Jeg tror at de fleste vil nikke samtykkende til at den rød-grønne regjeringen fører en særdeles aktiv utenrikspolitikk, en utenrikspolitikk der Norges stemme har vært og er tydelig, noe ikke minst den klare holdningen til Libanon-konflikten viste, og med sterkt fokus på Norges interesser både i våre nærområder, for ikke å si nordområder, og i internasjonale og regionale organisasjoner – en evne til kontaktskaping som det er lenge siden vi har sett fra norsk utenriksdepartements side. Regjeringens nordområdepolitikk har også flyttet en del av utenrikspolitikken hjem. Den tar inn over seg at Norge har et ansvar for et havområde som er sju ganger større enn fastlandet, og at de ressurser vi forvalter, i stor grad kommer fra havet. Det er her Norges nære strategiske utfordringer ligger. Regjeringen ser også utviklingspolitikken som en integrert del av både vår utenrikspolitikk og vår sikkerhetspolitikk, i tillegg til at utviklingsministeren har meislet ut strategier for bistand der det legges klare politiske føringer og foretas tøffe prioriteringer. Fokus er satt på innholdet i bistanden og på de sektorer der Norge har særlige fortrinn og kunnskaper for å kunne bidra. Det er bl.a. miljø, energi, likestilling, fred og forsoning samt en erkjennelse av at utviklingspolitikk ikke bare er bistand, selv om det selvfølgelig er det også. Å bidra til fred, arbeidsplasser, næringsutvikling og matproduksjon er en vesentlig del av det å skape varig og bærekraftig utvikling. Utenriksministeren lanserte i sin redegjørelse 8. februar i år en ny politikk overfor Afrika: Tid for å tenke nytt og strategisk om holdninger til hele kontinentet.Norge trenger en fornyet Afrika-politikk som ser utvikling og utenrikspolitikk i sammenheng.Vi trenger strategiske allianser med afrikanske land, både når det gjelder afrikanske og andre internasjonale spørsmål. Det betyr også større grad av likeverdighet, der vår Afrika-politikk ikke bare baseres på bistand og fredsmegling, men også på handelspolitikk, fiskerispørsmål, organisering av oljeutvinning og næringsvirksomhet, samtidig som vi utvider vårt samarbeid med bl.a. FN om å sikre en koordinert og målrettet innsats for å eliminere fattigdom og skape vekst, utvikling og levedyktige samfunn med godt styresett. Utenrikskomiteen er nettopp kommet hjem fra Kina. Blant de temaene som ble tatt opp i samtalene med kinesiske myndigheter, var Kinas ekspansive utenrikspolitikk, særlig i Afrika, men i økende grad også i Latin-Amerika og naturligvis i deres eget grannelag. Dette engasjementet dreier seg ikke minst om deres behov for stabil tilførsel av energi for å sikre en vekst som nå er over 10 pst. pr. år. De miljøutfordringer som dette skaper, er også en sak for Norge. Vi legger vekt på å kunne bruke vår miljøkompetanse som en del både av vår utenrikspolitikk og vår utviklingspolitikk. Kinas betydning som global aktør vil være en stor utfordring i internasjonale organisasjoner framover, med en økende selvbevissthet både i FNs sikkerhetsråd og vis-à-vis ulike regionale organer. De spiller f.eks. en økende rolle i Midtøsten. Både her og i Afrika krysser våre spor Kinas, dog ikke alltid med samme agenda. Det er bred enighet om norsk utenrikspolitikk. Vi skal være forutsigbare og gjenkjennelige som nasjon, både overfor allierte og i vår politikk knyttet til internasjonale avtaler, menneskerettigheter, nedrustning og en internasjonal rettsorden. Samtidig har den rød-grønne regjeringen et annet verdigrunnlag enn den forrige. Det preger også utenrikspolitikken. Vi bygde vårt samfunn på rettsstaten, på et politisk system med evne til omfordeling som bekjempet fattigdom gjennom å investere i utdanning, helse og like muligheter for alle. Vi har en regjering som mener at den samme visjonen må ligge til grunn også for det internasjonale samfunnet. Norge skal være pådriver for en mer rettferdig og solidarisk verden. Det betyr også å legge vekt på et aktivt arbeid i multilaterale organisasjoner. FN og NATO er ankerfestene for vår utenrikspolitikk.