Det har vært hyppig argumentert for at lovendringen skal føre til at en ved fast ansettelse vil få en sikrere hverdag, en vil få rekruttert bedre kvalifiserte søkere, og en vil øke forutsigbarheten. Jeg er ikke helt overbevist om at det er riktig, og jeg er heller ikke helt trygg på statsrådens svar i replikkordskiftet her i stad i forhold til hvordan mobilitet kan sikres gjennom fast ansettelse på områder med spisskompetanse. Jeg tror det er riktig, som universitetene har varslet, at alternativet til disse prosjektstillingene er økt bruk av oppsigelse. Det betyr i praksis at en på denne måten vil bidra til å øke usikkerheten for flere, for dette vil ikke være prosjektstillinger og spisse prosjekter som nå har en naturlig avslutning – og i hvilken grad man har arbeid senere, vil være uavhengig av hva slags prosjekt man er med på, og litt avhengig av budsjetthumøret til den sittende regjering. Jeg synes en har hatt litt for ensidig fokusering på at dette skal bidra til en sikrere og tryggere hverdag for forskerne – det er ikke noe som tyder på det. Signalene både fra UHR og fra enkelte institusjoner er egentlig det motsatte. Representanten Huitfeldt kom med en liten hilsen til dem som er i denne typen forskningsstillinger i dag. Hun sa noe slikt som at man ikke klarte å rekruttere de beste. Jeg synes det var en dårlig attest fra Stortingets talerstol, rettet mot alle de dyktige forskerne vi har innenfor den offentlige høyskole- og universitetssektor i dag. Det er et annet moment som jeg synes debatten har tatt lite høyde for. Det er finansieringsusikkerheten på forskningsprosjekter generelt. Den er godt illustrert ved det budsjettforslaget som denne flertallsregjeringen har lagt frem. Forskningsinstitusjonene klarer å tilpasse seg, men resultatet er neppe en økt trygghet for forskerne.