Det nordiske samarbeidet er et av de eldste og mest omfattende regionale samarbeid i verden. Samarbeidet mellom Danmark, Finland, Island, Norge og Sverige samt Færøyene, Grønland og Åland styrker samhørigheten mellom de nordiske land og øker respekten for de nasjonale forskjeller og likheter. Det igjen gir større muligheter for at Norden kan hevde sine felles interesser i omverdenen og fremme det gode naboskap. Det nordiske samarbeidet står sterkt i våre land – det har flere talere vært inne på. Vårt lange og fredelige samarbeid kan være en inspirasjon for andre regioner i Europa. Forsvarministeren lanserte senest i desember det nordiske forsvarssamarbeidet som en modell for Balkan, nettopp fordi landene på Vest-Balkan har noe å hente i det samarbeidet vi har i Norden. Samarbeidet mellom de nordiske landene er i dag godt på veldig mange områder, og vi kan derfor trygt anbefale en slik samarbeidsform som en eksportartikkel. Det nordiske samarbeidet er likevel ikke helt uten utfordringer. Det kan forbedres på flere områder. For mange er nok det nordiske samarbeidet så naturlig at vi til daglig ikke tenker over det. Vi har en felles historie, vi har en felles kulturarv, og vi har en felles språkforståelse. Mange tar det tette samarbeidet og de åpne grensene som en selvfølge. Det gode fellesskapet har derimot en formell forankring. Det er et resultat av en rekke avtaler. Det er et resultat av en rekke slike møter som man i denne debatten – fra enkelte hold – har hatt en tendens til å karakterisere litt nedsettende. Det har altså ikke kommet av seg selv det vi tar som en selvfølge. De åpne grensene som nordiske borgere har nytt godt av gjennom årtier, har kommet som et resultat av den type aktivitet som Nordisk Råd har utvirket og fortsatt virker i. Vi nyter fruktene av en slik innsats, og det er ikke selvsagt at vi skal fortsette en slik utvikling, hvis ikke vi har et engasjement for at det faktisk blir tilfellet. Vi vinner på å opptre sammen. I dag utnytter vi nok ikke mulighetene for samarbeid og fellesskap godt nok. Det er fortsatt mye i samarbeidet og utvekslingen som er tungvint og vanskelig. Det har også blitt en utfordring for det nordiske samarbeidet med Danmark, Sverige og Finland som medlemmer av EU. Men i dette ligger det også en mulighet, ikke minst for Norge, som ikke er medlem av unionen. I den sammenhengen synes jeg lørdagens uttalelse fra den tidligere statsminister i Sverige, Ingvar Carlsson, var veldig positiv. Han innledet til debatt om det nordiske samarbeidets rolle ved å presisere at det nordiske samarbeidet er minst like viktig som tidligere og må økes mellom partiene i Norden og i Europa. Skal det gode samarbeidet bestå, må vi møte utfordringene med effektive tiltak. Jeg tror Norge har en unik mulighet med det norske formannskapet som nå innledes. Det er noe av grunnen til at vi har denne debatten. Det norske formannskapet har valgt å legge vekt på tre hovedprioriteringer: for det første samarbeidet i Europas nordområder, for det andre den nordiske velferdsmodellen og for det tredje kunnskap, fornyelse og verdiskaping. I tillegg skal det fortsatt arbeides aktivt for å sikre åpne grenser i Norden og et mer effektivt samarbeid. Til grunn for programmet ligger den nordiske strategien for en bærekraftig utvikling. Kristelig Folkeparti støtter disse prioriteringene. Jeg skal si litt om et par av utfordringene. Når det gjelder nordområdene, er utfordringene mange og omfattende. Derfor er det også viktig at vi har en helhetlig og samlet tilnærming til de sentrale spørsmålene i regionen. Det gjøres i dag en solid innsats i forhold til våre nærområder, men dette må styrkes. Særlig gjelder det samarbeidet med Nordvest-Russland, men også i Baltikum. Noe av det viktigste vi må fokusere på i denne sammenheng, er levekårene for fattige barn og deres familier, og ikke minst helseutfordringene. Det er hos naboen, det er på trappa vår, dette skjer! Den beskrivelse som representanten Brørby gav, gjelder medmennesker som ikke bor så veldig langt unna norskegrensen, og som har en virkelighet med et økende antall gatebarn, økende prostitusjon, økende forekomst av smittsomme sykdommer, hiv og tuberkulose, ikke minst blant barn. Det er en meget alvorlig helsesituasjon, og i dialog med russiske partnere er det mulig å gjøre noe. Vi trenger en fortsatt sterk fokusering på dette. Jeg vil også peke på den betydning det har, ja hvor avgjørende det er, at vi får til en større grad av felles forvaltning av naturressursene i nordområdene, slik at vi får en bærekraftig og miljøvennlig utvikling. Vi må håndtere de klima- og miljømessige endringene vi ser er i ferd med å vise seg i de svært sårbare områdene i Arktisk. Når det gjelder det arktiske samarbeidet, er det viktig at vi prioriterer klimaspørsmål, miljøforurensning og bærekraftig utvikling, og at vi har et særskilt fokus på urbefolkningers livsvilkår. Vi har utviklet, og arbeider fortsatt med å utvikle, meget strenge miljøkrav og oppfølging og overvåking av disse miljøkravene når det gjelder olje- og gassvirksomhet i nord på norsk side. Det kan vise seg å være ganske fånyttes hvis vi ikke får til en tilsvarende utvikling i andre deler av nordområdene. Det å sikre et forpliktende samarbeid rundt dette, tror jeg blir en veldig viktig miljøutfordring for Norge og Norden i