Vi har et felles ansvar for å fornye og videreutvikle vår demokratiske arv. Den foreliggende komiteinnstilling viser en tverrpolitisk interesse for det, men også en bekymring for folkestyrets vilkår. Makt- og demokratiutredningen ble igangsatt under sentrumsregjeringen og pågikk i perioden 1998-2003. Den resulterte i over 50 bøker og vel 75 rapporter. Det var en utfordring for Regjeringen å avgrense behandlingen av temaene i utredningen og gi en politisk respons på utfordringene. Et hovedpoeng for oss var å gi en fyldig drøfting av en del av de viktigste utfordringene, og ikke ha ambisjoner om å dekke alle områder. Som nevnt er konklusjonen fra Maktutredningen på mange måter dyster. Den hevder at folkestyret som styringsform er i forvitring, og at politiske organers makt svekkes. Jeg synes det er interessant å merke seg at tonen i den danske maktutredningen, som ble gjennomført samtidig med den norske, er langt mer optimistisk. Den er nærmest overrasket over hvor godt det faktisk står til. Det er viktig å rette søkelyset mot negative utviklingstrekk. Kritikk er nødvendig og sunt. Men det er også viktig å vurdere hvor treffende kritikken er. Den skal ikke slukes rått. Vi må ikke bli så opptatt av å se manglene at vi glemmer de mange positive endringer som har vært gjennomført de siste tiårene. På flere felt er det etter min mening grunn til å komme med nyanseringer av utredningens framstillinger. Fire sentrale spørsmål som vurderes i meldingen, er: Er den demokratiske deltakelsen svekket?Er forvaltningsreformene, bl.a. fristilling av offentlige etater og omdanning til selskap, en trussel mot folkestyret?Utgjør den såkalte rettsliggjøringen en trussel mot folkestyret?Er det grunnleggende uklarhet mellom storting og regjering som svekker folkestyret? Meldingen inneholder grundige drøftinger av alle disse hovedspørsmål. Den tar tak i utfordringen, men framhever også flere positive utviklingstrekk. En hovedutfordring er befolkningens deltakelse i demokratiske prosesser. En samlet komite understreker at et fungerende lokaldemokrati er en forutsetning for tillit og legitimitet til det nasjonale folkestyret. Derfor er det bekymringsfullt at det over tid har vært et betydelig fall i deltakelsen spesielt ved lokalvalg, til henholdsvis 59 pst. ved siste kommunevalg og knapt 56 pst. ved siste fylkestingsvalg. Her har også vi som rikspolitikere et medansvar. Ved statlige styringstiltak kan handlingsrommet bli lite for lokale politikere, og færre kan finne det bryet verdt å stemme på dem. Regjeringen har derfor ved regelforenklingstiltak og forslag om innlemming av øremerkede tilskuddsordninger ønsket å øke den lokale handlefriheten. Det er en konstant utfordring å unngå at de sentraliserende tendensene i folkestyret ikke skal undergrave våre lokale folkevalgtes innsats. Jeg har merket meg at komiteflertallet, alle unntatt Fremskrittspartiet, påpeker problemer med statlig detaljstyring og øremerkede tilskudd. Da må vi også følge opp i praksis! Jeg viser til at stortingsflertallet har gått imot flere av Regjeringens forslag om innlemming av øremerkede tilskudd i frie rammer. Det er i innstillingen ulike syn på endringene i måten offentlig sektor styres på. Ofte vil ulike syn her være avgjørende skillelinjer i politikken. De forvaltningsreformer som er gjennomført, både under mine regjeringsperioder og under ulike arbeiderpartiregjeringer, anser jeg i hovedsak ikke som en svekkelse av folkestyret. Jeg mener tvert imot at vi kan få til en bedre måloppnåelse og mer effektiv ressursbruk ved delegering, fristilling og mer overordnet styring enn det vi fikk til ved tidligere tiders ofte detaljstyring. Vi må imidlertid fastholde det offentliges ansvar for de grunnleggende velferdstjenestene. Det er også viktig at våre tilsyn ikke i praksis får så stor uavhengighet at de foretar avveininger som bør gjøres av politiske myndigheter. Makt- og demokratiutredningens vurderinger av faren for maktforskyvning fra folkevalgte organer til rettsorganer drøftes grundig i meldingen. Vi deler i noen grad utredningens bekymringer, men ser også behovet for ytterligere analyser på dette feltet. Det er en utfordring for den lovgivende makt, altså odelsting og lagting, å utforme lover så presist som det er mulig. Slik kan lover og rettigheter fungere som et viktig redskap for å realisere folkevalgt styring, ikke svekke den. Men det er når lover i stor grad er uklare og legger opp til skjønnsutøvelse, at