Norge har fått en ny politisk kurs. Den forrige regjeringen ønsket flere private skoler. Den nye regjeringen ønsker å styrke fellesskolen. Den forrige regjeringen tvang fram kutt i tjenestene til eldre og ville sette flere tjenester ut på anbud. Den nye regjeringen vil styrke grunnlaget for de offentlige tjenestene til eldre. Den forrige regjeringen svekket arbeidstakernes rettigheter og økte muligheten for midlertidige ansettelser. Den nye regjeringen vil styrke arbeidstakernes rettigheter. Den forrige regjeringen svekket virkemidlene for å skape nye arbeidsplasser og kuttet i arbeidsledighetstrygden. Den nye regjeringen vil styrke innsatsen for næringsutvikling, styrke innsatsen mot arbeidsledighet og rette opp kutt i arbeidsledighetstrygden. Satsing på kunnskap, bedre eldretjenester og økt innsats for arbeid var Arbeiderpartiets fremste budskap ved høstens stortingsvalg. Mye er dreid i gal retning under den forrige regjeringen. Arbeidsledigheten er vokst betydelig. Viktige velferdstjenester er svekket. Fordelingen mellom dem som har mye, og dem som har lite, er blitt dårligere. Derfor trenger Norge en ny kurs. Regjeringen har varslet klare endringer allerede i 2006. Kommunenes økonomi, og med det fellesskapets mulighet til å gi et godt skoletilbud til våre barn og et godt tjenestetilbud til våre eldre, vil styrkes betydelig. Og her ligger en grunnleggende prinsipiell forskjell mellom den gamle og den nye regjeringen – valget mellom å bruke pengene til velferdstjenester eller bruke de samme pengene til skattelette. Det er neppe mangelen på privat rikdom som er det største problemet for de fleste av oss. Vi er derimot bekymret for kvaliteten på skolebygningene og undervisningsmateriellet. Vi ser at foreldre og besteforeldre ikke får nødvendig plass på sykehjem. Vi gremmes over at kommunene ikke har råd til å ha vann i svømmebassengene. Likevel valgte den forrige regjering å bruke pengene til skattelette. Denne regjeringen velger annerledes. Forskjellen mellom regjeringsalternativene er selvsagt ikke som mellom avgrunn og paradis. Det kommer til å være mange uløste oppgaver også under denne regjeringen. Og det vil ta tid å få fram forbedringene. Regjeringens plattform gjelder for hele fireårsperioden. Det økonomiske handlingsrommet bestemmer hvor fort vi kan gå fram. Like fullt er skiftet av kurs avgjørende viktig. Vi ser det i velferdspolitikken, og vi ser det også i næringspolitikken – i det grunnleggende spørsmålet om staten skal være aktiv eller passiv. Den gamle regjeringen overlot til markedet å mestre utfordringene i næringslivet. Den nye regjeringen legger opp til et samspill mellom næringsliv og myndigheter – en klarere strategi, en klarere vilje. Norge har flere unike fortrinn for næringsvirksomhet. På flere sektorer får vi likevel ikke den utvikling som er mulig, bl.a. fordi de enkelte næringsaktørene hver for seg ikke har nok kraft og nok tyngde. Skal da staten lene seg tilbake, eller skal den bidra til å sette kurs, til å gi kraft og til å gi tyngde? Et av de beste eksemplene er reiseliv. Vi vet alle at det er deilig å være norsk i Danmark. Men utlandet kjenner ikke Norge. Da må myndigheter og næringsliv gå sammen om en nasjonal reiselivsstrategi – en felles satsing, en offensiv markedsføring. Det samme ser vi for fisk. Vi har et av verdens beste råstoff. Men vi fryser ned fisken, fjerner vårt kvalitetsfortrinn og lar den bearbeides i Kina. Også her trenger vi en nasjonal strategi, hvor vi tar tak i det som er vårt fortrinn, nemlig ferskt råstoff av høy kvalitet. Og så må vi satse – sammen. Norsk oppdrettsnæring er et eventyr, men det hadde ikke blitt skrevet uten en aktiv stat. Vi ser det også i utenrikspolitikken. Norges fremste strategiske utfordringer og interesser ligger i nordområdene. Det må prege både vår utenrikspolitikk og vår innenrikspolitikk. En aktiv politikk for næringsutvikling og bosetting langs kysten av Nord-Norge er ikke et spørsmål om «hjelp til Finnmark». Det er et spørsmål om å ivareta grunnleggende nasjonale interesser og å utløse de fremste mulighetene til nasjonal næringsutvikling innen olje og gass, innen fiskeri og innen reiseliv. Denne debatten viser endringer i det politiske landskapet, først og fremst med et nytt politisk tyngdepunkt, med et avklart flertall av Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet. Dernest med Fremskrittspartiet som det største opposisjonspartiet. Det viktigste nye i denne debatten er likevel endringene mellom de gamle regjeringspartiene. Kristelig Folkepartis leder har antydet en retning tilbake til sitt gamle jeg og vilje til å ta imot statsministerens invitasjon til samarbeid mellom regjering og opposisjon. Det er i seg selv et positivt signal.