Representanten Reikvam hevet røsten og proklamerte at det var som å tro på julenissen å mene at de nasjonale prøvene var egnet til å gi tilpasset opplæring. Det er i så fall et budskap som representanten Reikvam bør gi til lærerne og til PP-tjenesten. TNS Gallup gjorde en undersøkelse om erfaringene med de nasjonale prøvene fra 2004. Der svarer 60–70 pst. av lærerne at resultatene fra de nasjonale prøvene i noen eller stor grad gir informasjon om hva som bør styrkes i undervisningen av den enkelte elev. Tilbakemeldingene fra PP-tjenesten er veldig gode, fordi de nasjonale prøvene bruker nøyaktig det samme verktøyet som PP-tjenesten for å kartlegge. Kort fortalt er de nasjonale prøvene bygd opp på denne måten: Det er ferdighetstester, og de er delt opp for å kartlegge nøyaktig hvilke problemer en elev har. I en klasse kan f.eks. både Per og Anne ha problemer med leseferdighetene, men så viser det seg at Per har problemer med lesehastigheten, og Anne har problemer med å lese konsonanter. De trenger altså helt ulik hjelp for å løse sine problemer og få bedre leseferdigheter. Hvis vi skulle fulgt SVs modell for de nasjonale prøvene med kun å teste et statistisk gjennomsnitt av elevene, ville altså situasjonen blitt følgende: På et gitt alderstrinn er det flest elever som sliter med lesehastigheten, og tiltakene som ville bli satt inn, ville da være rettet inn mot det flest elever slet med. Det betyr at hun som slet med konsonantene, fortsatt ville ha problemer. Man kan ikke gi hver enkelt elev tilpasset opplæring ved å vite noe om et statistisk gjennomsnitt. Det er vår plikt å gjøre det vi kan for å hindre at så mye som 17 pst. av alle tiendeklassinger går ut av skolen uten å kunne lese og skrive ordentlig. I det arbeidet er nasjonale prøver, dialog og åpenhet ekstremt viktig. Og da må SV gjerne fortsette å snakke om å tro på julenissen.