For en drøy måned siden kunne vi markere 1-årsjubileet for den nye regjeringen. Ett år er kort tid, for kort til at vi er i mål på alle områder. Men ett år er også lang tid, lang nok til at vi kan se en ny kurs: med mer fellesskap framfor skattelettelser, med bedre offentlige tjenester framfor privatisering, med økt trygghet for vanlige arbeidsfolk framfor flere midlertidige jobber. Statsbudsjettet viser at vi holder det vi har lovet. Vi lovte at alle som ønsket det, skulle få plass i barnehage. Derfor legger vi opp til full barnehagedekning i 2007. Vi lovte å satse på kunnskap. Derfor tar vi et kraftig løft for skolen. Vi lovte gratis læremidler i videregående opplæring. Nå gjennomfører vi det. Vi lovte å styrke eldreomsorgen. Nå gjør vi det gjennom et historisk løft i kommuneøkonomien i år og neste år. Vi er godt på vei mot 10 000 nye årsverk i eldretjenestene. Vi holder løftet om en historisk satsing på kultur. Vi tar et massivt løft mot fattigdom. Bistanden øker mer enn noen gang. Men for å kunne dele mer, må vi også skape mer. Næringslivets viktigste krav er bedre samferdsel. Vi lovte å øke bevilgningene til vei og jernbane med 2 milliarder kr mer pr. år enn det den forrige regjeringen hadde planlagt. Vi holder det vi lovte. Dette er den sterkeste veksten i veibevilgninger på 15 år og for jernbane på 25 år. Og viktigst: For norsk næringsliv er det avgjørende at det føres en ansvarlig økonomisk politikk som ikke øker presset på renten eller truer næringslivets konkurranseevne. Det er første gang siden den forrige Stoltenberg-regjeringen at det legges fram et budsjett som følger handlingsregelen. Så hører jeg at enkelte sier at grunnen til at Regjeringen kan satse så kraftig på mange nye velferdsoppgaver, er at vi har gode økonomiske tider. Det har aldri vært en ulempe at økonomien i landet går godt, men det er ikke grunnen til at Regjeringen har fått til store satsinger på en rekke områder i budsjettet. Satsingen skyldes et politisk valg. Vi har valgt bedre velferd framfor lavere skatt, slik vi lovte før valget. Eldreomsorg, skole, barnehager og samferdsel har stått fremst i køen. Skattelettelsene for høytlønte har måttet vike. Per-Kristian Foss foreslo nesten 7 milliarder kr i nye skattelettelser for 2006. Stoltenberg-regjeringen har i stedet økt skattene for dem som har mest, med 5 milliarder kr i 2006 og 2007. Det betyr at Stoltenberg-regjeringen har 12 milliarder kr mer å bruke på velferd i 2007 enn det Bondevik-regjeringen hadde hatt hvis den hadde fortsatt, dersom den ikke hadde lagt inn ytterligere skattelettelser. Nå er ikke 12 milliarder kr forskjellen mellom himmel og avgrunn, men 12 milliarder tilsvarer hele økningen til barnehageutbygging på 3,2 milliarder kr, hele den historiske økningen på vei og jernbane på 2,1 milliarder kr, hele økningen til eldreomsorg og skoler i kommunene på 3,7 milliarder kr, hele milliarden til bekjempelse av fattigdom og hele den historiske økningen i bistandsbudsjettet på 2,2 milliarder kr til sammen. Til sammen! Jeg registrerer at også Kristelig Folkeparti og Venstre langt på vei synes å være enig i denne satsingen på å bygge ut velferden framfor å gi nye skattelettelser. Det er jeg glad for. Jeg er også glad for at regjeringspartiene og Kristelig Folkeparti har gått sammen om å styrke den viktige innsatsen som frivillige organisasjoner og institusjoner bidrar med i vårt samfunn. På enkelte felt kan man se store endringer allerede etter ett år med en ny regjering. På andre områder er hvert enkelt skritt mindre merkbart. Den sosialdemokratiske historien i Norge viser at de mange små skrittene over tid har gitt store forandringer. Da Gro Harlem Brundtland tok over som statsminister i 1986, hadde svangerskapspermisjonen stått stille på 18 uker i alle de år som Kåre Willoch hadde sittet i stolen før henne. Da hun gikk av ti år senere, var det