Jeg vil starte med å gi honnør til representanten Elisabeth Røbekk Nørve for gjennom denne interpellasjonen å fokusere på status for arbeidet med individuell plan, eller IP som det kalles, for rusmiddelmisbrukere. For meg er det viktig å understreke at IP først og fremst skal være et verktøy for et samarbeid på tvers av etater, både internt i kommunen og mellom forvaltningsnivåer, eller første- og annenlinjetjenesten, om man vil. Den grunnleggende ideen med IP er jo at den skal være til tjenestemottakerens beste og sørge for at tjenestemottakeren får den behandling og ikke minst oppfølging han eller hun har krav på. Noe av det viktigste med IP for en rusmiddelmisbruker er hva som skal skje etter behandling. Det er da kommunen kommer inn med tyngde og har ansvaret. Tjenestemottakeren trenger ofte poliklinisk behandling fra spesialisthelsetjenesten som må gis i samarbeid med kommunale tjenester. Det kan bety overgangsbolig med tett oppfølging, hjelp til å komme ut av en ofte håpløs gjeldssituasjon og hjelp til å komme i ordnede forhold med skole, arbeid eller trygd. Individuell plan skal inneholde klare regler og planer for hvordan denne skal gjennomføres. Situasjonen er dessverre slik, som representanten Røbekk Nørve refererte til, at mange kommuner ikke har gode nok tilbud om oppfølging. Da kan det være vanskelig å se hvordan IP skal fungere. Dette poenget understrekes ytterligere av det faktum at IP etter intensjonen skal evalueres minst en gang pr. år etter som tjenestemottakeren har fremgang i prosessen mot et rusfritt liv. Det betyr at behovet for støtte hele tiden endrer seg underveis. IP må rett og slett være et levende dokument der samhandlingen mellom tjenestemottaker og hjelper er sentral. Da er det problematisk at det rundt om i kommunene sitter ansatte som kan ha opptil 40–50 tjenestemottakere, som hver skal følges opp med individuell plan. Det aktualiserer behovet for å satse på kompetanseheving og spesialisering av ansatte, og behovet for både interkommunalt og tverretatlig samarbeid. Jeg hadde sist helg æren av å være en av gjestene på landsmøtet til Landsforbundet Mot Stoffmisbruk i Tromsø. Her fikk vi høre innlegg fra en tidligere stoffmisbruker som kunne fortelle en suksesshistorie om IP – et opplegg der både kommunalt ansatte, politi, prest og guttens egen mor, blant flere, var involvert i oppfølgingen. Det var utrolig sterkt å høre fra en tjenestemottaker i en kommune der man hadde grepet mulighetene og virkelig fått fasong på arbeidet med IP. Ikke var det spesielt kostnadskrevende heller, selv om ettervern alltid vil kreve store ressurser. Men her handlet det mye om hvordan arbeidet ble organisert, og det var også mye av poenget i det helse- og omsorgsminister Gabrielsen snakket om i sitt innlegg. Og som sagt: Det viktige med denne interpellasjonen er at IP løftes frem og opp, og at man stimulerer kommunene til å finne de gode løsningene.