Høyres leder synes tydeligvis meget godt om sin egen regjerings fiskeripolitikk. Det er ikke til å undres over. Det var jo en ren Høyre-politikk. Tidligere fiskeriminister Svein Ludvigsen greide nemlig det urovekkende kunststykket å gjenskape de klassiske motsetningene mellom kapitalsterke vestlandsfiskere og kystfiskere i Nord-Norge. Jeg er ikke spesielt overrasket over at Høyres leder gjennom denne interpellasjonen bekrefter sitt partis ståsted i denne konflikten. Med et pennestrøk og uten å konsultere Stortinget endret Ludvigsen norsk fiskeripolitikk over natten på et bestemt punkt. Det er ingen liten prestasjon. Da han avviklet ordningen med tidsavgrensede strukturkvoter, gjorde han også noe med retten til å fiske. Han gjorde strukturkvotene til en meget ettertraktet handelsvare. I det øyeblikk evigvarende kvoter kunne selges fritt, steg markedsverdien til svimlende høyder. Det gikk som det måtte gå, når markedskreftene får lov til å råde. De som kunne betale hva det kostet, kjøpte kvoter. Men hovedpremien gikk til dem som hadde kvoter å selge, og som ville ut av næringen. Slik er vårt felleseie gradvis blitt privatisert. Jeg synes ikke det er det minste rart at de som sitter igjen med de største gevinstene etter frisleppet på dette området, fører an i kampen mot en ny fiskeripolitikk. Høyres leder er nærmest et ekko av fiskebåtrederne når hun nå går til angrep på alt fra distriktskvoter og leveringsplikt til nettolønnsordningen for sjøfolk, strukturpause og NOx-avgift. Det er ikke uvanlig at de som skriker høyest, får størst oppmerksomhet. Det trenger ikke bety at de er representative for næringen. Jeg kan ikke se at sjømannsorganisasjonene har reist krav om nettolønn i havfiskeflåten. Derimot er de svært fornøyd med at vi unngår utflagging av viktige arbeidsplasser på utenlandsferjene, på fraktefartøyene og i offshoreflåten. Høyres leder har åpenbart rett i én ting: Konkurransen om arbeidskraften i havfiskeflåten ville utvilsomt vært enklere om vi hadde gjort som Bondevik-regjeringen ønsket, og avviklet nettolønnsordningen. Da hadde tusenvis av arbeidsløse sjøfolk trolig stått i kø for å få jobb i havfiskeflåten. Fredag besøkte jeg en gammel Høyre-mann på Andøya. Han sitter faktisk i diplomatlosjen i dag. Ole Nilsen har drevet familiebedriften J M Nilsen i mer enn 50 år. Det er to grunner til at det bor mennesker i lokalsamfunnene på Bleik og i Nordmela. Det er de rike fiskefeltene rett utenfor og foredlingsbedriftene til J M Nilsen. Jeg vil tro at Ole Nilsen har sitt å fortelle til Høyre-ledelsen. Han er for distriktskvoter. Nylig fikk fem av de båtene som leverer til hans anlegg, distriktskvoter på til sammen 50 tonn. Det kommer meget godt med. Ole Nilsens problem er nemlig at han ikke har råstoff nok i perioder av året. Han irriterer seg over at havgående fiskefartøy fryser ned fisken og sender den til Kina framfor å levere til norske foredlingsbedrifter. Kortsiktig profitt teller mer enn norsk verdiskaping, sier Ole Nilsen. Derfor er han for leveringsplikt og for produksjonsplikt. Det går an å mene at det ikke bør bo folk på Bleik, eller at lokalsamfunnet i Nordmela ikke har livets rett. Det er mange slike totalt fiskeriavhengige samfunn langs kysten vår. Marked og markedskrefter er ikke svaret på Ole Nilsens problemer. Han er avhengig av at ferskfisktråleren «Andøybuen» oppfyller sin leveringsplikt. Derfor trenger vi en annen fiskeripolitikk enn den Høyre nå forfekter. Derfor har vi strukturstoppen. Derfor har vi strukturutredningen. Derfor får vi en stortingsmelding om strukturpolitikken. I motsetning til Høyre legger denne regjeringen vekt på hovedelementene i fiskeripolitikken, at de skal forankres i Stortinget, og at de skal ha bredest mulig legitimitet i næringen. Akkurat nå behandler næringskomiteen to proposisjoner som hver for seg vil ha stor betydning for fiskerinæringen. Den ene vil skjerme norske fiskeres adgang til fiske, den andre gjelder norske straffetiltak overfor fartøy som driver ulovlig fiske.