den demokratiske styringen svekkes. Meldingen trekker fram verdien av bindende internasjonale avtaler både for å sikre overholdelse av menneskerettigheter og for å sikre markedsadgang på like vilkår for våre bedrifter. Store utfordringer for verdenssamfunnet er grenseoverskridende i sin natur. Eksempler kan være i miljøutfordringer og organisert kriminalitet. Forpliktende internasjonale avtaler kan være de nasjonale demokratienes måte å møte disse utfordringene på. Men det er i denne sammenheng viktig å vite noe om konsekvensene av avtalene, for å kunne vurdere om gevinstene er større enn kostnadene. Meldingen legger også til rette for en drøfting av ulike regler som regulerer samhandlingen mellom regjering og storting, og er en invitasjon til å ta fatt i forholdet mellom statsmaktene. Jeg synes ikke det er grunn til å gi en ensidig negativ beskrivelse av forholdet mellom storting og regjering. Meldingen inneholder også en vurdering av internasjonale erfaringer med mindretallsregjeringer. Det vises til at erfaringer med mindretallsregjeringer kan variere. For å ta Danmark som eksempel: På 1970-tallet førte mindretallsregjeringer i Danmark en mindre vellykket politikk, mens mindretallsregjeringer på 1990-tallet i det samme landet førte en vellykket økonomisk politikk. Noen vil kanskje oppfatte det slik at jeg trekker fram positive elementer ved mindretallsregjeringer som et ensidig forsvar for mine to mindretallsregjeringers politikk. Det er ikke poenget. Det er imidlertid et poeng at den normale situasjonen i norsk politikk siden 1971 har vært at landet har vært styrt av mindretallsregjeringer, også svært mange arbeiderpartiregjeringer. Ulike mindretallsregjeringer har bidratt til å føre en politikk som har frambrakt det velferdssamfunnet som vi i dag har. Det har stått strid om mange enkeltspørsmål, men i viktige saker har vi klart å nå fram til felles løsninger på tvers av partigrenser, som nå sist ved pensjonsforliket. Selv om det er forhold vi må ta fatt i, mener jeg faktisk å kunne si at Norge styres godt også med mindretallsregjeringer. Jeg har merket meg fra komiteinnstillingen at dette er synspunkter som deles av Senterpartiet og et stykke på vei av SV. Kompromisser vurderes ofte negativt ved at de skal gi såkalte uklare ansvarsforhold. Men jeg vil også legge vekt på at kompromisser faktisk kan virke samlende. Det er etter min vurdering en demokratisk styrke ved mindretallsregjeringer at de har behov for å finne fram til slike samlende løsninger. Ifølge Bergens Tidende fra 7. juni – av alle dager den 7. juni – uttalte professor i statsrett, Per Stavang, i forbindelse med et seminar om Stortinget gjennom de siste hundre år: «– Vi har levd godt med mindretalsregjeringar det siste hundreåret, og Bondevik-regjeringa er slik sett like sterk som mange av dei vi har hatt før.» Jeg vil ikke si meg uenig med professoren på dette punkt. Men dette betyr ikke at jeg ser negativt på å kunne ha flertallsregjeringer. Tvert om, det har mange fordeler. Men hovedpoenget er at dersom det skal være en flertallsregjering, må det foreligge et politisk grunnlag for det. En flertallsregjering er ikke noe sesam, sesam for et godt styre. Det må i tilfelle foreligge et politisk grunnlag, og gjør det ikke det, kan det være et dårligere alternativ enn en mindretallsregjering. Til slutt. Makt- og demokratiutredningen påpeker at medieutviklingen medfører økt personfokusering i politikken. Til presselosjen vil jeg si at dette er ikke bare noe vi politikere sier. Dette sies i Maktutredningen. Langsiktige og prinsipielle spørsmål forsvinner lett. Dette er en felles utfordring for vårt politiske system. Som politikere er det vårt ansvar å se helheten. Det må vi gjøre på tross av den flyktigheten vi ofte kan finne i media. Nå synes jeg det i rettferdighetens navn ofte blir galt å skjære alle medier over én kam. Det er gode eksempler også i media på dem som ser helheten, og som drøfter den. Men det er en skremmende tendens til økt tabloidisering, hvor klær og hårfrisyrer blir viktigere enn sentrale, demokratiske spørsmål. Stortingsmeldingen om makt og demokrati er ment å bidra til en prinsipiell debatt om vårt politiske system. Den foreliggende komiteinnstilling trekker fram viktige momenter i så måte, og når denne i dag skal vedlegges protokollen, håper jeg at disse vurderingene vektlegges når vi også kontinuerlig og i framtiden må diskutere demokratiets kår og også de mange enkeltsaker.