Jeg tror ikke det er noen i denne salen som mener at kvinnene i Afghanistan på nytt skal måtte innordne seg et redselsregime under Taliban. Men når man hører på Erna Solberg, høres det jo ut som om Norge ikke bidrar med styrker til Afghanistan i det hele tatt. Men vi er jo en av de store bidragsyterne, og denne regjeringen har faktisk økt antallet styrker i Afghanistan og setter ISAF-styrkene opp som første prioritet. Det høres også ut som om Norge er det eneste landet som blir spurt om styrker. Da jeg satt og hørte representanten Solberg gå gjennom hele den internasjonale pressen, virket det jo som om Norge er det eneste landet som er blitt spurt, og at vi er de eneste som kan bidra. Nå er det faktisk slik at det også er ganske mange andre toneangivende NATO-land som akkurat nå har sagt nei – andre har sagt ja. Ved neste korsvei kan det være motsatt. Men jeg vil spørre representanten: Det kan da ikke være slik at Norges fortløpende vurderinger av hvilke operasjoner vi skal delta i, og svar på henvendelse fra NATO, er en indikasjon på vår lojalitet som NATO-alliert?