I slutterklæringen fra Arktisk Råds konferanse i Kiruna i august ble det satt fokus på et nordisk initiativ for å fremme den sosiale og menneskelige dimensjonen i det arktiske samarbeidet. Flere av innlederne på konferansen pekte på hvordan klimaendringer og miljøendringer vil påvirke menneskenes levevilkår i de nordlige områdene. Vi vet at nomadiske stammer i øst, i Russland, lever i frykt for at klimatiske forandringer skal påvirke deres levesett slik at det blir vanskelig å opprettholde en tradisjonell nomadisk levemåte. Havforskningsinstituttet og Norsk Polarinstitutt har lenge påpekt at klimaendringer først vil gjøre seg gjeldende i nordområdene. Arktis og Svalbard er særlig eksponert. Samtidig påpeker forskerne at de nordlige områdene blir berørt lenge før klimaendringer får radikal betydning for levemåte i sørlige nordiske områder. Det er viktig å ha både politisk og forskningsmessig søkelys på disse utfordringene, nettopp fordi mange mennesker i nord lever av et naturbasert økonomisk grunnlag. Jeg har med interesse lyttet til representanter for de russiske nenetsene når de beskriver sitt folks avhengighet av det naturen på tundraen kan gi, samtidig som disse representantene beskriver et godt og konstruktivt samarbeid mellom olje- og gasselskapene og de lokale myndighetene, et samarbeid som på Barentskonferansen i vår ble omtalt som et avtaleregime der både lokalbefolkning og industriinteressene i fellesskap har kommet fram til gode løsninger. Det var det som ble sagt, og jeg lyttet meget nøye. Det internasjonale polaråret 2007–2008 gir oss en unik mulighet til på nasjonalt nivå å gå inn med både forskningsmidler og midler til generell informasjon om sosiale utviklingstrekk i Arktis. Isolert sett kan man si at Norge som en tradisjonsrik polarnasjon må bruke polaråret til å løfte den polare arven fram i lyset, gi vår ungdom kunnskap om polarheltenes arbeid og forskningsresultater og på generelt grunnlag heve det norske folks viten om polare strøk og polare ekspedisjoner. Skal Norge opprettholde sin status som ledende polarnasjon, og det bør vi, må vi fortsette arbeidet på forskningssiden, et arbeid som for øvrig nyter stor anerkjennelse internasjonalt. Våre forskningsstasjoner på Svalbard er spennende. Vi må bruke også disse for å skape nysgjerrighet og interesse hos de unge for å bruke polområdene til vær- og klimaforskning og gi de unge lyst til å være med og avdekke polområdenes geologiske hemmeligheter. Her er det mye å hente i et nordisk samarbeid, og det er positivt at Nordisk Råd har satt opp ungdomssatsing som et prioritert område for Barentsrådet og i regionrådet. Sett fra mitt ståsted synes det som om Nordisk Råd har lyktes best i de tilfeller der man har valgt ut spesielle satsingsområder for samarbeidet, i stedet for å spre det over hele fjøla. Dette tror jeg er veien å gå også i framtida. En slik spisset satsing har gjort enkeltområder mer synlig og skapt forståelse både blant folk flest og i media for at nordisk samarbeid er en vinnersak for alle deltakende parter. Og når det gjelder nordområdene, er vår store nabo i øst den viktigste samarbeidspartneren å ha med på laget. Det er nok å nevne stikkord som marin ressursutnyttelse, olje og gass og miljøutfordringene.