Til behandling har vi forslag til ny offentlighetslov, som etter mitt skjønn er en av grunnsteinene i demokratiet vårt. Det er en av de viktigste lovene vi har, som kanskje ikke jevnt over vies nok oppmerksomhet, men som samtidig er helt vesentlig og helt grunnleggende, bl.a. fordi den setter noen grenselinjer for hvilket innsyn man skal ha i forhold til hva det offentlige bedriver. Da jeg satt og forberedte meg, kom jeg på et innlegg jeg hørte av daværende arbeids- og administrasjonsminister Jørgen Kosmo – jeg tror det var i 1999, og jeg mener det var i Tromsø – som hadde en plan om å fornye offentlig sektor. Han sa den gang at i Norge hadde vi et byråkrati som var så stort at det kunne ha betjent ca. 40 millioner mennesker. Utfordringen var, sa han, at vi var bare 4,5 millioner. Det forteller noe om de dimensjonene som ligger her, og det forteller hvor viktig det er å ha en god offentlighetslov. Innsyn her er selvfølgelig viktig for å se om demokratiet virker. Det er en kontroll av om demokratiet virker i henhold til intensjonen, og det er selvfølgelig også et verktøy for å se at byråkratiet ikke tiltar seg makt på bekostning av politiske beslutninger, ikke minst for å forsikre seg om at midlene brukes på en forsvarlig og god måte. Offentlighet er sannsynligvis et av de beste virkemidlene når det gjelder å bekjempe korrupsjon. I så måte er dette en særs viktig lov. Videre satt jeg og funderte på en annen ting, og jeg fant et sitat som jeg tenkte jeg skulle dele med dem som har tatt seg tid til å være i salen under denne debatten. Det er et sitat om enighet. En engelsk filosof, Bertrand Russell, sa: Min dystre overbevisning er at mennesker bare kan enes om det som ikke interesserer dem. Jeg vil hevde at i denne saken har justiskomiteen vist det motsatte. I all hovedsak er komiteen enig. Det er en kvalitet og en styrke i seg selv, for ved å stå sammen viser Stortinget som lovgiver tydelig at man har mange felles verdier. Selv om det er nyanser i forhold til enkelte ting, er man gjennomgående enig, og det er en kvalitet. Så slik sett er den påstanden tilbakevist. Hvis man skal ta for seg bakgrunnen for denne saken, har det vært gode innspill og oppfølging fra Bondevik II, og det har det også vært fra den nye Stoltenberg-regjeringen, som følger opp tidligere debatter og krav fra Stortinget. I så måte viser det en dynamikk mellom det som Stortinget ber om, og det som regjeringene leverer tilbake. Jeg vil i den anledning gi honnør til dem som har bidratt. Ikke minst komiteens medlemmer synes jeg har gjort en utmerket jobb i denne prosessen. Vi har nok til tider vært litt usikre på om vi ville greie å nå fram, men vi har altså kommet fram, og komiteen har i fellesskap levert. Vi har også hatt innspill fra andre. Det er kanskje ikke så mange, men de er likevel viktige aktører i forhold til temaet åpenhet og offentlighet. Pressen har vært med, sivilombudsmannen har vært med, vi fikk gode innspill fra tidligere riksrevisor Bjarne Mørk Eidem, Datatilsynet har vært her, Kommunenes Sentralforbud og også andre har vært her. Alle er delaktører i forhold til temaet offentlighet og innsyn. Alle er med og påpeker de verdiene som er viktige å hensynta i så måte. Når det gjelder utredningen, har utfordringen vært å finne balansepunktet mellom muligheten for innsyn i offentlig forvaltning og nødvendig skjerming. Hovedmålet er selvfølgelig å ha tillit til politiske systemer og byråkrati og sikre at skattebetalernes penger brukes på en fornuftig og god måte. Det er ingen tvil i komiteen om at man må ha regler for å kunne unnta ting, men i størst mulig grad bør vi ha innsyn, for det er på den måten man skaper tillit. Likevel vil det selvfølgelig være slik at man må ha unntak i forhold til framdrift når det gjelder saker, i forhold til prosesser, ikke minst av hensyn til å søke å unngå å skape unødvendig uro og bekymring, for det tjener ingen til syvende og sist. Åpenhet er som sagt en nøkkel her. Det er også slik at innsyn og åpenhet er grunnlovsfestet, og det sier noe om ideologien det norske samfunn er forankret i, den ivaretar demokrati, kontroll og rettssikkerhet. Justiskomiteen mener at det vi har lagt fram i dag, er det balansepunktet som er fornuftig nå. Senere vil man komme tilbake og foreta en evaluering av denne loven, og da vil man se om det vil være behov for endringer eller justeringer av det lovverket vi nå skal vedta. Og det er vel også sånn, som det vanligvis er i odelsting og i storting, at noen vil være fornøyd, og andre vil ikke være fullt så fornøyd. Men resultatet vi har lagt fram i dag, er det vi har fått til så langt. Så vil jeg si litt om lovens deltemaer, og virkeområdet er