Jeg tror at jeg må ha verdens mest spennende jobb. Jeg tror at de som får sitte i regjering i Norge, har verdens mest spennende jobb, og jeg tror at de som er folkevalgte på vegne av den norske befolkningen, er blant de mest privilegerte folkevalgte i hele den store, vide verden. Det er fordi vi har en økonomisk handlefrihet og en økonomisk standard som de fleste andre land kan misunne oss. Hvis vi sammenlikner oss med EU-land, er vårt bruttonasjonalprodukt nesten 50 pst. over det som er gjennomsnittet i EU. Hvis vi måler på samme vis, er det bare USA og Luxembourg som ligger foran oss. Vi har altså muligheter som er større enn det de fleste andre land har. I tillegg har vi høy yrkesdeltakelse i Norge. Det betyr at mange er aktive i arbeidslivet, men i snitt jobber vi litt færre timer. Men produktiviteten, muligheten til å omstille seg og produsere på nye og lurere måter, er større hos oss enn i de fleste andre land. Vi har altså en situasjon i Norge som vi må huske på er veldig god, sammenliknet med virkeligheten i verden rundt oss. Det er ikke bare oljeinntektene som har gjort at vi er privilegerte. I tillegg til at vi har klart å være et produktivt land og investere i kunnskap og nyskaping, har vi en naturformue, en ikke fornybar ressurs som gjør at vi er i en ekstra gunstig situasjon. Dette er en formue som vi må forvalte med vett og forstand. Vi tilhører den generasjonen som har teknologi til å pumpe den opp og veksle den om i penger, men det har tatt millioner av år å danne olje og gass. Men siden det er en formue som vi snakker om, må vi ha det perspektivet når vi bruker disse pengene, at vi om 20–30 år skal kunne se neste generasjon i øynene og si: Ja, vi har investert i noe som gjør at dette samfunnet er i bedre stand nå enn da vi overtok for 20–30 år siden. Et slikt generasjonsperspektiv må vi ha på det vi holder på med. Vi bruker mye oljepenger, og vi skal bruke mer. 66 milliarder kr over dagens statsbudsjett er direkte inntekter fra oljefondet inn i statskassen. Det er to ganger forsvarsbudsjettet. Det ville ha vært merkbart om vi f.eks. skulle privatisere oljeformuen, holde den utenfor statsbudsjettet. Da skulle vi ha kuttet hver tolvte krone over statsbudsjettet. Vi har altså en mulighet som nesten ingen andre har, fordi vi har store inntekter i tillegg fra oljeformuen. Jeg ser at det ofte i diskusjoner om økonomisk politikk raljeres med at SV har forandret seg så mye i regjeringsposisjon. Det må jeg si er en liten utfordring å ta, fordi at for å godta en slik påstand må man ha som utgangspunkt at da vi var i opposisjon, stemte det som var skremmebildet av SV, som som oftest kom fra høyresiden, nemlig at vi ikke kunne holde orden på økonomien, at vi bød over, osv. Så skal man måle oss opp mot skremmebildet og løgnen om hvordan vi var i opposisjon. Det er klart at da synes man man står der med noen poenger. Men i opposisjon stod SV for en ansvarlig økonomisk politikk. Det som vi nå har sjansen til, er å vise den fram. Den store utfordringen for oss er å klare å prioritere klart og tydelig en ny kurs i forhold til det som var den forrige regjeringens økonomiske kurs og politikk. Vi har altså ikke lovt at 130 000 småbarnsfamilier som har stor boliggjeld, skal ende i gjeldskrise. En ansvarlig økonomisk politikk dreier seg om å sørge for at man ikke gambler med dem som er i etableringsfasen og har stor gjeld. Det er noe av det en gambler med dersom en ikke klarer å holde igjen oljepengebruken med vett og forstand, slik at renten går opp med ett, to eller tre prosentpoeng utover det Norges Bank allerede har sagt at den sakte, men sikkert kommer til å gå opp med. Da gambler man med åpne øyne med minst 130 000 familiers privatøkonomi. Det har aldri vært SV-politikk. Det har heller aldri vært SV-politikk å gi reisepass til konkurranseutsatt sektor, som er de som kommer til å få de største utfordringene, hvis vi sørger for at kronen blir så sterk at de får store problemer med konkurransen. Vi har en arv fra generasjonen før oss. Det er den nordiske velferdsmodellen. Den