Jeg vil først klargjøre bakteppet for denne interpellasjonen, slik at vi får en debatt om det som er temaet, og ikke om det som er frykten. Vi ser at verden står overfor et økt energiforbruk, samtidig som det vil være en gradvis knappere tilgang til energikilder. Dette vil trolig gi høyere energipriser, og det vil kunne bli en rot til konflikt. Den eneste måten vi kan klare å løse det på på lang sikt, er ved å øke energitilførselen i verden. Det er derfor jeg ønsker en debatt om thorium, grunnstoffet som vi har store mengder av i Norge, og som har et betydelig energiinnhold. 1 tonn thorium tilsvarer, som sagt i interpellasjonen, 3,7 millioner tonn kull i energimengde. Det kan erstatte dagens uranbaserte kjernekraftverk og dagens kullkraftverk. Når vi ser på prognoser for framtiden, er det den type kraftverk som vil bli bygd. Denne interpellasjonen er ikke ment som en kritikk av dagens forskning på CO2 -håndtering. Den er ikke ment som et ønske, et skjult ønske, om å bygge et uranbasert kjernekraftverk i Norge, bare så det er gjort klart. Hvis en tar et enkelt regnestykke, ser en at verdens energiforbruk øker med ca. 2–3 pst. årlig. Det er erfaringene fra de siste ti årene. Samtidig er det 1,6 milliarder mennesker som er uten strøm. Det er en situasjon som ikke er akseptabel, verken for dem det gjelder, eller for den mer velstående del av verden. Tilgangen på stabil og rimelig energi er vesentlig hvis en skal bedre forholdene i verdens fattige land. Energiforsyningen blir en utfordring både i et industri-, et makt-, et velstands- og ikke minst et miljøperspektiv. Hvis verdens energiforbruk fortsetter å vokse med dagens takt, og verdens u-land – ikke minst Kina, India og Brasil – skal komme opp på det samme velstandsnivået som f.eks. Norge har, i løpet av de neste hundre år, vil verdens energiforbruk øke med minst fem ganger dagens forbruk. Hvis vi tenker at vi får til bra enøktiltak rundt i verden, kan vi si fire ganger dagens forbruk. Men det er fortsatt en formidabel utfordring. Alle prognoser tyder på at denne økningen i energiforbruket vil bli møtt av fossile brensler. Kull, olje og gass vil være kjernen i energiveksten i de industrialiserte områder. Det er den rimeligste teknologien, og det er derfor helt naturlig at land som er i utviklingsfasen, bruker denne teknologien. Disse landene har heller ingen krav om klimaforpliktelser, og vil sannsynligvis heller ikke være interessert i å bruke penger på å rense utslippene lokalt i forhold til å få den økonomiske utviklingen i gang. Så kan man jo si at man har store fossile ressurser tilgjengelig i verden. Ja, ifølge Dagens Næringsliv for i dag har vi kull for 220 år basert på dagens forbruk. Men hvis forbruket er fire ganger høyere om 100 år, har man ikke for 120 år igjen. Da har man sannsynligvis allerede brukt opp det kullet en har påvist. Så går det selvsagt an å flytte landsbyer i Tsjekkia, slik man har planlagt, for å få tilgang til kull. Man kan prøve å drenere Nordsjøen for å få tilgang til kull under den. Men det er å begynne å snakke om miljøinngrep som jeg tror er uakseptable for de fleste. Kina illustrerer situasjonen. Den økonomiske veksten i Kina er med på å bidra til høyere energipriser i Europa. Kina er offensiv med hensyn til å sikre seg tilgang til petroleumsressurser i Afrika. Kina har gått fra å være en nettoeksportør av kull til å bli en nettoimportør. Det åpnes ukentlig et kullkraftverk i Kina uten rensekrav. Helen Bjørnøy uttaler til dagens Vårt Land at det skal planlegges 500 nye gasskraftverk i Kina. I Kina og India alene planlegges 60 nye atomkraftverk. Jeg tror at en politisk tilnærming om at enøktiltak skal løse problemet, i beste fall er naiv når en vet hva slags befolkningsøkning det er på kloden, og at en vil trenge betydelige mengder energi bare til matproduksjon og ikke minst for å skaffe rent vann. Da sier det seg selv at enøk ikke er nok – tvert imot. Kampen om energi vil bli hardere. Vi ser allerede effektene. Russland og Ukrainas disputter om gass nylig viser hvordan dette kan gå. Jeg tror ikke vi går tom for kull og gass, men jeg tror at prisene til slutt vil bli så høye at det vil påvirke vår materielle velstand, og spesielt velstanden i fattige land. Miljøaspektet er også noe en godt kan diskutere. En ser at veldig mange forskere er bekymret for CO2-utslipp ved økt kull- og gassbruk. Det er heller ingen grunn til å tro at det vil bli renset i stor skala. Hva gjør vi da når vi ser på disse enorme dimensjonene? Det er det det er snakk om. Oljekonsulenten Robin West sa på et OPEC-seminar i Wien nylig: Hovedproblemet er at folk ikke har noen idé om hvor enormt mye fossil energi som brukes, og hvor mye som kreves for å erstatte den. Det nytter ikke å