Jeg skal avgrense meg til å kommentere to forhold i denne nysalderingen. Det ene er den eksepsjonelt gode skatteinngangen, og det andre er de ytterligere faresignaler som vi nå ser for overoppheting i norsk økonomi. Nå har jeg tidligere hevdet at Venstres skattepolitikk på sikt vil føre til økt skatteinngang og dermed mer til fellesskapet, selv om vi reduserer det totale skattetrykket. Det er innretningen på skattepolitikken som er avgjørende, ikke om summen i det enkelte statsbudsjett viser en samlet skattelette eller skatteskjerpelse. Dette ble i sin tid latterliggjort av Jens Stoltenberg, som kalte en slik politikk for «voodoo-økonomi», og av finansminister Kristin Halvorsen, som i Dagbladet 22. mars i år kalte dette for «humbug». Nå har vi altså nok en gang i dette dokumentet fått fasiten. Skatte- og avgiftsinntektene fra Fastlands-Norge anslås å bli om lag 12,2 milliarder kr, som nettopp nevnt av representanten Syversen, og det er i saldert budsjett for 2006. Tallene viser at skatteinngangen har økt hvert år de fire siste årene, på tross av en betydelig, men målrettet skattelette fram til og med 2005. Det er altså resultatene fra denne skattepolitikken som Regjeringen nå nyter godt av, og det er verken voodoo eller humbug, men en målrettet og god politikk. Regjeringen argumenterer med at dette skyldes konjunktursituasjonen. Det er jeg heller ikke uenig i, men konjunktursituasjonen har sammenheng med den politikken som føres, og ikke minst den politikken som er ført. Det fikk vi smertelig erfare da vi overtok regjeringsmakten i 2001, med stigende rente og stigende arbeidsledighet. Og vi husker at sentralbanksjefen i sin tale i februar 2002, startet med å si at norsk økonomi var i ulage. Det var konjunktursituasjonen som innledet forrige periode. Så har vi sett at en bedre skattepolitikk for næringslivet fører til flere bedriftsetableringer, flere arbeidsplasser, og dermed økt skatteinngang og en bedre konjunktursituasjon. Det er de siste årene et bevis for. Det er Regjeringen som er ansvarlig for å fastsette rammene for en ansvarlig finanspolitikk. Jeg har i den siste tiden blitt usikker på hvor mye av dette ansvaret Regjeringen faktisk tar inn over seg. Mye tyder på at Regjeringen overlater for mye av konjunkturstyringen til pengepolitikken. Det er bare å vise til at Norges Bank har oppjustert rentebanen/-prognosen to ganger etter valget 2005, og at renten nå er høyere enn det som ble lagt til grunn i renteprognosen som ble presentert i nasjonalbudsjettet for 2006. Regjeringens politikk med en ekspansiv finanspolitikk i kombinasjon med dårlige incentiver til privat sparing, skatteskjerpelser og utilstrekkelige tiltak for å imøtekomme etterspørselen etter arbeidskraft, vil måtte resultere i raskere og større økning i renten enn det som er strengt tatt nødvendig. Høyere rente i Norge enn hos våre handelspartnere slår normalt ut i en sterk krone, noe som svekker konkurransekraften til norske arbeidsplasser og bedrifter, og så er vi over i en uheldig rundgang, som vi har smakt på før. Derfor har Venstre stått for en annen kurs både i budsjettet for 2006 og i budsjettet for 2007. Jeg er ikke nødvendigvis direkte uenig med finansministeren i at isolert sett betyr kanskje ikke en halv milliard eller én milliard nødvendigvis veldig mye for renten eller presset i økonomien, men signaleffekten og viljen til å justere kursen også framover, gjør det, spesielt om de som faktisk er ansvarlige for utøvelsen av pengepolitikken, sender slike signaler. Det er bare å se på effekten av sentralbanksjef Gjedrems uttalelser i forbindelse med et nettmøte hos Dagens Næringsliv torsdag i forrige uke, der markedsrentene steg kraftig etter at uttalelsene til Gjedrem ble tolket slik at renten kom til å bli økt kraftigere og sterkere. Det er derfor grunn til å utfordre finansministeren til både å vise vilje til ansvar og dermed nødvendig kursendring i den situasjonen vi nå er oppe i, og til å varsle at det blir helt nødvendig med moderate lønnsoppgjør i årene som kommer, om en skal klare å lande konjunkturtoppen på en myk måte.