kanskje det viktigste. Denne loven skal gjelde for alle organer som er en organisatorisk del av stat eller kommune, samt for private rettssubjekt i saker der de gjør enkeltvedtak eller utferdiger forskrift. Loven skal altså ikke gjelde private selskaper. Det samme gjelder offentlige næringsvirksomheter der disse konkurrerer direkte med de private. Når det gjelder temaet meroffentlighet, har komiteen delt seg. Her er det et flertall, bestående av Arbeiderpartiet, SV og Høyre, som poengterer at meroffentlighet skal være ledende i forhold til bruk av loven. Det skal være en skadefølge til stede for å kunne nekte innsyn, og terskelen for at det skal kunne gjøres, skal ifølge flertallet være meget høy. For Fremskrittspartiets del er vi enig i skadefølgeprinsippet. Men vi har sett det nødvendig å foreslå en endring i denne loven. I § 11 andre punktum står det: «Organet bør gi innsyn(…) (…) Fremskrittspartiet mener at «bør» i denne sammenhengen blir for svakt, og vi ønsker at ordet «bør» skal skiftes ut med ordet «skal». Hvis det er slik at man ønsker mer offentlighet, synes vi det er et bedre og tydeligere signal å skifte ut ordet «bør» med ordet «skal». Selvfølgelig skal det allikevel avveies hvilke hensyn som gjør det mulig å unnta det. Men som et signal synes vi at det bør være til stede. Unntaksmuligheter skal det selvfølgelig også være. Adgang til unntak må være til stede, basert på skadefølgeprinsippet. I et dokument kan altså deler av dokumentet unntas, og det skal gis innsyn i resten av det. Allikevel er det et unntak i denne sammenhengen igjen, og det er slik at hvis man gjennom å ta ut et unntak får et totalt feil bilde av dokumentet ved det man har igjen, kan man unnta hele dokumentet. Det er selvfølgelig for at man ikke skal ende opp med at innsynet gir en totalt feil konklusjon i forhold til det som faktisk var utgangspunktet. Det er også slik at man har videreført adgangen for unntak når det gjelder interne dokumenter, og det er selvfølgelig også helt nødvendig for å kunne forberede saker på en god og forsvarlig måte. På nytt er det et flertall bestående av Arbeiderpartiet, SV og Høyre som støtter det framlagte lovforslaget samt adgang til å regulere dette videre i en forskriftshjemmel. For Fremskrittspartiets del støtter vi intensjonen, men ikke forskriftshjemmelen. Vi ønsker en endring i § 14 for å sikre det som vi mener ivaretar loven best. Fremskrittspartiets mål med dette er å redusere adgangen til å unnta interne dokumenter på grunn av at det interne dokumentet i seg selv ikke er nok. Det er altså kun hensynet til en forsvarlig prosess som skal gi adgang til unntak, etter vårt skjønn. Et annet viktig moment er offentlige innkjøp og anskaffelser. Det er et punkt som jeg tror komiteen var opptatt av under behandlingen. Grunnen til det er at det har kommet inn ganske mange klager på offentlige anskaffelser. Det offentlige forestår innkjøp for ca. 200 milliarder kr årlig. Det er store beløp – det er veldig store beløp. Da bør det selvfølgelig være slik at man i størst mulig grad har innsyn i det som skjer, for å sikre seg at dette skjer redelig og ryddig, av hensyn til alle involverte. Økt innsyn vil selvfølgelig styrke kontrollen, og også redusere faren for korrupsjon. Dette er ikke en antikorrupsjonslov, men det er en lov for å fremme åpenhet, som også vil være en motvirkende faktor i forhold til korrupsjon. Klagenemnda for offentlige anskaffelser, som ble opprettet 1. januar 2003, har mottatt ca. 850 klager fra den ble opprettet til nå. Det er et veldig stort antall. Hvis man går inn på disse sakene, ser man at klager i tre av fire saker har fått medhold. Det sier etter mitt skjønn noe om den praksis som har vært benyttet ute når det gjelder å unnta innsyn i offentlige anskaffelser. I så måte vil denne loven ta tak i det, og man vil få endringer og presiseringer. Det vil vel være slik at når det handler om å bruke skattebetalernes penger, bør vi sørge for at de også kan ha innsyn i hvordan disse pengene brukes. Et annet tema er innsyn i søkerlister. Komiteen er delt, ikke når det gjelder lovparagrafen, men når det gjelder hvilke føringer som skal legges på bruken og fortolkningen av den. Flertallet, bestående av Arbeiderpartiet og SV, fremmer en endring i § 25, som Fremskrittspartiet har oppfattet at også Høyre vil støtte lovmessig. Det som Fremskrittspartiet og Høyre har vært bekymret for, er at det vil kunne virke negativt i forhold til rekrutteringen av folk at man får offentliggjort navnet sitt når man søker. Vi er også bekymret for at dette kan få negative konsekvenser i et arbeidsmiljø, hvor det blir lagt merke til at en person vil søke seg bort. Det er den