Dette er også en viktig interpellasjon, på samme måte som den vi nettopp har debattert, var. Det er veldig viktig å sikre døendes behov for god lindrende behandling og omsorg, inkludert pasientens og de pårørendes fysiske, psykiske, sosiale og åndelige behov, som interpellanten sjøl var inne på. Den 25. april hadde jeg gleden av å delta på åpninga av senter for lindrende behandling ved Sykehuset i Vestfold. Statsråd Brustad forestod selve åpninga, og hun la vekt på at en del av pasientene som har behov for lindrende behandling, har hatt et så komplekst sykdomsbilde at de har stått uten et godt tilbud. Med åpninga av senteret ved Sykehuset i Vestfold har denne gruppen fått et høyt kvalifisert tilbud i nærheten av sitt hjemsted. Tilbudet inkluderer en sengepost, et ambulant team og en poliklinikk, og det var mange som stod i kø for å gratulere. I Soria Moria-erklæringa står det at tilbudet til pasienter i livets sluttfase må utvikles videre. Helsetilbudet må utvikles i nærhet til brukernes hjemsted. I nasjonal strategi for kreft, som presenteres i dag, vil det bli lagt vekt på lindrende behandling. En av dem som talte under åpninga av senteret for lindrende behandling i Tønsberg, er den svært anerkjente professoren i lindrende medisin – nå også strategidirektør – Stein Kaasa, som har vært omtalt tidligere i dag. Han la i sitt foredrag særlig vekt på at vi trenger randomiserte studier på dette feltet. Han viste til studier av hva vi ønsker oss når vi skal dø, noe flere har vært inne på tidligere. Disse studiene viser, ikke overraskende, at mange ønsker å dø hjemme. Samtidig er det klart at en forutsetning her er at alt er lagt til rette for pasienten og pasientens pårørende. En del har vel blitt spurt ganske lenge før det eventuelt kan være aktuelt at man skal dø, og sånn sett har de kanskje en annen holdning til det enn de ville hatt hvis de var midt oppi det. Det er klart at det i varierende grad vil være mulig å legge så godt til rette i pasientens eget hjem at det til sjuende og sist vil være noe man ønsker seg. Derfor er det veldig viktig å sikre god oppfølging og omsorg i sykehus, ikke minst i sykehjemmene, i tillegg til tilgang til hospice. Det er viktig å huske på at det som tilbys pasienten, har stor betydning for pårørende også etter at pasienten er død, som flere også har vært inne på. For å sikre et tilstrekkelig godt tilbud i sykehjem, hvor mange tilbringer sin siste levetid, trengs det både leger, sykepleiere, godt tilbud om etter- og videreutdanning og integrasjon mellom palliativ enhet og sykehjemmene, eventuelt også lokalsykehusene, som bl.a. representanten Sonja Mandt-Bartholsen var inne på. Vi tror nok dette vil spille en større rolle i denne type behandling i framtida. SV har lenge vært opptatt av å få en nasjonal minstestandard for legedekning på sykehjem. Uansett hva slags virkemidler vi ender på til slutt, er det viktig at det på en effektiv måte sørges for en god og forsvarlig legedekning. I dag vet vi at det ikke er uvanlig at leger har fire timer på 70 pasienter, noe som ikke er holdbart. Derfor jobbes det med dette fra Regjeringas side. I tillegg er det viktig å styrke geriatrien. Vi vet at systematisk, geriatrisk intervensjon bedrer overlevelsesevnen for pasientene. Litt om palliasjon til slutt: Den palliative kultur innebærer helhetlig tilnærmingrespektaktiv og målrettet holdningfokus på åpen kommunikasjon og informasjontverrfaglig arbeid og koordinering Palliasjon kjennetegnes av symptomlindring, med bakgrunn i både fysiske, psykiske, sosiale og åndelige eller eksistensielle forhold. Pasienten og familien trenger en bred tilnærming fra mange profesjoner. Lege og sykepleier vil være de mest sentrale, men prest eller kanskje imam, fysioterapeut, sosionom, ernæringsfysiolog, ergoterapeut og psykolog kan alle komme med viktige bidrag i et behandlingsteam. Det er også viktig med nærhet til hjemmet, og det er et stort behov for forskning og utvikling. I Tidsskrift for Den norske lægeforening, nr. 3 2006, anbefaler den nevnte professor Stein Kaasa m.fl. følgende: Alle leger trenger en grunnutdanning i palliasjon, og undervisningen i medisinstudiet må styrkes.Palliasjon bør integreres i spesialistutdanningen i relevante kliniske spesialiteter.Palliativ medisin bør bli en påbyggingsspesialitet.Det er et stort behov for forskning innenfor palliativ medisin, og det bør settes av tidsbegrensede, øremerkede, statlige midler til palliativ forskning.Det bør opprettes hovedstillinger i palliativ medisin ved alle de medisinske fakultetene. Dette er i hvert fall noe vi bør vurdere videre. Jeg er også glad for at statsråden nevner de pårørendes organisasjoner, også Kreftforeningen, spesielt i sitt innlegg, fordi frivillige brukerorganisasjoner er viktige og må høres og tas med i politikkutforminga. Jeg vil også nevne det flotte arbeidet som bl.a. Fransiskushjelpen gjør.