Afghanistans historie er fylt av krig og uroligheter. Afghanistan kom inn i min bevissthet da Sovjetunionen angrep landet ved juletider i 1979. Men selv ikke for en av den kalde krigens supermakter var dette landet lett å kontrollere. Resultatet ble at de sovjetiske troppene etter ti års okkupasjon trakk seg ut av landet. Få år etter at de sovjetiske troppene trakk seg ut, kollapset kommunistregimet i Kabul. Veien lå åpen for stridigheter mellom forskjellige fraksjoner av motstandsbevegelsen, og endte med at Taliban-regimet tok kontroll over landet i 1996. Det var først etter angrepene i New York 11. september 2001 at Taliban skulle falle. Regimet lot Osama bin Laden være gjest og oppholde seg i landet, og dette på et tidspunkt da USA ikke lenger var i tvil om hvem som hadde hovedansvaret for angrepet på World Trade Center. Sent i 2001, på en konferanse i Bonn i Tyskland, ble et politisk grunnlag for en politisk rekonstruksjon av Afghanistan utformet. Denne prosessen dannet så grunnlaget for presidentvalget i oktober 2004, da Hamid Karzai ble Afghanistans første demokratisk valgte president. Og i september i år ble altså nasjonalforsamlingen valgt. Hvis vi ser litt overordnet på det, er Afghanistans utvikling svært positiv. På nesten ti år har Afghanistan gått fra å være styrt av det fundamentalistiske Taliban-regimet, til å bli styrt av en valgt president med støtte fra en demokratisk nasjonalforsamling. Denne politiske transformasjonen av Afghanistan har Norge bidratt til – ikke bare militært. Norge har også bidratt med bistand, og den samlede bistanden til Afghanistan er på rundt 300 mill. kr i år. Jeg tror likevel at selv om noen politiske milepæler er oppnådd, er det viktig at vi ikke trekker oss ut for tidlig. Knapt noe ville trolig vært mer skadelig for Afghanistans utvikling enn om vi og våre samarbeidspartnere ikke står løpet ut. Det norske forsvaret har gjennom sin innsats i Afghanistan vist at utviklingen av Forsvaret har kommet langt. Omstillingen av Forsvaret har hatt en retning som gjør at vi i dag kan ha et militært engasjement i utlandet. I Forsvaret kan man i dag se på en utenlandsstasjonering og oppdrag i utlandet som en naturlig del av egen karriere, og som en naturlig del av norsk forsvars- og sikkerhetspolitikk. La meg understreke at det ikke er noen endringer i kravene til norsk deltakelse i utlandet, som er at alle operasjoner skal utføres i henhold til operasjonenes mandat og våre folkerettslige forpliktelser. Prioriteringen av operasjonen ISAF som hovedsatsingsområde for norsk militær innsats i utlandet i nærmeste framtid vil være en manifestering av tre sentrale forsvars- og utenrikspolitiske forhold: Norges vilje til å stå ved forpliktelsene til Afghanistanvår vilje til å ta vår del av NATOs forpliktelservår vilje til å støtte opp om det arbeidet FN gjør Om jeg skal oppsummere, vil jeg kalle det en innsats i fredens tjeneste.