Etter å ha hørt på et interessant innlegg fra saksordføreren må jeg umiddelbart tilkjennegi at jeg har behov for å si at jeg ikke tilhører dem som tror at alt var så veldig mye bedre før. Når det er sagt, er det et greit utgangspunkt for meg som konservativ å ta at alle mennesker er likeverdige, uavhengig av individuelle kjennetegn, egenskaper og gruppetilhørighet. Bare et demokrati som legger til grunn at alle borgere skal ha lik rett til deltakelse og innflytelse, kan ivareta denne respekten for folks likeverd. For oss er det maktpåliggende å minne om at demokrati er noe langt mer enn rent flertallsstyre gjennom besluttende organer. Også individuelt rettighetsvern, rettssikkerhetsgarantier og sikring av mindretallets rettigheter er grunnleggende elementer i demokratiet. Makt- og demokratiutredningen tegner et meget dystert bilde av det norske demokratiets tilstand. Hovedbildet til flertallet er at folkestyret forvitrer. Selv om det er all grunn til å ta på alvor flere av de utviklingstrekk som Makt- og demokratiutredningen peker på, mener jeg de trekker en altfor pessimistisk konklusjon. Rett nok er det slik at deltakelsen ved valg har vist en synkende tendens gjennom mange år. Spesielt ved lokalvalg er valgdeltakelsen blitt betydelig lavere gjennom de siste tiår. Jeg synes ikke dette er spesielt oppsiktsvekkende. La meg peke på noen forhold. Det lokalpolitiske handlingsrommet er blitt for lite gjennom ulike statlige styringstiltak vedtatt av regjering og storting opp gjennom årene. Når stortingsflertallet ikke engang hadde tillit til at lokalpolitikerne kunne bestemme hvordan søskenmoderasjonsordningen for barnehagebetaling skulle være, men også her måtte træ statlige bestemmelser ned over hodene på lokalpolitikerne, er det kanskje ikke så rart at velgerne føler at avgjørelsene blir tatt andre steder enn i kommunestyret. Blant velgere flest er det en ganske utbredt oppfatning at det er vanskelig å oppfatte klare politiske meningsforskjeller mellom partiene på lokalplanet i mange kommuner. Dersom enigheten i det jeg vil kalle «AS Kommunepartiet», blir så stor at det ikke er mulig å identifisere reelle politiske forskjeller, er det heller ikke så rart at velgerne ikke tar seg bryet med å stemme. Vi har allmenn stemmerett i dette landet, men vi har ingen stemmeplikt. Det å la være å stemme er også et valg. Det kan også være et uttrykk for at folk flest er ganske fornøyd med tingenes tilstand når det kommer til stykket. Jeg er imidlertid ikke i tvil om at velgerne faktisk møter opp i stort antall når de oppfatter at deres deltakelse er viktig, og at det er viktige spørsmål som skal avgjøres. Jeg tror vi vil få se dette ved det kommende stortingsvalget, at valgdeltakelsen øker fordi velgerne vil stå overfor valget mellom to klare regjeringsalternativer som anviser to ulike retninger for det norske samfunn: et rød-grønt sosialistisk alternativ, med høye skatter og mindre valgfrihet for den enkelte, og et klart ikke-sosialistisk alternativ, som gir fortsatt lavere skatter og mer valgfrihet. Offentlig sektor styres på en annen måte enn tidligere, gjennom delegering, fristilling og mer overordnet styring, og deltakelsen fra folk har tatt andre former. Dette har medført mindre makt til politiske organer, og mulighetene for brukervalg og brukerinnflytelse er blitt styrket. Gjennom dette har deltakelsen fra folk økt. Og jeg kan ikke med min beste vilje se at det skulle være noe problem for demokratiet i Norge at folk får større valgfrihet, større muligheter til å bestemme over egne liv, ikke bare hvert fjerde år, men faktisk hver dag. Jeg kan forstå at politiske krefter som bekjenner seg til andre ideologier, kan oppfatte dette som truende og kanskje skummelt, at det kollektive svekkes, og at mulighetene til å styre samfunnet i retning av sin modell for drømmesamfunnet blir mindre. For egen del vil jeg si at dette ikke på noen måte er truende, men snarere en stor befrielse. I debatten omkring