Innledningsvis vil jeg få lov til å takke komiteen for det arbeidet som er gjort og som nå er lagt ned i komiteens innstilling i forbindelse med det budsjettet som vi nå har til behandling. Det er videre også grunn til å bemerke den innsats som faktisk alle partier legger ned i å forsøke å skrive seg sammen der det er politisk mulig å komme fram til omforente forslag og merknader. Dette viser med all tydelighet at man faktisk legger innsats i å kunne stå samlet i stedet for å benytte enhver anledning til å påpeke den minste form for uenighet. Jeg tør våge påstanden at budsjettet som blir vedtatt her i dag, er et av de budsjettene som har størst innvirkning på enkeltmenneskets hverdag. Det er også et av de budsjettene som det normalt sett knytter seg mest debatt til. Det er en omfattende innstilling fra komiteen, med mange forslag og merknader på en rekke forskjellige områder. Dette viser at en virkelig ønsker å få til et bedre helsevesen for landets innbyggere. Det er imidlertid ikke til å legge skjul på at det også framkommer betydelige politiske skillelinjer. Det skulle bare mangle – det er derfor vi har politiske partier og forskjellige politiske oppfatninger. De enkelte partiene vil presentere sine egne budsjett og merknader, og undertegnede vil derfor konsentrere seg om det som er Fremskrittspartiets budsjett. Jeg vil først få understreke at det gjøres utrolig mye godt arbeid i det norske helsevesenet. Det har aldri før blitt behandlet flere pasienter. La oss slå det fast én gang for alle. Man kan i enkelte debatter få inntrykk av – og også etter at jeg selv i en del sammenhenger har holdt mine innlegg – at det som skjer i helsevesenet, bare er galt. Så er ikke tilfellet. Det aller, aller meste er bra. Men til tross for dette er det likevel store utfordringer i helsevesenet. Dette gjelder ikke bare på finansieringssiden, men vi må også ta inn over oss at det er betydelige problemer og utfordringer knyttet til organiseringen av helsevesenet. En av de største utfordringene vi har, er hvordan vi skal klare å få til en bedre samhandling mellom kommunehelsetjenesten og spesialisthelsetjenesten. Det er noe som ikke fungerer, og vi ser tallenes klare tale, når det ligger en rekke ferdigbehandlede pasienter på landets sykehus og venter på et tilbud i hjemkommunen. Dette er vi nødt til å finne en løsning på, all den tid et døgnopphold på et sykehus er noe av det mest kostbare når det gjelder omsorgsnivå, for det er jo nettopp det en snakker om når en pasient ligger ferdigbehandlet på sykehus. Vi har i dag noe vi kaller for Leon-prinsippet, dvs. at den enkelte skal behandles på det lavest effektive omsorgsnivået. Derfor er det viktig at vi har stor fokus på dette. Fremskrittspartiet ser fram til at vi nå skal begynne å jobbe med omsorgsmeldingen og de forslagene som ligger i den, slik at vi kan få se på samhandlingsproblematikken, og ikke minst gjøre kommunene bedre i stand til å ta imot de pasientene som sykehuset mener er ferdigbehandlet. Vi skal heller ikke stikke under stol at en del kommuner sier at de pasientene de får, ikke er ferdigbehandlet. Her er vi nødt til å komme fram til en løsning. Helseforetakene har et krav om at de skal gå i balanse innen utgangen av 2006. Det eneste unntaket er Helse Midt-Norge, som har fått en utsettelse på 350 mill. kr i sitt balansekrav i ett år – da med begrunnelse bl.a. i de store utfordringene knyttet til utbyggingen av St. Olavs Hospital. Det ser likevel ut til at de regionale helseforetakene styrer mot et underskudd ved utgangen av 2006 på i overkant av 1 milliard kr, dersom de foreløpig oppgitte tallene stemmer. Dette forventer jeg statsråden kommer inn på i sitt innlegg, og at hun gir en forklaring på det store spriket mellom balansekravet for inneværende år og de faktiske tall. Vi vet også at lederne for de regionale helseforetakene er innkalt til et møte med statsråden. Vi ser fram til resultatet som kommer ut av det, og at statsråden på foretaksmøtet får de signalene som blir gitt. De store underskuddene viser også med all tydelighet at Regjeringens forslag