La meg først få lov til å berømme representanten Foss for at han tar opp en viktig sak og setter en viktig sak på dagsordenen. La meg deretter få lov til å takke statsråden for et positivt svar, og jeg ønsker å framheve at statsråden her vektlegger flere positive virkemidler enn kun en liten økonomisk tommeskrue på en statlig arbeidsgiver. Her handler det om holdninger, det handler om å legge til rette, og det handler om å tydeliggjøre lederansvaret. Det synes jeg er positivt. Det er viktig å endre holdninger til seniorer i arbeidslivet, ikke bare for den enkelte seniors egen del, men også for samfunnets del. Da kunne jeg tenke meg å vise til det som finansminister Kristin Halvorsen redegjorde for ved framleggelsen av statsbudsjettet for inneværende år: Hva er egentlig den norske nasjonalformuen, og hva består den av? Hun viste da til at hele 87 pst. av den norske nasjonalformuen består av den ressursen som arbeidskraften vår utgjør. Da må det også være et mål å øke den formuen, ikke sitte rolig og se på at den forvitrer, fra verken den ene eller den andre kanten. Det blir et mål i den kommende stortingsmeldingen om arbeid, velferd og inkludering. Det blir et mål som understrekes i den kommende stortingsmeldingen om pensjon, nemlig at en ønsker å beholde folk lenger i arbeid for folks egen skyld og for samfunnets skyld som helhet. Det blir også et mål å utnytte en større del av den restarbeidsevnen som den enkelte besitter. Det skal lønne seg å arbeide. Det er det klare signalet fra den sittende regjering. Dessuten har jeg lyst til å understreke at det faktisk er en menneskerett å få lov til å bidra med det man kan til det fellesskapet, det samfunnet som man selv er en del av. Det har også noe å gjøre med å finne sin plass og finne sin identitet og definere seg selv i forhold til det fellesskapet en er en del av. Så har jeg lyst til å komme med et lite poeng til slutt: Når vi snakker om AFP, er det også viktig å understreke og holde fast ved i denne debatten at AFP er en framforhandlet rettighet for arbeidstakere. Det er viktig å få sagt det, for at det ikke skal spre seg en følelse blant folk av at seniorpolitikken er noe som gjør at folk kan frykte for opparbeidede eller framforhandlede rettigheter. Samtidig vet vi selvfølgelig at det er slik at AFP må tilpasses det nye pensjonssystemet og den nye pensjonsreformen som kommer, men det blir altså i stor grad også et spørsmål om forhandling med partene i arbeidslivet. Helt til slutt har jeg lyst til å nevne at det vi diskuterer her i dag, ikke bare gjelder AFP-pensjonister. Det bør også gjelde andre grupper av pensjonister. Hvis en ser i statistikken fra SPK, ser en f.eks. at det er langt, langt flere uførepensjonister i Statens Pensjonskasse enn det er AFP-pensjonister. Hvis jeg har lest den statistikken rett, er det nesten seks ganger så mange uførepensjonister. En ser også et annet interessant poeng, og det er at det er en del kjønnsforskjeller ute og går her. Uførepensjonering er først og fremst kvinnenes pensjonsordning, mens når det gjelder AFP, er et flertall av de aktive pensjonistene menn. Jeg synes det er viktig å holde fast ved at det er viktig å bli i arbeid lenger, men vi må også fokusere på muligheten til å utnytte egen restarbeidsevne når sykdom hindrer at man kan jobbe 100 pst. Undersøkelser viser også at det er noe veldig mange uførepensjonister ønsker, men de svarer: Det er ingen arbeidsgiver som vil ha meg på de betingelsene at jeg ikke vet når jeg har gode og dårlige dager. Det blir en viktig utfordring for samfunnet å legge til rette for å utnytte denne restarbeidsevnen. Regjeringen har varslet at den kommer tilbake til det i forbindelse med pensjonsreformen, gjennom at det skal bli enklere å kombinere arbeid og trygd.