tiden som kommer. La meg så si noe om velferdsmodellen. Magasinet Arbeidsliv i Norden rangerte nylig de nordiske land som vinnere når det gjelder å imøtegå globaliseringsutfordringer og forandringer. Vår velferdsmodell gir suksess, selv om mange har ansett globaliseringen som en trussel mot en sterk velferdsstat. Utfordringene er mange, og dem må vi møte. De nordiske landene har et høyt velferdsnivå, som det kan bli krevende å sikre i framtiden. Vi ønsker å ta vare på den nordiske velferdsmodellen. Vi må fornye og utvikle den. Jeg er også helt overbevist om at vi har mye å hente ved å utvikle denne nordiske velferdsmodellen i et samspill med andre land som er opptatt av de samme verdiene, og også land som ser til Norden som et eksempel når det gjelder å sikre en stor grad av deltakelse blant befolkningen kombinert med høye ambisjoner på velferdsområdet. I tillegg vil formannskapet framheve en rekke konkrete samarbeidsutfordringer på barne- og ungdomsområdet, og jeg vil særlig understreke kampen mot fattigdom og sosial utestenging, og arbeidet for å ivareta barns menneskerettigheter og bekjempe vold og overgrep mot barn og unge. Det nordiske samarbeidet må intensivere kampen mot grenseoverskridende kriminalitet. Det omfatter bl.a. kampen mot økonomisk kriminalitet, korrupsjon og menneskehandel. Det er viktig at formannskapet legger vekt på å videreføre et godt fungerende nordisk narkotikasamarbeid. Det er også viktig å ha et særskilt fokus rettet mot alkoholpolitikken. Mange har kritisert Norge for å være «annerledeslandet», med en alkoholpolitikk som går i motsatt retning og er annerledes enn resten av Europa. Det er en beskrivelse som er i ferd med å forta seg. Bondevik II-regjeringen beviste at vi har mulighet til å få gehør i Norden, og også i EU, for å føre en alkoholpolitikk som har et annet og felles utgangspunkt, nemlig færre alkoholrelaterte skader. Høsten 2004 vedtok de nordiske landene en erklæring om alkoholpolitikk, og under verdens helseforsamling i Genève i mai 2005 fikk det nordiske initiativet til en WHO-strategi mot skadelig bruk av alkohol bred og full tilslutning. Vedtaket innebærer at WHO for første gang siden 1983 setter alkohol som folkehelseproblem bredt på dagsordenen. Det er svært viktig å videreføre den nordiske dialogen om hvordan alkohol virker på folkehelsen, og hvordan skadeomfanget og de sosiale kostnadene for tredjeperson kan begrenses. Vi har fått bevist at det nytter å ta et nordisk initiativ. Det nytter å påvirke verden rundt oss og dermed rammebetingelsene og mulighetene for å føre videre den tradisjonen som Norden tross alt i det store og hele er sammen om når det gjelder alkoholpolitikken. Jeg vil utfordre Regjeringen til å ta dette engasjementet videre i forpliktende former og følge det opp både i nordisk sammenheng og i europeisk sammenheng framover. Arbeidsstyrken er en av Nordens viktigste ressurser. Vi må derfor sikre en velkvalifisert arbeidsstyrke og et velfungerende arbeidsliv. Det er viktig at tilgangen på arbeidskraft i årene framover blir ivaretatt. Samtidig vet vi at arbeidskraftbehovet øker innenfor flere sektorer. Det er en ytterligere begrunnelse for å satse på kunnskap og innovasjon, men også for å satse på å øke arbeidsinnvandringen. Utvidelsen av EU og EØS-avtalen gir muligheter for økt tilgang på arbeidskraft for de nordiske land. For at denne muligheten skal være reell og smidig, er det fortsatt behov for harmonisering av regelverket. Det har lenge vært arbeidet med å åpne grensene i Norden, men fortsatt finnes det for mange grensebarrierer mellom nordiske land. Vi kan f.eks. fortsatt ikke se et utvalg av våre nordiske naboers fjernsynskanaler. De som er statsborgere i ett nordisk land, men som jobber i et annet, har opplevd store problemer i forhold til ulike skatte- og avgiftsordninger, pensjoner og forskjellige sosiale ordninger. Når man går inn i dette og ser på hvilke barrierer som fortsatt finnes på tross av alt det arbeidet som er gjort gjennom årene, må en si en faktisk blir ganske overrasket over hva enkeltpersoner møter av hindringer. Dette må det gripes fatt i. Vi ser også mange problemer i forhold til dette på arbeids- og utdanningssiden. Målet om et grenseløst Norden krever kontinuerlig søkelys på slike forhold. La meg avslutningsvis si at vi i Kristelig Folkeparti er for å effektivisere, modernisere og fornye det nordiske samarbeidet. Men vi gjør det ut fra et genuint ønske om at det nordiske samarbeidet skal bli enda bedre fordi det er så viktig. Vi går ikke inn i den effektiviserings-, fornyelses- og endringsprosessen, som for så vidt har pågått lenge, med det utgangspunkt at dette trenger vi egentlig ikke. Vi går inn i det med det utgangspunkt at dette har vi trengt, og dette nyter vi godt av hver dag. Dette skal også de som kommer etter oss, nyte godt av. Derfor er det vårt ansvar å sørge for at det er effektivt, at det er moderne, at det er tilpasset nye utfordringer, og at det stadig er en dagsorden i det nordiske samarbeidet som er relevant i forhold til det som er våre nordiske borgeres hverdag. Vi skal ikke undervurdere betydningen av de mange små skritt i et slikt samarbeid, men hvis man begynner å så tvil, svekker man samtidig det folkelige, kulturelle og politiske nettverket som har så stor betydning for mange slik det fungerer i dag.