Jeg vil også takke interpellanten, men av en litt annen grunn enn det andre har gjort – at interpellanten har reist spørsmålet om behovet for å verne om frivillighet. Jeg tror vi skal være så oppriktige, alle vi som har politisk lang erfaring, det gjelder også statsråden, å si at vi vet at denne frivillige innsatsen på tvers av partipolitiske skillelinjer er i ferd med å klemmes av en byråkratisering i hele landet. Når frivillige organisasjoner i lokalpolitikken skal innlemmes i en virksomhetsplan og kun få en verdi når de krysses av i virksomhetsplanen, tar man faktisk drepen på det frivillige. Når interpellanten reiser temaet, vil jeg velge å si noe gjennom presidenten – følgende: Jeg vet, og har dyp respekt for, at statsråden som nå sitter, har engasjement omkring dette. Jeg tror han bør bruke det engasjementet på alle de baner han nå er, ikke minst på indre bane i systemene, når de gode hensikters regelstyring plutselig slår ut på en sånn måte at det tas strupetak på frivilligheten. Det skjer nemlig mange steder, og jeg tror at alle vi som representerer ulike politiske partier, skal passe på også i det lokale, fordi denne regelstyringen hvor noe kun får verdi når det krysses av i en virksomhetsplan, er sjelløs. Den får f.eks. ikke tak i en bekjent av meg, en advokat på Oslo vest, som synes det er viktig å jobbe 20 timer i uka for å hjelpe ungdom, og som snakker om våre barn og ikke dine og mine barn. Denne frivilligheten er der. Den må bare ses og aksepteres, og jeg føler at interpellanten gir en honnør til det. Det synes jeg er svært positivt. Denne frivilligheten finnes i hele Norge, hvis den blir spurt etter og organisert på rett måte. Jeg tror det handler om, slik som også justisministeren var inne på, et seigt og systematisk arbeid som en må holde på, for det er veldig lett å slippe taket i det. Da skal jeg prøve å tydeliggjøre noen poeng. Jeg tror politiet kommer til å bli sittende igjen med veldig mye alene hvis man ikke aktivt bygger samarbeidslinjene med andre, for i praksis er politiet Norges døgnåpne barnevern og sosialvesen når alt annet ikke strekker til. For at politiet ikke skal bli sittende igjen med dette alene, er jeg helt enig med justisministeren i at det må mobiliseres. Da er nabosoneprosjektet og nabohjelpsprosjektet fra Kristiansand utmerket. Eksemplene fra Groruddalen kjenner jeg veldig godt, og de er også utmerkede. De handler om hvordan man skaper frivillig etablerte nettverk, som f.eks. ved noe så enkelt som gatelys. Det at det også finnes normale mennesker til stede, skaper trygghet. Men det er også viktig, for at politiet skal vite at de har de andre hjelperne, at det er status i politiet å kunne jobbe på denne måten – at det hefter heder og ære ved det. Jeg føler at statsråd Storberget herifra i dag har gitt et slikt signal, at det hefter det heder og ære ved. Det vil jeg gjerne være med på å understreke. Når slik innsats ytes, må den være langvarig. Ta eksempelet med politimannen i Sarpsborg som har holdt på i 20 år, i en by med et fødselskull på ca. 600, som da for 20 år siden startet med 20–25 verstinger – for å bruke det norske språket – og som 20 år etterpå har to eller tre. Det er seigt og systematisk arbeid som går ut på at noen bryr seg. Da kommer vi også innom det helt sentrale poenget, som representanten Ellingsen tok opp, tydelige voksne. Kanskje er noe av det viktigste vi kan gjøre, å sørge for at unge sosialarbeidere og barnevernsarbeidere får nok veiledning etter utdanning, slik at de også tør være tydelige og ikke bare fagpersoner, og at vi først og fremst satser så mye på lærerne våre at de kommer ut ikke bare som faglig kunnige, men som trygge og tydelige voksne. Fraværet av tydelige voksne gjør at grensene flyter, de blir rett og slett ikke satt. Jeg tror det er et viktig anliggende for oss alle. Så har vi selvfølgelig de mønstrene som vi kjenner godt til. Den ubegripelige forkortelsen SLT er jo nesten sjelløs, men oversatt til normal norsk handler det om et godt lokalt samarbeid for å forebygge kriminalitet og berge barn og unge. Det er utbredt i mange kommuner, og i denne store byen er det innført i alle bydeler. Jeg vet godt at det er underveis, og at det fungerer ok når noen jobber med det. Noe av det viktigste man må gjøre, er å drive så mye kulturmassasje at ulike profesjoner slapper så mye av at de ikke kjenner taushetsplikten. Det finnes nemlig ingen norsk lovbestemmelse for noen profesjon som ikke har vettuge unntaksbestemmelser om å samarbeide for å berge noen fra skade. Denne kulturmassasjen må drives kontinuerlig, hvis ikke glipper man tilbake i refleksene fra grunnutdanningen. Jeg benytter anledningen til å kvittere tilbake til en statsråd som var raus nok til å trekke lange politiske linjer og si at arbeidet må fortsette i den forstand at kulturmassasjen også må fortsette. Både departementer og profesjoner må masseres så mye at de slapper av, ser unger, ser voksne og ser mennesker – ja, i det hele tatt skjønner at systemer er til for folk og ikke omvendt.