gjennom en rekke små skritt foretatt en utvidelse fra 18 til 52 uker. Vi har i dag en av verdens beste permisjonsordninger for småbarnsforeldre, men den ble innført over flere år uten voldsom oppmerksomhet. På en rekke felt ser vi nå hvordan Norge forandres, skritt for skritt. Vi ser hvordan samfunnet styres i en annen retning enn under den forrige regjeringen. Jeg har registrert at Siv Jensen i en debatt etter at statsbudsjettet var lagt fram, sa at full barnehagedekning ville vi nok ha fått uansett hvem som styrte. Da vil jeg spørre: Hvorfor fikk ikke de borgerlige partiene det til i alle årene de styrte? Svaret er enkelt: De prioriterte skattelette framfor denne typen velferdsoppgaver. Det betyr noe hvem som styrer landet! I den politiske debatten blir den nye regjeringen lett sammenliknet med den forrige regjeringen. Men alternativet til dagens regjering er ikke lenger en Bondevik-regjering. Det er en Jensen-regjering. Det er Fremskrittspartiet som nå er den dominerende kraft på borgerlig side. Det er ikke mulig å se noe borgerlig alternativ uten støtte fra Fremskrittspartiet. De borgerlige partienes budsjettforslag viser imidlertid at det er høyst uklart hva opposisjonen vil. Ville en Jensen-regjering brukt mer oljepenger eller mindre? Ville den økt bevilgningene til Forsvaret eller redusert dem? Ville den satset på store kutt for kulturen eller påplussinger? Ville den lagt ned store deler av jernbanenettet eller styrket tilbudet? Ville den lagt ned jordbruket ellet opprettholdt det? Ville den ha hatt et levende lokaldemokrati eller sentralstyrt skolene og eldreomsorgen? Ville den kuttet i kommuneøkonomien eller styrket den? Ville den ha kuttet på miljøtiltak eller økt innsatsen? Alle disse valgene er det rom for innenfor de ulike budsjettalternativene fra opposisjonen. Opposisjonens budsjettalternativer viser fundamentalt ulikt verdisyn i en rekke viktige spørsmål. Man er ikke i nærheten av å være enige, selv ikke om de mest sentrale forhold i den økonomiske politikken. Kanskje ser vi forskjellene klarest når vi setter politikken til landets to største partier opp mot hverandre. Arbeiderpartiet vil ha en mer rettferdig fordeling. Vårt og Regjeringens skatteopplegg for inneværende år betyr at de 100 rikeste i Norge må bidra med over 1 mill. kr mer til fellesskapet, selv når vi ser bort fra skatten på aksjeutbytte. Vi styrker økonomien til dem som har lite, bl.a. ved å styrke tiltak mot fattigdom og ved å rette opp kutt i arbeidsledighetstrygden. Fremskrittspartiet vil ha større forskjeller mellom folk. Deres skatteopplegg for inneværende år betyr at de 100 rikeste i gjennomsnitt får en skattelette på om lag 5 mill. kr hver bare gjennom formuesskatten. Det var de som sikret flertall for å kutte arbeidsledighetstrygden med opptil 20 000 kr pr. år. Arbeiderpartiet vil ha bedre fellestjenester for alle framfor satsing på private tilbud til dem som kan kjøpe seg fram i køen. Den nye regjeringen stoppet privatiseringen av skolen og helsevesenet. Vi vil ha en god felles pensjonsordning gjennom folketrygden og en rett til tjenestepensjon for alle. Fremskrittspartiet på den annen side er den fremste forkjemper for private tjenester. De vil at det skal være fritt fram for private skoler og private sykehus. Folketrygden skal gjøres lik for alle. Vi skal alle bli minstepensjonister. Fremskrittspartiet er det eneste partiet som er imot å sikre en obligatorisk tjenestepensjon for industriarbeidere og andre som ikke har slike ordninger. Arbeiderpartiet vil ha et sterkt vern av arbeidstakerne og en sterk fagbevegelse som kan ivareta arbeidstakernes interesser. Den nye regjeringen stoppet åpningen for mer bruk av midlertidig tilsetting. Vi vil ha et nært samspill med partene i arbeidslivet. Fremskrittspartiet vil svekke vernet av arbeidstakerne og svekke arbeidstakernes kraft i lønnsforhandlinger. De