Denne debatten skal tradisjonelt være opposisjonens debatt, og opposisjonens mulighet til å få fram sin politikk i forhold til Regjeringens. Det vi har hørt mest om i dag fra opposisjonens taleres side, er kritikk av Regjeringen. Den ene kritikken går ut på at Regjeringen ikke gjør noe, og ikke følger opp sine løfter fra Soria Moria-erklæringen. Løftebruddregjeringen, sa representanten Børge Brende. Representanten Sponheim sa noe i retning av at kaos, vingling og beslutningslammelse er Regjeringens varemerke. Her må vel representanten Sponheim ha fått med seg et gammelt referat fra et Venstre-møte opp på talerstolen. Nå er påstandene feil, men om Brende, Sponheim og de andre hadde hatt rett, burde ikke det avfødt en viss glede i opposisjonen, og ikke kritikk? Det ville jo betydd at landet ikke ble utsatt for Regjeringens politikk, en politikk opposisjonen mener er feil, uheldig og skadelig for landets framtid. Den andre kritikken går ut på at Regjeringen ikke har ført landet inn på en ny kurs, slik som vi lovet før valget. Regjeringen viderefører visstnok bare den gamle regjeringens politikk, den regjeringen som dagens opposisjonspartier enten satt i, eller var parlamentarisk basis for – var det vel representanten Carl I. Hagen kalte det for. Men det burde jo i enda større grad gledet opposisjonen. For da ville jo den politikken de mente var så strålende, og som førte til at dagens regjering kom til såkalt dekket bord, fortsatt preget samfunnsutviklingen. Det er bare en låt, sa moren min, og den er ille. Det disse påstandene viser, er at opposisjonen ikke vet hvilket ben den skal stå på når den angriper Regjeringens politikk. Men det interessante er jo at kritikken går mer på at Regjeringen fører for lite rød-grønn politikk, enn på innholdet i Regjeringens politikk og den nye kursen det gir for samfunnsutviklingen. Det er kanskje ikke så rart, for de fire opposisjonspartiene står ganske langt fra hverandre når de glimtvis snakker om egen politikk og egne visjoner for framtiden. Slik har denne debatten bekreftet at opposisjonen ikke bare spriker, det er jo ikke unaturlig når det er fire partier, men at det fortsatt er en avgrunn mellom det største opposisjonspartiet og de andre. Og den avgrunnen går på det mest sentrale i politikken, det økonomiske. I tillegg er det på viktige politikkområder prinsipielle forskjeller mellom partienes tilnærminger. De tidligere regjeringspartiene glir fra hverandre. Høyre har gått fra å være et skatte- og skoleparti til å bli et asfaltparti, og inviterer i media Fremskrittspartiet til samarbeid. Kristelig Folkeparti posisjonerer seg som det konstruktive opposisjonspartiet med klar front mot Fremskrittspartiets politikk og verdier. Og Venstre er og blir Venstre.