Med fare for ikke å tilfredsstille siste talers krav til ideologisk dybde skal jeg dog forsøke å snakke litt om politikk slik jeg ser samfunnsproblemene i et politisk perspektiv. Jeg har tenkt å snakke om mennesker, i strid med hva siste taler mener Høyre-folk bør gjøre. Jeg vil også snakke om mennesker i tilknytning til arbeidslivet, for jeg mener faktisk at noe av det som gir livskvalitet, er å ha et trygt og godt forhold til arbeidslivet. Derfor er en av de største utfordringene dette samfunnet står overfor, det faktum at ca. en fjerdedel av arbeidsstyrken er satt utenfor. Det var et hovedtema i den svenske valgkampen, som jeg kanskje synes skuet litt lenger fremover enn denne debatten. Man skal være litt forsiktig med å sammenlikne de to debattene, men det var et av hovedtemaene nettopp i Sverige. Det å sikre tilknytningen til fast arbeid dreier seg faktisk om livskvalitet, og det å gjenreise arbeidsevnen til dem som i dag ikke har tilknytning til jobb, dreier seg faktisk om å gjenreise selvrespekten – så vanskelig, men allikevel så enkelt. Den økonomiske siden ved det er selvfølgelig slik at mangel på arbeidskraft sannsynligvis kommer til å være det største hinder for vekst for kommende regjeringer i Norge i overskuelig fremtid. Det helt aktuelle perspektivet vil være at det å dempe presset i økonomien i dag ikke bare kan gjøres ved budsjettiltak, som vi skal komme tilbake til, men også ved tiltak som øker tilgangen på arbeidskraft. Det er kanskje vel så viktig. Jeg skal la det økonomiske perspektivet ligge med dette, men være relativt konkret og si at det er på to viktige områder vi kan øke tilgangen på arbeidskraft. Vi kan gjøre det lettere å få til arbeidsinnvandring i dette landet. Der er vi nå reddet av den utvidelsen som kommer i EU, og jeg håper Regjeringen meget tidlig vil signalisere at man ikke legger til rette for overgangstiltak for Bulgaria og Romania når den arbeidskraften blir en del av EØS-området. I Norge har vi hatt stor nytte av det utvidede EU for å løse våre vekstproblemer, hittil særlig i forhold til Polen og de baltiske land, og det er ingen grunn til å legge vanskeligheter i veien for å få ny arbeidskraft til landet. Men når det er sagt: Arbeidsinnvandring alene løser ikke våre problemer. Når det gjelder hovedbiten, må vi sørge for å bruke vår egen arbeidskraft bedre. Da synes jeg det er tre viktige områder å peke på. Det ene er at universitets- og høyskolereformen må lykkes ved at vi kan få ungdom tidligere ut i arbeid. Å få et årskull tidligere ut i arbeid betyr mye for verdiskapingen og også mye for trivselen og muligheten for å få jobb for unge mennesker. Så til det andre – de som kastes ut av arbeidslivet veldig tidlig. Med NAV-reformen har vi en helt annen mulighet til en effektiv formidlingstjeneste på den enkeltes premisser. Forsøk i to bydeler her i Oslo, som er på størrelse med en middels stor norsk by, hvor kommunen overtok Aetats penger, viser at man faktisk driver mer effektiv formidling med færre ressurser ved noe som jeg kaller en nærhetsmetode, som ganske enkelt går ut på følgende: En ung jobbsøker eller en med sosialtrygd kommer og spør om sine rettigheter, og får vite det, men får samtidig beskjed om – og jeg bruker arbeidsministerens ord – å komme tilbake på mandag, å stå opp om morran og melde seg til jobbsøking eller få en avklaring i forhold til hvilke problemer som melder seg for vedkommende: Har du språkproblemer, har du psykiske problemer, har du fysiske problemer, eller er du rett og slett klar til å gå ut i jobbtrening eller arbeidstrening? Gjennom språkkurs i en kombinasjon med arbeidstrening får man flere av våre innvandrere ut i jobb enn noen hittil har klart. Gjennom arbeidstrening får man også flere i jobb enn man har klart hittil gjennom formidling. Erfaringene fra slike forsøk er gode. Den andre erfaringen er at dess tidligere man klarer å stanse en trygdekarriere – for å bruke et uttrykk som jeg ikke liker, men som altså er en karriere i form av sykmelding, trygding, uføretrygding og attføring – dess bedre er resultatet. Derfor håper jeg også Regjeringen i sine – skal vi kalle det – utenomparlamentariske drøftelser av budsjettet som legges frem i morgen, om tiltak for å få ned sykefraværet, overveier å legge en hovedvekt på kanskje å øke bedriftenes muligheter for selv å drive attførings- og rehabiliteringstiltak i langtidssykmeldingsperioden. Tallene er nemlig skremmende. 85 pst. av dem som er langtidssykmeldte, kommer aldri tilbake. Menneskelig sett er det en tragedie, og økonomisk sett er det håpløst. Vi må gjøre noe tidligere i sykmeldingsperioden, og nye tiltak kreves av den grunn. Senere i denne måneden kommer vi tilbake til dette i en interpellasjon jeg selv har reist, om også å gjøre noe med seniorpolitikken. Det er uakseptabelt med 58 år som pensjonsalder i Norge. Vi må også gjøre noe med seniorene, slik at vi kan bruke den kompetanse de har bygd opp, lenger i arbeidslivet.