snakke fint om vindmøller og varmepumper i Norge. Det bidrar, ja, men det løser ingen ting i denne settingen vi diskuterer nå. Det er derfor jeg ønsker at Norge løfter blikket og ser på hvordan vi faktisk kan bidra så det monner på ett område. Det er bra at Norge jobber med tidevann, bølgekraft og solceller, og at vi jobber med vind- og bioenergi. En miks av dette er nødvendig, men vi må også akseptere at dette ikke nødvendigvis er tilstrekkelig. Alle disse energikildene er ikke likeverdige i forhold til det energibidraget vi trenger globalt. Hva ser vi som skjer globalt? Jo, for første gang i historien så sier Det internasjonale energibyrået, IEA: Bygg flere uranbaserte kjernekraftverk. Det sier at atomkraft er det eneste som i dag kan gi betydelige energibidrag hvis en ser vekk fra fossile brensler. Hovedårsaken er enkel: Frykten for klimaendringer som følge av CO2-utslipp gjør at en må se på alternativer. Våre naboland ser på kjernekraftverk med nye øyne. EU får dekket sitt energibehov med 30 pst. fra kjernekraft. I Frankrike er 80 pst. av strømproduksjonen basert på kjernekraft, i England er den 20 pst., i Sverige er den 50 pst. Vi vet at Finland bygger ny kjernekraft, og Sverige forlenger levetiden på sin kjernekraft. Det gjør at mange, inkludert meg selv, blir bekymret. Da spør jeg: Kan vi framskaffe et alternativ til dagens uranbaserte kjernekraftverk? De blir riktignok tryggere, men en risiko er det fortsatt med dem. Det er da jeg ønsker at vi tar denne debatten om thoriumkraftverk som et alternativ. Det er et langt tryggere og ikke minst en langt mer miljøvennlig type kjernekraftverk – det er rett og slett et bidrag til en snillere verden. Det løser mange av utfordringene med dagens atomkraftverk, og derfor bør Norge ta et initiativ. Norge har store mengder av grunnstoffet thorium. Energimengden er som sagt stor. En trenger 700 kg for å drive et thoriumkraftverk som produserer 9 TW med strøm og varme. Det erstatter et kullkraftverk på 2,6 millioner tonn kull. Det er tre ganger større thoriumressurser på kloden enn det er uran, og thorium er 250 ganger mer effektivt enn uran. Det har vært mye forskning rundt dette, spesielt initiert og drevet av nobelprisvinner Carlo Rubbia ved CERN i Sveits. Jeg hadde gleden av å treffe ham forrige fredag. Han har utviklet et thoriumkraftverk som drives av en partikkelakselerator, og som er konstruert slik at det er umulig med nedsmelting. En tar dermed vekk en av de største utfordringene med dagens kjernekraftverk. Det er ikke noen terrorfare ved den typen kraftverk lenger. Mens uran trenger en bremse for at den ikke skal løpe løpsk, så kan ikke thorium løpe løpsk, for den trenger en protonstråle for å holde det gående. Kutter en protonstrålen, dør hele prosessen. En slipper kostbare anrikingsprosesser av uran, og en slipper store deler av avfallsproblemet ved at en faktisk kan injisere dagens plutoniumsavfall fra uranbaserte kjernekraftverk og forbrenne det i et thoriumkraftverk. Verdens thoriumsreserver er anslått til å vare i flere tusen år, og det er ikke attraktivt for atomvåpen. Faktisk sier flere jeg har snakket med, at grunnen til at det ikke er blitt forsket mer på thorium, er at det ikke har vært interessant for våpenindustrien. Forsker en på uran, får en både sivil kjernekraft og atomvåpen. Forsker en på thorium, får en kun sivil kjernekraft, og da er det ikke interessant. EU var med og støttet dette arbeidet på 1990-tallet og bevilget 100 mill. euro til arbeidet, men da de kom og bad om 500 mill. euro til å bygge et pilotanlegg, var det nei. Mange spør seg gjerne hvorfor. Jeg tror svaret kom fram under nasjonalt Europaforum i går, som utenriksminister Gahr Støre stod bak, nemlig at på 1990-tallet var det ingen bekymring for verdens energiframtid. Da var det ikke den samme oppmerksomheten rundt ulempene ved kull. En regnet med at forekomstene var store, og en hadde ikke den samme veksten å ta utgangspunkt i. Nå ser vi at situasjonen er annerledes. Norge har mye kompetanse. Vi har mye kapital. Vi kaller oss en energinasjon, og vi har naboer med uranbaserte atomkraftverk. Det betyr at Norge har store egeninteresser i å få utviklet denne teknologien. Utfordringene med teknologien går ikke på dette med radioaktivt materiale, men på å få utarbeidet materiale som tåler flytende bly opp til 700 grader, og en akselerator som har større intensitet enn dagens. Alle fagmiljøer jeg har snakket med, på CERN, Universitetet i Oslo og Universitetet i Bergen, har ingen motforestillinger mot dette. Kostnadene vil være 550 mill. euro. Spørsmålet er i første omgang om statsråden vil være med og sørge for at det blir arrangert en thoriumkonferanse i Norge, slik at vi kan få økt kunnskap om mulighetene her.