til budsjett for spesialisthelsetjenesten ikke er tilstrekkelig til at man vil kunne gjøre noe med ventelistene, og køene kommer til å øke. Videre er det all grunn til å tro at vi går inn i et nytt urolig år for helseforetakene – med nye forslag til oppsigelser, mindre pasientbehandling, sommerstengte og/eller helligdagsstenge fødeavdelinger, redusert akuttberedskap og en funksjonsfordeling som er økonomisk begrunnet, ikke helsefaglig begrunnet. En kunne få inntrykk av da man hørte finansministerens tale i Stortinget ved framleggelsen av statsbudsjettet, at Regjeringen la opp til et historisk løft for sykehusene. Det var derfor med stor skuffelse og ikke minst forbauselse en leste selve innholdet i helsebudsjettet og svært raskt så at helse var den store taperen i Regjeringens budsjettarbeid. Og Regjeringens forslag til helsebudsjett har jo heller ikke akkurat blitt godt mottatt. Vi mottar daglig bekymringsmeldinger, og vi ser daglig oppslag både i lokal- og riksmedia over truede behandlingstilbud, trusler om nedleggelser, antall operasjonsdager, som en vurderer å redusere fra fem til fire, og redusert kapasitet innenfor opptrening og rehabilitering. Alt dette er i ferd med å skape en stor usikkerhet i befolkningen knyttet til om en får hjelp når en trenger det, eller om en ikke får det, da uavhengig av bosted og ikke minst størrelsen på lommeboka. Bevilgningene til de regionale helseforetakene er for små til at man kan dekke det behovet for helsetjenester som er i samfunnet, uten at ventelistene, og dermed også ventetiden, vil øke mer enn det ser ut som de allerede gjør. Det er ikke tilstrekkelig å legge opp til et løp som tilsier at vi skal ha om lag samme nivå på antall behandlede pasienter neste år som det ser ut til at man fikk ved utgangen av 3. tertial, som det står skrevet i budsjettet. En ser faktisk at det allerede nå er køer, og at behovet for helsetjenester øker – befolkningen eldes, og vi får flere som har behov for behandling. Videre skal vi heller ikke stikke under stol at vi får stadig nye behandlingsmetoder. Det vil også øke presset på spesialisthelsetjenesten med krav om behandling. Dette skjer i en tid da denne regjeringen har hatt det største økonomiske handlingsrommet som noen norsk regjering har hatt. Fremskrittspartiet foreslår flere tiltak i sitt alternative budsjett for å kunne møte de utfordringene vi nå ser i helsevesenet. Fremskrittspartiet foreslår at det bør bevilges 1,5 milliarder kr mer i basisbevilgninger til helseforetakene, og at den innsatsstyrte delen av finansieringen igjen settes opp til 60 pst. Dette vil kunne medføre at vi får en reell vekst i pasientbehandlingen neste år, slik at køene kan reduseres ytterligere, sykefraværet kan gå betydelig ned, samt at helseforetakene får en mulighet til å kunne omstille seg ut fra hva som er fornuftig helsepolitisk, ikke bare ut fra en presset økonomisk situasjon. Det er nå viktig å skape ro slik at befolkningen er trygg på at nærsykehuset vil kunne eksistere i framtiden, og at en er sikret behandling uansett bosted og økonomisk situasjon. Det er i den forbindelse grunn til å nevne kravet fra bl.a. lokalsykehusenes venner, som også har krevd 1,5 milliarder kr mer til sykehusene neste år. Fremskrittspartiet er opptatt av at det ikke er tilstrekkelig med bare mer penger til helseforetakene, i hvert fall ikke uten at man også ser på selve organiseringen av denne sektoren. I Norge bruker vi mye penger på helse. Vi har mest sannsynlig den høyeste legedekningen pr. innbygger i et OECD-land. Men vår organisering og vårt langstrakte land er også kostbart. Fremskrittspartiet mener at det nå er på tide å revurdere den modellen vi har, med fem helseregioner som nærmest styrer etter eget forgodtbefinnende gjennom den varierende politikk som føres ved avtaleinngåelser med andre aktører i helsevesenet enn dem som man faktisk selv eier. I den forbindelse kan vi nevne private rusinstitusjoner, rehabiliteringsinstitusjoner, private ideelle og private kommersielle sykehus som ikke får fylle opp plassene sine, og som ikke får inngå avtale med