Universitetene og høgskolene våre er noen av de viktigste samfunnsinstitusjonene vi har. I stortingsproposisjonen er de omtalt som motorer i utviklingen av kunnskapssamfunnet. Og det er det ikke vanskelig å være enig i. De utdanner nøkkelpersonell innenfor alle deler av samfunnet vårt. Utviklingen av høgskolene de siste tiårene har også bidratt til at høgere utdanning er tilgjengelig for alle som ønsker det, over hele landet. Det var ingen selvfølge at høgere utdanning skulle bli så lett tilgjengelig som den er i dag. Under arbeidet med å bygge ut distriktshøgskolene var det mye motstand som måtte brytes ned. Ingjald Ørbeck Sørheim, som var sekretær i den såkalte Ottosen-komiteen, beskrev prosessen under et innlegg han hadde på Forskerforbundets seminar 7. november i år. Jeg var ikke til stede under foredraget hans, men har lest det flere ganger etterpå, fordi det på en enkel måte beskriver en vanskelig prosess som ledet fram til et enormt løft for ulike deler av Norge ved at høgere utdanning ble tilgjengelig for de mange og ikke bare forbeholdt de få. Dagens høgskoler har fortsatt stor betydning for utviklingen av alle deler av landet vårt. Her utdannes lærere, førskolelærere og sykepleiere, som alle er viktig i utviklingen av velferdssamfunnet vårt. Utviklingen av disse utdanningene i retning av mer forskningsbaserte utdanninger har stor betydning for hvordan vi skal kunne løse framtidens utfordringer ved å jobbe annerledes og smartere enn i dag. Kunnskapsministeren skal derfor ha stor ros for å ha forstått betydningen av å følge opp NOKUTs evaluering av sykepleierutdanningen og lærerutdanningen. For sykepleierutdanningen betyr det en stor innsats for å nå målet om 20 pst. førstestillingskompetanse ved utdanningen. Men når opposisjonen i sine merknader finner sammen og stiller spørsmål ved om det er nødvendig å innfri dette kompetansekravet i sykepleierutdanningen, har de ikke forstått det som statsråden så forbilledlig har. Det er nemlig helt nødvendig å fokusere på kvalitet i utdanningen av nye sykepleiere, og det er helt nødvendig å stimulere til mer forsknings- og utviklingsarbeid i omsorgssektoren. I denne sektoren skal det gjennomføres store reformer i tiden som kommer. For tiden pågår en psykiatrireform, og flere følger. Psykiatrireformen hadde nok vært enklere å gjennomføre om kommunene hadde hatt mer fagpersonale på plass. Likedan hadde reformen vært lettere å gjennomføre om mer forsknings- og utviklingsarbeid hadde vært knyttet til praksis under gjennomføringen. På grunn av den demografiske utviklingen i landet vårt vil vi se en økning i etterspørselen etter tjenester i omsorgssektoren i tiden som kommer. Da er ikke tiden der for å senke det faglige ambisjonsnivået i utdanningen av sykepleiere eller annet helse- og omsorgspersonell – tvert imot. Det er også et overraskende standpunkt ut fra all kritikk som har kommet om manglende forskningsambisjoner hos den rød-grønne regjeringen. Standpunktet er også feil for den som ønsker flere kvinnelige professorer. Vi når ikke vår likestillingsambisjon innen akademia ved å stille andre krav til utdanninger der kvinner er i overvekt, enn til studier for øvrig. Det bringer meg over til temaet likestilling i akademia, som vi hadde en interpellasjonsdebatt om tidligere i høst. I ettertid har jeg fått mange henvendelser om temaet, og jeg har også vært i en høringskonferanse ved Universitetet i Oslo i forkant av universitetsstyrets behandling av en ny likestillingsplan. Jeg er nå forsiktig optimist og er glad for at statsråden følger opp arbeidet som nå foregår, først og fremst ved våre universiteter. Universitetene vet at de må lykkes bedre på dette området om de skal innfri sine ambisjoner om å være internasjonalt fremragende innen både undervisning og forskning. Det som skjer ved universitetene, vil også ha stor betydning for det som skjer i hele sektoren på dette området. Jeg har lyst til å komme inn på den kritikken som stadig framsettes av kuttet i basisbevilgningen til universiteter og høgskoler neste år. For min del synes jeg kunnskapsministeren gjør rett i å gå gjennom sektorens økonomi for å se hvorfor det står så mye penger på bok. Sektoren har gode forklaringer på alle kronene, men ut fra et samfunnsøkonomisk perspektiv er det riktig å gå gjennom dette for å forsikre alle om at pengene blir brukt som de er tenkt. Når penger brukes til å styrke grunnskolen og den videregående skolen, er det bra. De høgere utdanningsinstitusjonene har klaget over det faglige nivået til studentene når de kommer inn på ulike studier. Den klagen er nok berettiget. Men i stedet for å lukke studier og la studieplasser stå tomme, synes jeg det er mer offensivt å gå inn og styrke den faglige satsingen i grunnskolen og den videregående skolen. Og det er det vi gjør i dette budsjettet, som tar gjennomføringen av Kunnskapsløftet på ramme alvor. Jeg ser fram til utviklingen i den høgere utdanningen i Norge i årene som kommer.