Aller først: Takk til interpellanten for å ha tatt opp en viktig sak. Vi snakker om et område som favner vidt, og som favner bredt. Jeg vil ikke komme inn på samtlige områder i mitt innlegg, men forholde meg til de gruppene som kanskje har det verst. Det er klart at det å være rusmiddelavhengig i dagens samfunn er ikke lett. Vi ser også at for mange blir verken individuell plan eller individuelle løsninger utarbeidet i stor nok grad. På mange måter virker det som om en del av fagmiljøene dessverre motarbeider dette. Og dette er en ting som virkelig må komme på plass, for det viser seg altså i praktisk arbeid at individuell plan er en stor suksess. Det å bruke tidligere rusmiddelavhengige i dette arbeidet som kanskje ikke har den riktige pedagogiske bakgrunn, kan være én årsak. Men jeg mener faktisk at her må målet for enhver pris hellige middelet i forhold til hvilken gruppe man vil sette seg ned for å samarbeide med. En annen side av denne saken som jeg ønsker å ta opp, er også det at vi skal ha et mangfold. Det er en nødvendighet. Men når vi har et mangfold relatert til rusmiddelavhengige, opplever jeg det som litt tragisk at når det gjelder enkelte LAR-tilbud, blir man altså kastet på gaten hvis man skulle være så uheldig å sprekke. Jeg tror det er særdeles viktig å forstå at i forhold til en slik type behandling må vi alle faktisk åpne sinnet litt og ta inn over oss at det ikke nødvendigvis er slik at man kommer ut av dette helvetet på første forsøk. Kanskje noen aldri kommer ut av det. Men når det gjelder dem som samfunnet er i stand til å hjelpe med å komme ut av det, må vi kanskje bruke ti forsøk, kanskje vi må bruke 20, kanskje vi må bruke 30, for vi har altså ikke anledning til å støte disse menneskene fra oss. Da bør vi åpne sinnet og ta inn over oss og forstå hvilken problematikk vi faktisk står oppe i med begge bena. Det må også være litt trist for dagens regjering, som på så mange områder motarbeider det private innenfor helse, å måtte ta inn over seg at på dette området er det private og ideelle organisasjoner som har vært foregangsmenn fra omtrent tidenes morgen i Norge. Til det som er blitt det populære temaet her i debatten om hvem som er mest troverdig, må jeg si at hvis man virkelig tar dette problemet på alvor, og man i tillegg er til stede på et møte og ikke gjør noe med det, er det faktisk større troverdighet i det å ikke ha vært der.