stod fremst når det gjaldt å innføre økt bruk av midlertidige stillinger. Arbeidsdagen skulle kunne utvides til 13 timer uten overtidsbetaling. De ville fjerne landsomfattende tariffavtaler og overlate til hver enkelt å forhandle med sin arbeidsgiver om lønn. Vi er stolte av det norske og den nordiske samfunnsmodellen som er bygd opp – som ikke minst arbeiderbevegelsen har bygd opp. Vi er stolte av et samfunn som FN regner som verdens beste land å bo i. Fremskrittspartiet ønsker et annet samfunn, mer likt det amerikanske, et hardere samfunn, hvor hver enkelt er mer overlatt til seg selv. Derfor er kampen mot Fremskrittspartiet også kampen for å beholde det velferdssamfunnet vi i Norge er så stolte av. I tillegg til de prinsipielle og ideologiske forskjellene er det en viktig skillelinje mellom Fremskrittspartiet og alle de andre partiene på Stortinget, nemlig at Fremskrittspartiet kamuflerer mye av sine liberalistiske holdninger ved å sprøyte ut masse oljepenger i en allerede opphetet norsk økonomi. Slik kan det framstå som om man slipper å velge mellom skattelette og velferd. Jeg har lagt merke til at Høyre kritiserer Regjeringen for å bruke for mye oljepenger. Hva sier de da til at Fremskrittspartiet, som de ønsker å inngå forpliktende samarbeid med, foreslår å bruke 23 milliarder kr ekstra? Og de har det siste året, utenom all ordinær budsjettbehandling, lagt fram det ene forslaget dyrere enn det andre. Men hvor ble det egentlig av forslaget om å slette bompengegjelden? Det ble foreslått i Stortinget, men det er ikke lagt inn én krone til det i Fremskrittspartiets alternative budsjett. Hvor ble det av forslaget om å fjerne mobilskatten? Hvor i Fremskrittspartiets alternative budsjett finner vi det? Eller hvor blir det av forslaget om å la bensinavgiften svinge i takt med oljeprisen? Hvor i Fremskrittspartiets budsjett finner vi det? Innen de tre første månedene av året hadde gått, hadde Fremskrittspartiet fremmet forslag om å bruke 37 milliarder kr utover det de selv hadde funnet plass til i sitt eget budsjett. Når man ser disse forslagene om å bevilge stadig mer, minner det meg faktisk om en hendelse fra da vi begynte å bruke sjekkhefte. En av byorginalene hadde også fått sjekkhefte, og han skrev ut sjekker i øst og vest. Etter en kort stund ble han – naturlig nok – kalt inn til banksjefen, som fortalte at han hadde brukt langt mer penger enn det han hadde. Da ville mannen berolige banksjefen, og han sa at det måtte de selvfølgelig ordne opp i – han skulle skrive ut en sjekk! Kostnadene ved Fremskrittspartiets pengebruk ville det imidlertid vært unge boligeiere og ansatte i konkurranseutsatt næringsliv som måtte betale. Det ble bekreftet av sjefen for Norges Bank da han møtte til høring i Stortinget for en tid siden. På spørsmålet om virkningene av en pengebruk som den Fremskrittspartiet foreslår, svarte han entydig at den ville ha «en umiddelbar virkning i form av høyere rentenivå og en sterkere kronekurs». Fram mot valgene i 2007 og 2009 vil altså to helt ulike samfunnssyn stå mot hverandre. De ulike budsjettforslagene som er presentert i høst, understreker det. Regjeringspartiene holder her det de lovet før valget, regjeringspartiene løfter her fram en satsing på et sterkere fellesskap, framfor å gi nye skattelettelser til dem som har mest. I denne samfunnskampen fram mot de neste valgene vil vi se de klare linjene: På den ene siden ser vi dem som vil teste ut det liberalistiske fremskrittspartisamfunnet, hvor enhver er sin egen lykkes smed – med flere barn på private skoler, bestemor på anbud og et mer brutalt arbeidsliv. På den andre siden står vi som ønsker å videreutvikle den nordiske velferdsmodellen, modellen som har gjort Norge til verdens beste land å bo i, der man bygger ut velferden, og der alle skal få ta del i den. Det er et samfunn det er verd å kjempe for.