sårbarheten vi er bekymret for. Men vi kommer allikevel til å støtte lovforslaget. Det som vi har påpekt, er at adgangen til å unnta skal være veldig, veldig streng, og det skal kun unntaksvis være anledning til det. Hovedbekymringen vår er selvfølgelig at offentlig sektor er mer sårbar, og ikke har de samme konkurransevilkår som en del private har. Således er vi bekymret for at denne lovparagrafen faktisk kan virke mot sin hensikt, men vi har likevel valgt å støtte den i dag. Klagebehandling er også et tema som har vært interessant, bl.a. under høring i komiteen. Det er ikke tvil om at den nye loven vil øke innsynet, og klagebehandling er selvfølgelig også helt nødvendig. Det vi fikk innsyn i da vi jobbet med dette, var at det finnes mangelfulle rutiner, mangelfull kunnskap, og det har bl.a. vært slik at det har blitt nektet innsyn i saker kanskje av bekvemmelighetshensyn, eller iallfall av grunner som ikke har vært gode nok. Det kan sågar være at man hadde som praksis å gjøre det. En dame fra Fafo var her og snakket med oss. Hun fortalte at man hadde gått i dybden på dette og etterspurt begrunnelsen for unntak, og da snudde man i de aller fleste saker. Der det først ble nektet innsyn, der snudde man og gav innsyn når man måtte gå i dybden. Det må jo være slik at loven skal etterleves i forhold til de intensjoner lovgiver har med den. Da vil det selvfølgelig være viktig at man sørger for at loven benyttes i henhold til det som er ønsket. Det er nok også slik at det er stor ulikhet innen offentlige etater. Noen er flinke, men andre har utvilsomt en vei å gå. Målet må være at vi skal få en lik behandling, uavhengig av etat og hvor hen i landet vi oppholder oss. Komiteen er delt igjen her. Arbeiderpartiet, SV og Høyre støtter proposisjonen. Fremskrittspartiet har en annen modell. Vi ønsker en sentral klageinstans, slik at vi sørger for å få lik klagebehandling. Vi mener at dette vil gi større likhet i forhold til klager, og det vil gi en bedre statistikk når man skal ha en evaluering av loven. Organisasjoner som mottar offentlige midler, er også et tema. På nytt er komiteen delt – selv om jeg innledningsvis sa at komiteen var veldig enig, er vi faktisk også delt i en del ting, men tenk på alle de tingene jeg ikke nevner. Vi er delt med hensyn til dem som mottar offentlige midler. Arbeiderpartiet og SV vil ikke kreve at private organisasjoner framlegger hvor mye de mottar av offentlige midler. De mener det er byråkratisk og unødvendig. Fremskrittspartiet og Høyre ønsker innsyn for å se hvor mye hver enkelt får, og fra hvem. Vi mener jo at skattebetalerne har behov for og bør ha krav på å få vite hvem som får, og hva det går til. Så skal jeg nærme meg slutten på dette og si noe om unntaket. Det er selvfølgelig også slik i den nye loven at taushetsbelagte opplysninger fremdeles skal unntas. Personvernet skal det også tas hensyn til. Til formålsparagrafen – som noen kanskje hadde regnet med at jeg skulle si noe om først – skal jeg si: En samlet komite har forsterket den. Det har man gjort ved å ta inn et tillegg i formålsparagrafen, hvor man tar inn passusen om tilliten til det offentlige. Det forsterker etter mitt skjønn lovens intensjon og understreker et av hovedformålene, og er, i hvert fall slik jeg ser det, en forbedring av loven. En annen ting som komiteen har sett på, er bruk av benådning. Her har en samlet komite bedt Regjeringen utrede ulike modeller for mulig innsyn i benådningsregimet. Det er jo slik at ved domstolsbehandling har man et krav på å få vite hva som skjer. Den europeiske menneskerettskommisjon har regulert det slik at en dom skal avsies offentlig. Vi mener at innsyn i benådningssaker vil være med på å styrke hele benådningsinstituttet, og i så måte vil det være en kvalitetsheving. Evaluering er også et viktig tema. Komiteen er delt. Jeg har oppfattet det til å være nyanser. Men noe av det viktigste som nå skjer, er at man får en god og bred evaluering for å se om loven fungerer etter intensjonene. Her vil jo statsråden ha et ansvar for å sørge for at det finnes midler til å gjøre jobben, og sørge for at opplæring skjer ute blant dem som skal forvalte og bruke denne loven. Helt til slutt vil jeg påpeke at det på side 18 har oppstått en inkurie i en merknad fra Fremskrittspartiet. Vi viser bl.a. til «Norsk Journalistlag». Det skal stå «Norsk Presseforbund». Jeg ber om at det rettes opp. Herved legger jeg fram komiteens innstilling. Jeg tar opp forslagene fra Fremskrittspartiet og Høyre og forslagene fra Fremskrittspartiet. Jeg tar også sjansen på å si at Fremskrittspartiet kommer til å støtte forslag nr. 9, fra Venstre, selv om det foreløpig ikke er fremmet.