Før valget i 2002 gikk Kristin Clemet og Høyre ut og sa at dersom de rød-grønne kom til makten, var Kunnskapsløftet i fare. Nå vil kunnskapene i norsk skole forvitre, sa de. Ja, Høyre skrev sågar i sin valgpropaganda at nå vil vi oppleve at det fortsatt blir slik at én av fem elever ikke kan lese og skrive tilstrekkelig, dersom de rød-grønne kommer til makten. I dag ser vi den samme Kristin Clemet beklage seg over at Djupedal ikke har funnet på noe nytt, men kun gjennomfører Kunnskapsløftet – altså den politikken som hun selv har funnet på. Jeg synes også innlegget fra Dørum nå i sted viser den tverrpolitiske enigheten det har vært omkring det grunnleggende trekket i Kunnskapsløftet. Her er vi enige. Jeg vil også gi Kristin Clemet honnør for det arbeidet hun gjorde i forhold til å fokusere på grunnleggende ferdigheter. Vi har sett i for stor grad at det har vært for lite læringstrykk i skolen, at mange har falt utenfor. Derfor trenger vi et kunnskapsløft. Dette er i samsvar med det de store utdanningsministrene fra Arbeiderpartiet på 1990-tallet – Gudmund Hernes, Reidar Sandal og Trond Giske – også har stått for. De har alle vært opptatt av å ta tak i at vi må øke læringstrykket i skolen og satse på de grunnleggende ferdighetene. Her er det stor grad av tverrpolitisk enighet. Men der det har vært uenighet mellom oss og høyrepartiene, har vært i hvilken grad kunnskap skal koste. Den forrige regjeringen satset på skattelette. Kommunene måtte skjære ned, og mange opplevde at det ble flere og flere elever og færre og færre lærere. Den forrige regjeringen snakket om kvalitet, men mange kommuner, og også Kristelig Folkeparti-politikere, Venstre-politikere og Høyre-politikere lokalt, opplevde at det var lite samsvar, gjennom at man snakket om kvalitet, mens kommunene parallelt måtte skjære ned. Spareskolen gav dårligere kvalitet. Av de 5,7 ekstra milliardene kommunene har fått, vet vi at over en tredel av dette gikk til skole. 2 milliarder kr ekstra til skole, det har bidratt til mye mer kvalitet! Det har bidratt til flere lærere, bedre oppfølging av den enkelte elev, flere skoleturer – kort sagt til at undervisningen har blitt bedre. Den forrige regjeringen brukte mye tid på å si at det ikke er så viktig hvor mye penger vi bruker på skolen. Men en nylig utredning fra Frischsenteret viser det stikk motsatte. Der har eksperter i økonomi foretatt sammenlikninger når det gjelder læringsutbyttet hos elevene, mellom kommuner som bruker mye penger på skole, og kommuner som bruker lite penger på skole. Og resultatet er slik vi kunne forutse. Det har en betydning for læringsutbyttet hvor mye penger kommunen bruker på skolen. Dette er den grunnleggende forskjellen på den nye regjeringen og den som satt i forrige periode. Den andre store forskjellen er at vi har stoppet veksten i privatskoler. Jeg håper at vi kan få bred enighet i denne sal om å ha en moderat privatskolelov, fordi vi så et frislepp som var langt større enn det jeg tror både Kristelig Folkeparti og Venstre hadde regnet med. Vi er opptatt av fellesskolen, fordi det at man sitter ved siden av hverandre i det samme klasserommet, gir en veldig god sosial kompetanse. Det er noe av det mest verdifulle i det norske samfunnet. Det norske samfunnet bygger jo på en sosial kontrakt mellom mennesker fra ulike samfunnslag, og den sosiale kontrakten må innebære at vi har sosial kontakt i hverdagen. Slik kjenner vi hverandre bedre. Vi ønsker noen alternativer, noen religiøse og noen pedagogiske, som et supplement, men vi ønsker ikke et frislepp hvor vi får større forskjeller mellom barn. Derfor er den andre store forskjellen når det gjelder den nye regjeringen og den som satt sist, spørsmålet om privatskoler. Jeg vil si at vi er enige om Kunnskapsløftet. Det har vi videreført. Der er det tverrpolitisk enighet. Men det nye løftet i skolepolitikken handler altså om et økonomisk løft, og spesielt om et løft for den offentlige skolen.