Det kommer vel neppe som noen overraskelse at jeg vil snakke litt om barnevernet. Vi har helt siden staten overtok ansvaret for barnevernsinstitusjonene måttet øke budsjettene. Dette er ikke ene og alene fordi behovet for barnevernstjenester har økt, men fordi vi har et stort og tungt byråkrati som krever stadig flere ressurser. Stadig færre av dem som er tilknyttet statlige barnevern, har kontakt med barna. Vi har hørt dette i en årrekke, og vi har vært først i køen av ropende og forskrekkede politikere som sier at dette går ikke an. Det går ikke an at barn som har det vanskelig, må vente på institusjonsplass, må vente på fosterhjem, må vente på oppfølging, og at de må vente på ettervern. Alle sammen har behov for tiltak, og mange må vente lenge før de får noe tilbud. Det er ikke bare Fremskrittspartiet som finner dette uakseptabelt. De aller fleste partier i denne salen sier det. Vi har gjennom en årrekke vært enige om at dette ikke er godt nok, når bekymringsmeldinger blir liggende, når tidsfrister ikke blir overholdt, og når ungdommer blir sluppet ut i livet etter et institusjonsopphold, uten ettervern, og når barn faktisk lider. Problemet er bare at dette har vi sagt i år etter år. Vi har alle sagt det. Nå vet jeg at noen vil si: Ja, men hvordan i all verden kan Fremskrittspartiet i det hele tatt tørre å si noe sånt, de som kutter 480 mill. kr på budsjettet for det statlige barnevernet og enslige mindreårige asylsøkere. Det skal jeg endelig forklare, sånn at vi kan få avklart denne åpenbare misforståelsen en gang for alle. Vi ønsker ikke at barn skal lide. Men de økningene som kommer på budsjettet og i salderingsproposisjonene, gjelder ikke i nevneverdig grad barna. De gjelder byråkratiet. Alle som har lest Riksrevisjonens rapporter de sist årene, vil ha sett det. Og når Fremskrittspartiet kutter, er vi vel vitende om – noe som kanskje andre burde satt seg inn i også – at bare det statlige barnevernet alene kommer til å bruke 3,8 milliarder kr neste år. Og når vi da leser hos Statistisk sentralbyrå, SSB, at vi brukte 2,8 milliarder kr på statlige institusjonsplasser og fosterhjemsplasser som er støttet av statlige regioner – 2,8 milliarder kr av de 4 milliardene som ble bevilget – sier dette noe om nivået på byråkratiet. På våre komitereiser rundt omkring i landet møter vi alltid den samme frustrasjonen hos de kommunalt ansatte barnevernsarbeiderne, som gjør en fremragende jobb, nemlig at de 24 fagteamene som er opprettet, er det klin umulig å få tak i. Men det var jo nettopp fagteamene som skulle hjelpe dem som satt i førstelinjetjenesten og hadde kontakt med barna. Hvor er de hen da? De hjelper iallfall ikke førstelinjetjenesten ute i kommunene. Da er det lov å spørre seg om dette var noen god idé, eller om dette rett og slett er – beklager min uærbødighet – sysselsettingstiltak for fylkeskommunalt ansatte barnevernsarbeidere. Iallfall er det fremdeles kø av bekymringsmeldinger. Det er fremdeles saker som ikke en gang blir lagt i køen for meldinger. Det er barn som fremdeles bor hos sine rusede foreldre. Det er ikke godt nok! Det er derfor Fremskrittspartiet ønsker å gjøre noe, se på nye organisasjonsformer, se på nye tilsynsformer, og sist, men ikke minst, hjelpe barna, sikre barna en trygg oppvekst, alle barna. Om vi kutter 480 mill. kr i det statlige barnevernet, avsetter noen byråkrater og lar kommunene disponere noen av midlene, er jeg sikker på at man vil få en langt mer effektiv organisasjon, som kan komme inn i problemfamiliene på et langt tidligere tidspunkt. Jeg er blitt utfordret på temaet enslige mindreårige asylsøkere, og det vil jeg komme tilbake til i et treminuttersinnlegg senere i dag.