Norge går så det suser. Verdiskapingen øker, reallønnsveksten er bra, og arbeidsløsheten går ned. Ganske sikkert vil julehandelen i år sette rekord nok en gang, og vi behandler i disse dager et statsbudsjett med mer penger til gode formål enn noen gang. De fleste har det godt. Når historia om utviklingen av Norge i det 20. århundre skal skrives, vil det ganske sikkert framgå at flertallet av befolkningen gikk fra fattigdom til velstand – flertallet, ikke alle, dessverre. Hvis du har jobb, har helsa i behold og har fast bolig, har du det bra i Norge – jobb, helse, bolig. Jobben vår er derfor å sørge for at enda flere kan delta i flertallets velstandsøkning. Det er rett og slett ikke akseptabelt at så mange faller utenfor som i dag. Vi har for mange i arbeidsfør alder som er plassert på sidelinja. Dette må vi gjøre noe med, og vi kan det, hvis vi vil. Regjeringa og stortingsflertallet har presentert et sett av virkemidler og tiltak for å få flere av dem som er på sidelinja, til å komme inn på banen – den nye organiseringa av arbeids- og velferdsetaten, tiltaka presentert i stortingsmeldinga om arbeid, velferd og inkludering, tiltaka presentert i handlingsplanen mot fattigdom og forslag til ny modell for opptjening og uttak av alderspensjon i folketrygden. Jeg nevnte utviklinga av det norske velferdssamfunnet. Et av resultatene av at folk har det bedre, er at vi lever lenger. Det er bra, men det er kostbart, og særlig hvis vi fortsetter å gå ut av arbeidslivet så tidlig som nå. En trenger ikke ha studert økonomi en eneste time for å skjønne at det kan bli utfordrende å finansiere framtidige pensjoner når det blir flere eldre som lever stadig lenger, og vi fortsetter å gå ut av arbeidslivet så tidlig som nå. Det er ikke noe stort problem i år, ikke til neste år, ikke om fem år, men antakelig et eller annet sted der framme kan det bli problematisk. Jeg vil allikevel minne om at bare utgiftene til alderspensjonen i folketrygden fra 2006 til 2007 øker med over 5 milliarder kr fra 88 til 93 milliarder kr – så vidt jeg veit, det største budsjettkapitlet på hele statsbudsjettet – en økning på mer enn 5 milliarder kr på ett år. Jeg vil ikke foreslå kutt på det kapitlet. Ingen her i denne salen vil det. Det er ikke det det er snakk om. Men denne kraftige økningen kan ikke fortsette for all framtid. Derfor må vi få på plass en ny modell for alderspensjon i folketrygden. Det må rett og slett lønne seg mer å jobbe. Arbeid er grunnlag for all velferd og i særdeleshet for pensjon. Jeg vil benytte anledningen til å gi honnør til de tre tidligere regjeringspartia for den måten de har tatt imot Regjeringas forslag til ny modell for alderspensjon i folketrygden. Jeg ser fram til at vi skal sette oss ned på nyåret og forhandle fram et nytt, bredt pensjonsforlik, slik Stortinget gjorde i fjor vår. La meg til slutt knytte noen kommentarer til Fremskrittspartiets forslag til økning i minstepensjonen. La oss minne hverandre om at minstepensjonen de siste åra har økt mer enn øvrige pensjoner og mer enn lønnsutviklinga i samfunnet. Det er allikevel ikke fett å leve på minstepensjon. Men jeg trur vi skal være så edruelige når det gjelder et tema som dette, at vi ikke presenterer det som om minstepensjon er lik fattigdom. Jeg skjønner, etter at jeg har hørt innlegget fra Eriksson, at det er behov for en gjennomgang av historia. For det første er ikke økning i G, folketrygdens grunnbeløp, det samme som økning i minstepensjonen, for minstepensjonen har et særtillegg i tillegg. I tillegg var ikke diskusjonen om tusenlappen til pensjonistene høsten 1998, som Eriksson sa. Så vidt jeg erindrer, var det våren 1997 den store diskusjonen var. Jeg vil si at skal vi gjøre noe med situasjonen for minstepensjonistene, er det aller viktigste at vi sørger for at det blir færre minstepensjonister, og avvikler minstepensjonistfella – og ikke gjør som Fremskrittspartiet og innfører en helt flat pensjon til alle, en ny minstepensjon til alle.