noen av de regionale helseforetakene. Videre er det grunn til å rette søkelyset på det faktum at det planlegges et betydelig antall nyinvesteringer i egen region, veldig ofte uten å skjele til om det kan være ledig kapasitet i et lengre perspektiv i naboregionen. Fremskrittspartiet foreslår, sammen med Høyre, i budsjettinnstillingen at man allerede nå velger å slå sammen Helse Øst og Helse Sør. Dette vil kunne få en rekke positive effekter, både knyttet til pasientbehandling og ikke minst til effektiviseringsgevinst. Fremskrittspartiet foreslår også at Regjeringen igangsetter et arbeid med sikte på å fjerne alle regionale helseforetak, slik at Helse-Norge kan samles til ett rike, til beste for pasientene. Det er kun på denne måten at det frie sykehusvalget vil kunne fungere. I den forbindelse er det viktig at pengene utbetales direkte til den institusjon, avtalespesialist eller annet helsepersonell som står for selve behandlingen. Fremskrittspartiet foreslår i sitt alternative budsjett også å redusere gjelden til de regionale helseforetakene med 2 milliarder kr. Dette er en gjeld som er opparbeidet til staten gjennom foretatte investeringer. Bakgrunnen for dette forslaget er at de regionale helseforetakene over lang tid har gått med underskudd som har tæret på likviditeten. Det er over tid et stort behov for å kunne bringe likviditeten opp igjen for å kunne møte framtidige utfordringer og investeringer. I Soria Moria-erklæringen står det å lese at ingen lokalsykehus skal legges ned. Regjeringen har også varslet at den vil sikre akuttberedskapen og fødetilbudet. Problemet som har oppstått, er imidlertid at man ikke har tatt stilling til innholdet i lokalsykehusene. Dette er i ferd med å bli et problem. Når en tidligere har tatt opp denne problemstillingen, har en fått til svar at man ville komme tilbake til dette i forbindelse med Nasjonal helseplan. Nasjonal helseplan er nå lagt fram i forbindelse med budsjettet. Jeg må få lov til å si at på dette området er problemstillingen like uavklart. Det eneste initiativ som Regjeringen tar der, er at man nå vil sette ned et utvalg som skal komme med en anbefaling i saken. Dette må sies å være et gedigent mageplask for en regjering som har gått så høyt på banen når det gjelder lokalsykehus. Vi kommer nok til å oppleve flere fakkeltog etter trusler om nedleggelser og endrede funksjoner i tiden som kommer. Det er dessverre slik at det fortsatt kommer til å være stor usikkerhet i distriktene om sykehusene og om hvilke forhold man der har å jobbe under også i tiden som kommer. Dette vil kunne medføre store problemer knyttet til rekruttering, sykefravær og endrede tilbud til pasientene. Hvis det er én ting som lokalsykehusene virkelig trenger, er det stabilitet og sikre rammer for å kunne rekruttere de fagfolkene man har bruk for. Dette er ikke avklart. Derfor ser jeg store problemer i tiden som kommer. Avslutningsvis vil jeg også få lov til å vise til et annet kapittel i Soria Moria-erklæringen. Det gjelder egenandeler i helsevesenet. I Soria Moria-erklæringen står det å lese at man vil redusere egenandelene og holde disse lave. Dette står i grell kontrast til det Regjeringen selv gjør i dette forslaget til budsjett. Her er det en økning i egenandelene i helsevesenet på 160 mill. kr – 160 mill. kr! Egenandelene i helsevesenet har nå blitt så store at enkelte faktisk må velge – jeg holdt på å si – om de vil ha mat eller medisin. Helt avslutningsvis – jeg ser at taletiden min snart er ute – vil jeg få lov til å komme med følgende knyttet til selve forslagene: Fremskrittspartiet ønsker å trekke forslag nr. 14, som går på kolinesterasehemmere, dvs. reseptproblematikken. Det ønsker vi å trekke fordi det allerede har kommet en del signaler om måten å organisere dette på i framtiden. Videre ønsker vi å gjøre om forslag nr. 9, om ungdomskampanjen «Rolig, nå», til et oversendelsesforslag, da vi ikke ønsker å få dette nedstemt i salen. Under de interpellasjonsdebattene vi har hatt, har statsråden også bekreftet at det er viktig at dette går videre. Med dette takker jeg for meg.