I Norge har vi hatt en sterk tradisjon for å bruke politiske virkemidler for å nå felles samfunnsmål. Et av målene har vært å ha en jevn befolkningsutvikling i hele landet, i by og bygd. Derfor har vi brukt virkemidler til å spre verdiskapingen og å ha en verdiskaping der råvarene er. Gjennom lovstyring, gjennom råfisklov, gjennom konsesjonslov, gjennom støtteordninger som SND, gjennom energi- og industriutbygging, ja gjennom en rekke virkemidler har vi sikret verdiskaping rundt omkring i hele landet. Vi har også hatt et likhetsideal i forhold til tilgangen på offentlige velferdsgoder. Vi har hatt utbygging av lokalsykehus, av distriktshøgskoler, vi har valgt å ha en finmasket kommunestruktur med gode lokale velferdstjenester, og vi har brukt statlige og kommunale virkemidler for å legge til rette for et variert kulturliv i hele landet. Dagens spredte bosetting er en konsekvens av en rekke politiske og individuelle valg. Før valget i 2005 gikk mye av den politiske debatten på den ene siden nettopp rundt viljen til å bruke politiske virkemidler til å nå felles mål, og på den andre siden rundt troen på at det er markedet alene som skal styre utviklingen. I komiteinnstillingen er det lett å finne igjen denne politiske skillelinjen. Det kan graderes. Først kommer Fremskrittspartiet, så kommer Høyre, så kommer Venstre, og så kommer Kristelig Folkeparti. Fremskrittspartiet er helt tydelig, da de i sin hovedmerknad sier rett ut at det er markedet som «skal styre bosettingsmønsteret» i Norge. Så selv om en er enige om mye, er det en klar skillelinje, og den går på viljen og troen på at politikken kan brukes til å nå felles samfunnsmål. På høringen i forbindelse med distriktsmeldingen var det ti organisasjoner som kom. Av dem var det seks ungdomsorganisasjoner. Alle hadde en offensiv fokusering, der de pekte på mulighetene og hvilken rolle de kunne spille, og hvilken rolle samfunnet kunne spille for å få til en god utvikling i hele landet. Det gnistret i engasjement for Distrikts-Norge på vår komitehøring, og for å være helt ærlig er det ikke på alle komitehøringer det gnistrer. Jeg tar det som et lite tegn på at nettopp på en høring om distriktspolitikk er det det skjer at det kommer ungdomsorganisasjon etter ungdomsorganisasjon, og at de er offensive. Politikk for unge og distriktspolitikk hører sammen. For skal vi lykkes med å ha en jevn utvikling i hele landet, er det de unge som sitter på nøkkelen. Sentio/Norsk Statistikk gjennomførte en meningsmåling i sommer som viste at seks av ti unge ville bo på bygda, og at 34 pst. av bybeboerne kunne tenke seg å flytte ut av byen. I fjor viste den tilsvarende undersøkelsen at flertallet ønsket å bo i by. Trenden er altså i ferd med å snu. Flere ser positivt på å flytte ut og flytte til bygda. Alle, utenom Fremskrittspartiet, har i sine merknader vektlagt hvor viktig det er å ta den trenden på alvor, og hvor viktig det er å tilpasse virkemidlene til ungdom som ønsker å bosette seg ute på bygda. Det er tre elementer som et bredt flertall i komiteen løfter opp: 1. Attraktive arbeidsplasser. Skal unge flytte ut, må en ha attraktive arbeidsplasser.2. God lokal velferd, med barnehageutbygging, skole, trygghet rundt velferden.3. Godt fritids- og kulturtilbud. Det er de tre elementene alle utenom Fremskrittspartiet løfter opp i komiteinnstillingen, og det er helt i tråd med Regjeringens satsing i både budsjett og melding. Regjeringen viser handlekraft i forhold til de tre tingene som komiteen løfter: 1. Gjennom gjeninnføringen av differensiert arbeidsgiveravgift og satsingen på samferdsel legger man til rette for gode og varierte arbeidsplasser i hele landet.2. Gjennom den massive styrkingen av kommuneøkonomi og innretningen i forhold til en gedigen barnehageutbygging oppfyller en punktet om god lokal velferd.3. Gjennom kulturløftet som Regjeringen har valgt å prioritere nå to budsjetter etter hverandre, legger en til rette for et godt fritids- og kulturtilbud. Det er altså godt samsvar mellom de prioriteringer som et bredt flertall gjør i innstillingen til meldingen, og de prioriteringer som Regjeringen gjør. Men det som er den store forskjellen mellom dagens regjeringspartier og de foregående regjeringspartier, er at vi i tillegg til å skrive at vi ønsker å gjøre noe med det, faktisk gjør noe med det i handling, både gjennom kommuneøkonomi, gjennom gjeninnføring av differensiert arbeidsgiveravgift og gjennom samferdselssatsingen. Jeg ser fram til en god debatt.