den forrige maktutredningen stod det korporative samfunn og debatten om organisasjonenes makt sentralt. Også ved denne korsvei er dette sentrale problemstillinger. Jeg er derfor glad for at et flertall i komiteen og Stortinget gjennom komiteinnstillingen uttaler: «De store næringslivs- og yrkesorganisasjonene har likevel gradvis fått uforholdsmessig stor makt, og mange som ikke deltar i disse har vanskelig for å nå fram. Organisasjonens talspersoner deltar stadig oftere som politiske aktører på generell basis, utover det deres rolle som partsinteressent skulle tilsi, og uten å stille til valg.» Det er avgjørende viktig for et godt fungerende demokrati at det ikke oppstår for nære relasjoner og bindinger mellom partier og deres representanter i folkevalgte organer og bestemte interessegrupper. Dersom samarbeidet med partene i arbeidslivet skal fungere formålstjenlig, er det viktig at myndighetene forholder seg til de ulike organisasjonene på en likeverdig måte og ikke gir en enkelt organisasjon langt større innsyn, makt og innflytelse enn de øvrige. Et annet utviklingstrekk som gir grunn til bekymring, er det faktum at Stortinget som bevilgende myndighet ved en rekke tilfeller blir spilt ut over sidelinja. Når det gjelder det såkalte inntektspolitiske samarbeidet, har vi opp gjennom årene hatt flere eksempler på tiltak, reformer og sosiale ordninger som er forhandlet frem i lønnsoppgjørene, og hvor det er konstatert uheldige økonomiske konsekvenser i ettertid og hvor utredninger av konsekvenser har vært fraværende før vedtak er fattet. Når et oppgjør er forhandlet frem mellom partene i arbeidslivet, og det forventes at Stortinget i etterkant strør sand på enigheten fordi bordet fanger, undergraves i realiteten Stortingets helhetsansvar. Det endelige og helhetlige ansvar for å kunne disponere statens midler er tillagt Stortinget som bevilgende myndighet. Stortinget må derfor ha den reelle og ikke bare den formelle innflytelse over forslag og beslutninger som har store økonomiske konsekvenser. I komiteens innstilling står drøfting av ulike forhold knyttet til temaet flertalls- og mindretallsregjeringer sentralt. Her er det opplagt meningsforskjeller mellom partiene som nok i betydelig grad er preget av den aktuelle politiske situasjon tre måneder før stortingsvalget. Jeg tror vi alle bør være ærlige nok til å innrømme at både flertalls- og mindretallsregjeringer har klare fordeler og ulemper. Det var vel ikke slik at Norge var et demokratisk idealsamfunn fra 1945 frem til 1965, da Arbeiderpartiet hadde rent flertall eller tett opp mot rent flertall alene. Ettpartistaten som begrep er vel ikke det som oppfattes som spesielt demokratisk. På den annen side er det heller ikke mye å trakte etter at velgerne setter sammen Stortinget på en slik måte at det blir en rekke partier representert med en rad ulike særinteresser og kjepphester uten tanke for helhet og styringsansvar. Gjennom de siste 34 år har mindretallsregjeringer faktisk vært normalsituasjonen i Norge. Bare med unntak av årene 1983–1985, hvor Kåre Willoch ledet en flertallsregjering, har Norge hatt mindretallsregjering siden 1971. Det kan vanskelig hevdes at Norge er et spesielt vanstyrt land, når vi år etter år kåres av FN som et av verdens aller beste land å bo i. Makt- og demokratiutredningen har pekt på en del utviklingstrekk som gir grunn til bekymring. Samtidig må vi, når vi behandler en såpass stor og viktig sak, måle de funn og de konklusjoner som Maktutredningen presenterer for oss, ut fra vårt eget ståsted, våre egne vurderinger og korrigerende informasjon. Vi kan ikke, slik jeg har inntrykk av at litt for mange har gjort i denne saken, legge ukritisk til grunn det en gruppe forskere har kommet frem til, som en slags fasit med tre streker under. Jeg synes bildet er langt mer nyansert enn det flertallet i Maktutredningen har presentert for oss, og jeg synes behandlingen i komiteen og innstillingen gir uttrykk for nettopp det.