusjon – etter å ha lyttet på det som er sagt av begge de to statsråder – at begrunnelsen ikke ligger i Irak eller i noe som har med forholdene i Irak å gjøre, de ligger utelukkende på indremedisinske forhold i en ny norsk regjering.