Trygghet for liv, helse og velferd er helt grunnleggende. Å føle trygghet for at en god velferdsstat bistår når man trenger hjelp, er svært viktig for de aller fleste mennesker. Den norske velferdsstaten er et tverrpolitisk prosjekt. Vi er mer eller mindre alle enige om at en solid velferdsstat er viktig og riktig i dagens Norge. Men retningen og midlene kan vi nok være uenige om. Det er for så vidt bra, for gjennom ulike innfallsvinkler kommer debatten og de beste løsningene som flest mulig kan støtte opp om. La det også være en oppfordring til arbeids- og inkluderingsministeren som representerer en flertallsregjering. Regjeringen har i Soria Moria-erklæringen sagt at den skal framlegge en helhetlig plan for avskaffelse av fattigdom. Det er en bra visjon, som Venstre deler. Fordi fattigdom i vår tid, i vårt rike velferdssamfunn, er uakseptabelt, la regjeringen Bondevik fram – som den første i nyere tid – en egen tiltaksplan mot fattigdom. Den samlede innsatsen mot fattigdom utgjorde i perioden 2002–2006 4,9 milliarder kr. Statistikken viser at antallet sosialhjelpsmottakere går ned, flere kommer i jobb, og veksten i antallet uføretrygdede ser ut til å flate ut. Regjeringen Stoltenberg overtar statsrådpostene i en tid hvor viktige piler peker i rett retning. Vi vet alle at det å bekjempe fattigdom er komplisert, og det dreier seg ikke bare om penger. Vi deler målet. Om vi deler synet på hva de gode tiltakene er, vil tiden vise. Jeg kan i hvert fall love at vi skal være konstruktive og komme med gode innspill på det feltet underveis. For Venstre er det svært viktig at NAV-reformen følges opp på en god måte. Vi har store forventninger til NAV. Det var bred enighet om NAV-reformen da den ble vedtatt i Stortinget i mai i år. Det er også bred enighet om at en best mulig tilknytning til arbeidslivet er svært viktig for den enkeltes velferd. Vi skal ikke unnlate å se at det lever mennesker i dette landet som ikke har og ikke kommer til å få en stabil tilknytning til arbeidslivet. En velferdsstat må ivareta også de som faller utenom det ordinære arbeidslivet. Da snakker vi ikke om sosialklienter som må lære seg å stå opp om morgenen, slik statsråden valgte å uttrykke det i Dagbladet for en tid tilbake. I boken «Fattigdommens psykologi» beskriver Kjell Underlid hvordan opplevelsen av fattigdom er for langtidsmottakere av sosialhjelp. Deres beskrivelser stiller nok statsrådens uttalelser i et litt underlig lys. Venstre er opptatt av ordninger som skaper trygghet og verdighet, og som medfører forenkling, slik at borgerne kan ta i bruk ordningene. Ikke minst er vi opptatt av forpliktelser og krav – både til brukere og det offentlige. Det må være en gjensidighet til stede. Velferdsstaten kan ikke være en statisk størrelse, men må endres i takt med samtidens utfordringer. Ordninger som var riktige da flertallets levestandard var lav, er ikke nødvendigvis de rette i en tid hvor flertallet lever i velstand, mens et mindretall faller utenom. Det betyr at vi stadig må være kreative og kritiske i hvorledes vi velger å utforme velferdsstaten. Vi må være åpne for nye løsninger på nye eller gamle problemer. Det opplever jeg at statsråden er. Spørsmålet blir selvfølgelig hvilken vei statsråden ønsker å gå. Skal vi tolke hans uttalelser i media, ønsker han å bevare universalitetsprinsippet, men vil kutte i enkelte velferdsordninger for å få bukt med fattigdommen. For Venstre er derimot økt målretting viktig. Eller som vi pleier å si det: Mer til dem som trenger det mest. Det betyr at vi må sette inn størst ressurser på dem som har behov for et løft. Det ligger en erkjennelse i det at flertallet av oss har det svært godt. Mange av oss ønsker å gi avkall på nye, store ordninger – til fordel for dem som trenger det. Evnen til å prioritere dem som faller utenom, er et uttrykk for en grunnleggende og ekte solidaritet.