Ved slutten av fjoråret var det 500 000–600 000 arbeidstakere som ikke hadde tilleggspensjon utover folketrygden. Den store forskjellen blant pensjonistene har vært mellom dem som har, og dem som ikke har slik tilleggspensjon. Arbeiderpartiet ser det som et viktig rettferdighetskrav at alle arbeidstakere skal ha tjenestepensjon. Da vi forhandlet om pensjonsreformen med Bondevik-regjeringen i fjor, stilte Arbeiderpartiet derfor et ufravikelig krav om at alle arbeidstakere skal ha rett til tjenestepensjon i tillegg til folketrygden fra og med 2006. Dette blir nå gjennomført. Det er samtidig grunn til å heise tre varselflagg. For det første: Regjeringen og Stortinget har stilt minstekrav til hvor stor pensjon alle skal sikres. Arbeidstakerne bør være på vakt overfor arbeidsgivere som prøver å svekke allerede etablerte pensjonsordninger, med henvisning til Stortingets vedtak. Regjeringen og Stortinget har fastsatt et gulv, ikke et tak. For det andre: Mange selskap konkurrerer nå om å selge obligatorisk tjenestepensjon til bedriftene. Vær på vakt mot lureri! Enkelte selgere påstår at de tilbyr gratis forvaltning. Men det finnes ingen gratis pensjonsforvaltning. Det må betales f.eks. i form av lavere avkastning på sparebeløpet. Andre tilbyr spesielle rabatter i 2006 uten å fortelle hva kostnadene blir i årene framover. Atter andre skjuler eller tilslører prisen på annen måte. Jeg ber finansministeren se til at det blir klare regler for informasjonsplikt som synliggjør de reelle kostnadene og hva kostnadene er avhengig av. For det tredje: Det er viktig at den faktiske prisen kommer fram, og at pensjonsordningene forvaltes på en effektiv måte. Men det billigste tilbudet er ikke nødvendigvis det beste. Hvis et pensjonsselskap setter pengene i bank, er det selvsagt en billig forvaltning. Hvis selskapet skal velge ut og plassere i aksjer, kan det koste mer, men det kan samtidig gi høyere pensjon. En avtale om mer aktiv plassering kan koste enda mer, men gi desto høyere pensjon. De ansatte kan derfor få dårligere pensjon hvis man velger billigst mulig forvaltning. Det er derfor helt nødvendig å vurdere pris i forhold til hva man betaler for. Også derfor må den faktiske prisen på ulike tjenester være tydelig. Både arbeidsgivernes og arbeidstakernes organisasjoner bør engasjere seg for å sikre de ansatte gode ordninger. I kredittmeldingen har Regjeringen gjennomgått Norges Banks utøvelse av pengepolitikken. Verken Regjeringen eller komiteen har vesentlige merknader til det. Rentenivået i Norge har i flere år vært uvanlig lavt. Norges Bank har varslet at renta i Norge i likhet med renta internasjonalt må ventes å vende gradvis tilbake til et mer normalt leie. De enkelte delene av den økonomiske politikken henger nøye sammen. Stortinget fastsetter selv budsjettpolitikken. Vi må unngå at budsjettpolitikken i seg selv bidrar til et særnorsk press på renta. Regjeringen og alle partiene i Stortinget, utenom Fremskrittspartiet, har derfor lagt til grunn et budsjettopplegg som skal hindre det. Jeg har merket meg at én av fem nordmenn ifølge Aftenposten er bekymret for virkningene av økt rente. Det betyr at én av fem er bekymret for virkningene av Fremskrittspartiets økonomiske politikk, for en betydelig økt rente – en direkte følge av Fremskrittspartiets budsjettforslag. På spørsmål i Stortingets finanskomite om virkningen av en økonomisk politikk lik Fremskrittspartiets, svarte sjefen for Norges Bank klinkende klart at det vil «ha en umiddelbar virkning i form av et høyere rentenivå og en sterkere kronekurs, et høyere norsk kostnadsnivå. Det høyere rentenivået vil vare til det konkurranseutsatte næringslivet er bygd så mye ned at det er blitt rom for den økte etterspørselen som en slik merbruk ville innebære.» Dette betyr i klartekst tap av tusenvis av arbeidsplasser i norsk næringsliv og tap av hus og hjem for tusenvis av unge familier. Jeg er glad for at alle andre partier i Stortinget avviser en slik gambling med folks hus og hjem.