har kvaliteter som mange folk i andre land nå ser opp til. Til og med på OECDs siste møte hadde man omtale av den nordiske velferdsmodellen, som vanligvis ikke nødvendigvis passer inn i de råd som kommer derfra. Men den svenske og den britiske finansministeren har beskrevet hvordan man kan finne en annen måte å få til omstilling, utvikling og produktivitetsutvikling på enn nødvendigvis skattedumping, lengre arbeidsdager og tøffere marked. Den nordiske velferdsmodellen er svaret på det. For det første har vi høy yrkesdeltakelse. For det andre har vi en universell velferdsordning som gjør at det er lettere for folk å omstille seg og bytte arbeidsplasser i samfunn med den nordiske velferdsmodellen enn det er i mange andre samfunn. Dermed klarer vi begge deler: mer rettferdig fordeling, men også høyere produktivitet og bedre utvikling enn det veldig mange andre land har. Denne modellen er det vår regjering nå må sørge for å videreutvikle. Den største utfordringen vi har etter fire år med Høyre-dominert styre, er at ensidig, systematisk satsing på skattelette framfor å ruste opp offentlig sektor har laget ubalanse i denne modellen, truet det som er vår nordiske velferdsstats gode løsning, nemlig at man betaler skatt etter evne og får tjenester etter behov, gratis utdanning, gratis helse osv. Det er det som er vårt prosjekt – ruste opp fellesskapet slik at det er samsvar mellom den private levestandarden vi har, og det offentlige tilbudet vi har. Det er vi meget godt i gang med, men vi har noen utfordringer. Det som er veldig tydelig for alle i forbindelse med dette reviderte nasjonalbudsjettet, er at vi bruker mer penger på sykefravær, fordi sykefraværet er kraftig økende. Det er egentlig den største enkeltposten. Bare økningen i sykefraværet, som vi nå har måttet oppjustere, betyr at vi har 10 000 færre årsverk. Det er vår største utfordring framover nå. Vi trenger arbeidskraft – med de riktige kvalifikasjonene på de riktige stedene. Det opplyser bedriftene. De mangler folk, og det er grunnen til at svært mange bedrifter nå sier til at de ikke kan ekspandere. Det blir også utfordringen i offentlig sektor. Vi trenger arbeidskraft. Derfor er det viktigste politiske prosjektet vi holder på med, å få den såkalte NAV-reformen på plass, slik at de 20 pst. av befolkningen i yrkesaktiv alder som nå er på ulike trygdeordninger, har mulighet til å komme inn i arbeid igjen. Da kan vi løse flere av de oppgavene vi har foran oss. Vi har gjennom dette reviderte nasjonalbudsjettet foreslått større endringer enn det som er vanlig i et revidert nasjonalbudsjett. Sykelønnsutgiftene har jeg vært igjennom. Men barnehagepolitikken er også et viktig og vesentlig satsingsområde. Jeg synes, med respekt å melde, at representanten Sponheim kom veldig dårlig ut av runden med representanten Holmås om barnehageprisene. Det er klart det er én måte å bli kvitt barnehagekøene på. Det er å sette opp prisen til 4 500 kr, slik den var da jeg hadde unger i den alderen. Da var barnehageplassen et luksusgode som mange måtte ordne privat, og som hadde den typen pris. Men det er ikke denne regjeringens politikk, for vi mener at barnehager er ekstremt viktig for unger, og det skal være et gode som det er mulig å få til. Derfor har vi høyt trykk på dette. Den største utfordringen vi nå har, er å få til en fortgang i kommunene for å få tomter og planer om utbygging – det er ikke mangel på statlig støtte. Her kommer vi til å ha høyt trykk. Så er det en klar kurs i at vi tar bort den femtilappen som Bondevik-regjeringen foreslo skulle innføres som egenandel på fysioterapi. Den er nå vekk. Vi har fått mange henvendelser om det. Jeg er glad for at vi har ordnet opp i dette, for det var mange som plutselig fikk seg en overraskende utgift. De har bekymret seg mye for den, og det er ordnet. Altså: ny kurs på det! Vi har på mange områder styrket offentlig sektor. Det overraskende er – i forhold til de kommentarene som kom da revidert ble lagt fram – hvor utrolig puslete opposisjonens forslag er, fra Fremskrittspartiet til Venstre.