Som representanten Aasen Agdestein er inne på, er dette et område som Regjeringen og Finansdepartementet er opptatt av å følge veldig nøye. Det er også derfor vi har gitt dette oppdraget til Kredittilsynet. Det kan være mange tegn i det som er avdekket gjennom pressen f.eks. når det gjelder provisjoner og hva slag butikk det er for finansinstitusjonene å selge denne typen produkter, som tilsier at det er for dårlig konkurranse, for lite gjennomsiktighet i forhold til betingelsene, og at det er vanskelig for kundene å orientere seg og sammenlikne de ulike produktene. Det er også noe med måten man omtaler dette på: nærmest som en garantert spareform. I det øyeblikket en kunde kanskje plutselig kommer i knipe og må ta ut sparepengene før kontraktstiden er omme, så kan man være i en helt overraskende situasjon hvis vedkommende kunde ikke fullt og helt har forstått hva man gikk inn på. Hvis man da også har hatt på følelsen av man satt overfor en uhildet rådgiver, som i realiteten var en effektiv selger, så kan man ytterligere ha kommet i en situasjon der man gikk inn på en kontrakt som man ikke overskuet. Siden dette er et produkt som nå har et omfang på 50 milliarder kr, tilsier det også en ekstra årvåkenhet. Hvis finansnæringen selv er oppmerksom på dette og setter høye etiske krav og standarder for seg selv, så hjelper selvfølgelig det. Hvis det er behov for en mer oppdatert og bedre lovgivning her, så kommer vi tilbake igjen til Stortinget med det. I tillegg tror jeg at jo mer som skrives om det, jo mer oppmerksom blir kunden på at andre har følt seg lurt ved å inngå liknende kontrakter, og jo mer opplyst blir man i forhold til hva slags produkter som finnes. Med de tre virkemidlene burde man komme ganske langt i forhold til å opplyse kundene, og deres behov for informasjon når en såpass omfattende beslutning skal tas.