Høyres leder, Erna Solberg, har tatt et viktig initiativ til en debatt om Regjeringens kursendring innenfor fiskeripolitikken. Det er i løpet av bare ett år blitt en situasjon innenfor denne næringen som gjør at det er tvingende nødvendig at Stortinget tar en diskusjon om veien videre. Fiskerinæringen er av stor betydning for verdiskaping, sysselsetting og bosetting langs kysten. Fiskerinæringen bidrar til «lys i husan», et bilde som fiskeriministeren selv har brukt en lang rekke ganger. Problemet er at Regjeringen, med sine forslag til nye reguleringer og avgifter er i ferd med å slukke lysene langs kysten. I Soria Moria-erklæringen står det at Regjeringen skal satse på strategisk viktige næringer. Det skal utvikles nasjonale strategier innenfor næringer hvor Norge har spesielt høy kompetanse eller særlige naturgitte fortrinn, og Soria Moria-erklæringen trekker her fram spesielt marin sektor, som er nevnt først i en rekke av fem viktige næringer. Dette virker kanskje lovende for noen. Men den gode stemningen fra et år tilbake er nå snudd til et bredt anlagt kystopprør mot Regjeringen. Det kan se ut til at de fleste av de initiativene Regjeringen har tatt på fiskeriområdet, er feil, og er på tvers av næringens interesser. Fiskeripressen har oppslag etter oppslag om negative endringer av rammebetingelser. Tunge organisasjoner som Norges Fiskarlag, Fiskebåtredernes Forbund og Fiskeri- og Havbruksnæringens Landsforening har gitt klare signaler i sak etter sak hvor Regjeringen har endret politisk kurs. Det er ikke slik som representanten Gullvåg prøvde å framstille det, at det kun er Fiskebåtredernes Forbund som protesterer mot den kursendringen som har skjedd det siste året. Man skulle nesten tro at Regjeringen hadde det som et selvstendig mål i seg selv å gå imot næringens interesser. De varsellampene som nå lyser langs kysten, gjør det som følge av politiske vedtak, ikke som følge av ytre omstendigheter som kronekurs, problemer med ressurstilgang eller andre grunnleggende forhold som det er vanskelig å styre politisk på kort sikt. Høyre vil ha en fiskeripolitikk som skaper lønnsomme og trygge arbeidsplasser langs kysten. Lønnsomhet og forutsigbarhet er nødvendig for en næring som foretar store investeringer. Lønnsomhet oppnår man gjennom å investere i moderne utstyr og gjennom å gi selskapene frihet til å drive på en effektiv måte. Fiskerne gjorde store investeringer under den forrige regjeringens strukturpolitikk. Investeringer i nye fartøy er bra for miljøet, det er bra for rekrutteringen til fiskerinæringen, og det er bra for lønnsomheten i flåten. Derfor var det et veldig alvorlig anslag at Regjeringen bråstoppet strukturordningen sist høst. Det har ført til et hvileskjær som fiskerinæringen ikke trengte. Jeg synes Regjeringen snart bør innse at hvileskjær er en uting, både innenfor forskning og fiskeripolitikk og på andre politikkområder. Norsk næringsliv lever ikke i et vakuum. Verden går videre, og hvileskjær betyr at man blir forbigått av andre. Strukturfrysen gjør at fiskerinæringen ikke får en god nok utnyttelse av flåteinvesteringene. Dette påfører de største aktørene flere titalls millioner kroner i årlige tap. Hvileskjæret innenfor fiskerinæringen blir ikke akkurat møtt med et hvileskjær innenfor offshorenæringen. Mens fiskeflåten ligger i stabilt sideleie, kontraherer offshorenæringen så milliardkontraktene daglig passerer forbi i medieoppslag. Per 1. juli i år hadde norske offshorerederier kontrahert 119 moderne offshorefartøyer med levering innen 2009. Av de 119 fartøyene skal 85 bygges ved norske verft. Et forsiktig anslag viser at disse fartøyene genererer et behov på 2 000–2 500 nye sjøfolk. Moderne fartøy med faste, gode lønnsbetingelser – to uker på, fire uker av-turnus – har gode odds mot en fiskeflåte som sliter med Regjeringens hvileskjær. Strukturfrysen er ikke fiskernes eneste politikerskapte ulempe. I tillegg kommer offshorenæringens nettolønnsordning med inntil 170 000 kr i statsstøtte pr. person og et forslag om en NOx-avgift som tar så kraftig for seg i fartøyenes lønnsomhet at mange vil bukke under. Innretningen for NOx-avgiften er spesielt gjort for å hente inn penger til statsbudsjettet. Den er ikke spesielt innrettet for å få ned utslippene, den er spesielt innrettet for å hente inn penger til statsbudsjettet. Jeg synes retretten på dette området som statsråden signaliserte i sted, er god strategi. Jeg synes at retrett er en god strategi også når det gjelder andre politiske grep som Regjeringen har gjort på fiskeriområdet. I tillegg har Regjeringen nettopp lagt fram et budsjett som forsterker problemet med mannskapskonkurranse, gjennom nettolønn på Hurtigruten. Høyre mener at de nettolønnsordninger som rederier får gjennom skipsfartspolitikken, er nødvendige, men det gjør det også nødvendig å sikre disse selskapene mulighet til å bruke kvalifisert mannskap fra andre nasjoner. Dette vil lette presset mot mannskapene i norsk fiskerinæring betydelig. I en tid med stor mangel på folk både innenfor offshorenæringen og innenfor fiskerinæringen vil en slik reform kunne gjøres på en smidig og god måte. Jeg har registrert at fiskeriministeren møter motbør også i egne rekker for den nye fiskeripolitikken. Dette er ikke overraskende. Realiteten er at Regjeringen legger om en politikk som også Arbeiderpartiet har stått bak i mange år. Stortingsrepresentant Svein Gjelseth fra Arbeiderpartiet i Møre og Romsdal uttalte 5. september til Sunnmørsposten om fiskeriministeren: «Her er ho i utakt med næringa, og med det som Arbeidarpartiet har stått for fram til i dag.» I 2002 og 2003 holdt deler av norsk fiskerinæring på å bukke under som følge av sterk kronekurs. Dette var en stor utfordring, for det er ikke lett for politikerne å påvirke kronekursen helt uten videre. I dag er problemene politikerskapt. Problemene kan lett løses ved at Arbeiderpartiet skrinlegger sitt fiskeripolitiske eksperiment. Etter ett år med ny kurs har vi lært at det kanskje ikke er så lurt å forandre en politikk som virker.