Det kan være en pedagogisk utfordring å gjøre rede for både forslagets innhold og vurderingene fra komiteen når det gjelder selve forslaget, men jeg skal prøve som best jeg kan. Det er to begreper som står sentralt i komiteens gjennomgang av saken, og det er begrepene «autolog» og «allogen» transplantasjon. Jeg skal prøve å forklare begge begrepene. Det kan være lurt å ha for seg bildet av Marve Fleksnes. Først var han blodgiver, han gav en pose blod til beste for menneskeheten, som han uttrykte det. På mange måter var han da en allogen giver, han skulle altså gi blod, men det var ikke primært meningen at han skulle ha blodet tilbake selv. Så var han utsatt for en relativt bagatellmessig hendelse og kom inn igjen. Da han fikk blodoverføring, viste det seg at det var hans eget blod som han fikk. Det er da en autolog blodtransfusjon. Nå er det ikke snakk om vanlige blodoverføringer i dette forslaget, men det er snakk om ivaretakelsen av navlestrengsblod. Navlestrengsblod oppstår naturlig nok i forbindelse med en fødsel, som det blodet som befinner seg i navlestrengen. Det har vært forsket lenge på stamceller både fra ufødte og fødte individer. De cellene man får fra navlestrengsblodet, er altså en type celler som man kan få til å omdanne seg til annen type vev i kroppen, og som dermed kalles stamceller. Det som forslagsstillerne tar opp her, er et forslag som lyder som følger: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag som sikrer at fødende kvinner som ønsker det, ved medvirkning av fødeavdelinger/helseforetak, skal kunne få blod fra navlestrengen tappet, nedfrosset og lagret på kvalitetssikret måte, med henblikk på mulig fremtidig bruk av stamceller i behandling av sykdom.» Det er altså slik at private firmaer i dag tilbyr oppbevaring, nedfrysing, av den typen blod vi snakker om her, stamceller fra navlestrengsblod. Men fordi kvinnen føder på en offentlig fødeavdeling eller fødestue, vil det være en utfordring for det helsepersonellet som er der, å ivareta disse blodproduktene på en forsvarlig måte. Dermed får man i skjæringspunktet mellom det private og det offentlige en utfordring i forhold til retningslinjer og kjøreregler for dette. Vi vet at Regjeringen i dag er i gang med å utarbeide den typen retningslinjer. Komiteen har merket seg at arbeidet er i gang, og ber om at man raskt sluttfører det. Det vil på mange måter løse den utfordringen vi står overfor i forhold til de private firmaene, at man har klare retningslinjer: Sykehusene og fødestuene vil vite hva man har å forholde seg til, dersom tilbudet skal tas i bruk. Så er spørsmålet: Skal man stimulere til at man i regi av det offentlige etablerer den typen banker? Her har vi fått faglige vurderinger som er helt klare på at det skal man ikke. Blod som skal overføres tilbake til den enkelte som gav det, og denne typen blodprodukter, har så liten nytteverdi at det ikke kan ha noe for seg å etablere den typen biobanker. Derimot ser vi på verdensbasis at det er etablert 21 biobanker som dreier seg om såkalt allogen transplantasjon, altså at man gir blod som andre med samme vevstype kan komme til å benytte seg av. Det er tankevekkende at Norge, som vi har vedtatt skal være et foregangsland når det gjelder bruken av stamceller fra fødte individer, i så liten grad tar initiativ til å videreutvikle dette. Det er ikke slik at komiteens flertall har tatt til orde for at man generelt skal etablere biobanker for navlestrengsblod, men vi har sagt at man må sikre en oppbevaring av det blodet på en måte som gjør at man kan forske på det også etter å ha oppbevart det noen år. Jeg har registrert at det i foregående uke i Vårt Land var et oppslag der professor Steinar Funderud kritiserer flertallet, bestående av Arbeiderpartiet, SV og Fremskrittspartiet, fordi man mener at dette er helt unødvendig. Jeg har stor respekt for de fagmiljøene som driver med den typen forskning, og jeg er veldig lydhør for innsigelser, men jeg tror den kritikken som her kommer fra fagmiljøene, beror på en misforståelse. Det vil ikke være mulig å ha en forskning på det flertallet er på jakt etter, nemlig om det er mulig å bruke disse cellene etter en god del år, uten at man på en eller annen måte oppbevarer dem i en del år for så å ta dem opp for å forske på dem på nytt. Det ligger i sakens natur at når flertallet så sterkt sier at vi skal tilrettelegge for den typen forskning, vil flertallet også vektlegge at man har midler til det. At forskning skal kunne skje på dette området, står altså ikke i motstrid til at man skal ha en forsvarlig oppbevaring av materialet. Det betyr heller ikke at man overalt hvor kvinner føder, skal stimulere til opprettelse av den type biobanker, men at man i begrenset grad skal ha et biologisk materiale som kan brukes til slik forskning. Så vil det være opp til Regjeringen å foreta den nødvendige utredning for å tilrettelegge for det.