Meldingen vi i dag debatterer, har som hovedmål å gjennomgå den økonomiske utviklingen for Den norske kirke. Komiteen har under sin behandling av meldingen tatt i betraktning at det regjeringsoppnevnte Gjønnes-utvalget har levert sin innstilling om forholdet mellom stat og kirke. Komiteen har valgt å avvente prosessen som ventes å komme i forbindelse med behandlingen av selve stat/kirke-spørsmålet, og ikke gå inn og drøfte Den norske kirkes finansieringsordninger i denne omgang. Det er verdt å merke seg den positive innstilling det har vært i komiteen til å gi Den norske kirke gode og levelige rammevilkår. Denne meldingen ble som kjent lagt fram av Bondevik II-regjeringen og ikke trukket tilbake av regjeringen Stoltenberg. Dette gjenspeiles naturligvis i komiteens innstilling, som på flere punkter samler bred og tverrpolitisk enighet. Stortingsmeldingen slår fast at det de senere år har vært en betydelig økning i de statlige bevilgningene til Kirken over statsbudsjettet. Denne veksten har imidlertid i hovedsak sin forklaring i en styrking av prestetjenesten samt i Stortingets vedtak om innføring av en trosopplæringsreform. Finansiering av prestetjenesten utgjør en sentral del av statens ansvar overfor Den norske kirke. Tjenesten er ikke minst blitt styrket gjennom opprettelse av flere stillinger og økte bevilgninger til prosteembetene. I hovedsak har de nye stillingene likevel kommet som følge av avtaler om regulert fritid og beredskapsordninger for prestene. På denne måten er det tilrettelagt for en bedre ivaretakelse av personalpolitiske hensyn i presteskapet, noe som har vært viktig og helt nødvendig. Når dette sies, skal det også bemerkes at det ikke uten videre er slik at mer fritid og ordnet beredskap for prestene vil føre til en styrking av selve prestetjenesten i menighetene. Fra 1. juli 2004 ble det innført en ny tjenesteordning for proster. Reformen innebærer at prostene er pålagt et betydelig større ansvar for prestenes tjeneste, og har fått et markert større ansvar som ledere. Det er nå viktig at prosentandelen av prostenes prestetjeneste, som nå forsvinner, kompenseres for at reformen kan bli vellykket. Det andre området som har fått betydelig styrking i de senere budsjettene, er trosopplæringsreformen. Den brede politiske oppslutningen om igangsettingen av denne reformen gir et svært godt utgangspunkt for den videre opptrappingen av bevilgningene til reformen. Jeg har merket meg at Fremskrittspartiet er det eneste partiet som i en viss grad har distansert seg fra denne reformen. Samtidig har jeg med tilfredshet merket meg at partiet viser omsorg for tiltaket når det nå er igangsatt, og ønsker å sikre en god oppfølging av reformen, bl.a. gjennom kvalitetssikring. Trosopplæringen er anslått til å ha en økonomisk ramme på ca. 250 mill. kr når den er fullt utbygd. Det er viktig å understreke at det er Kirken, innenfor de rammer som er gitt, som skal styre både struktur og innhold i trosopplæringen. Fellesrådene er sentrale organer i den lokale kirkelige forvaltning. En enstemmig komite mener det er viktig at veksten i fellesrådene fortsetter også i tiden som kommer, og komiteen slår fast at det er en sammenheng mellom kirkeøkonomien og økonomien i kommunene. I det siste har vi fått en indikasjon på at de økte overføringene til kommunene som kom i siste statsbudsjett, hittil ikke har ført til økte bevilgninger til fellesrådene i ønskelig grad. Et sentralt punkt i meldingen omhandler kirkebyggene. Siden dette temaet blir tatt opp i en interpellasjon senere i dag, viser jeg til denne og til komiteens merknader i innstillingen. I det siste har det oppstått en diskusjon om bruken av Opplysningsvesenets fond og dets ressurser. Opplysningsvesenets fond er et selvstendig rettssubjekt, som forvaltes av staten til beste for Den norske kirke. Hvert år bidrar fondet med betydelige beløp til driften av Den norske kirke, både gjennom finansielle tilskudd til bl.a. barne- og ungdomsarbeid og gjennom ivaretakelsen av presteboligene. Målet er at fondet forvaltes slik at det gir avkastning, og at det over tid kan gi rom for økte bidrag til Den norske kirke. Her kan jeg bare kort ta med at flertallet i komiteen, som utgjøres av de tre regjeringspartiene, går inn for å fjerne inflasjonsjusteringen av fondet samt ønsker å få vurdert om kapitalen som frigjøres ved salg av fast eiendom, kan disponeres til vedlikehold av vernede kirkebygg. Fra mindretallets side kan det bemerkes at dersom flertallet og Regjeringen slik sett går løs på fondets verdier, bit for bit, vil man bidra til å svekke dets verdi betydelig og undergrave en viktig del av det økonomiske grunnlaget for Kirken i framtiden. Det er grunn til å komme med en svært alvorlig ment oppfordring: Vent med hele diskusjonen til behandlingen av Gjønnes-utvalgets innstilling. Det vil alle være tjent med.