Et av de forhold som gjør Norge stort, er de fellesskap vi skaper oss imellom, ikke fordi noen kommanderer oss, men fordi vi vil ha dem. Vi bruker gjerne ord som de frivillige fellesskap, frivillige organisasjoner, om disse fellesskapene. Når vi tenker prinsipielt på det, sier vi det er fellesskap av borgerne. Det er disse fellesskap som til syvende og sist eier det apparatet som utgjør stat og kommune. Jeg har oppfattet at dette har vært noe av det som i hvert fall SV som parti har båret som samfunnsforståelse. Derfor er det med en viss undring jeg merket meg statsministerens redegjørelse i går, hvor han snakket om frivillig sektor som et supplement til det offentlige. Frivillig sektor er jo en del av det offentlige. Hvordan kan det være et supplement? Mitt spørsmål til representanten Ryan, som jeg har lært å kjenne som en person dypt rotfestet i den tradisjon jeg beskrev i begynnelsen av dette innlegget: Er ikke dette en utilstrekkelig språkbruk? Er ikke det frivillige noe i seg selv, noe som bærer dette samfunnet, og langt mer enn et supplement?