Det er skuffende å observere at Regjeringen ikke er mer offensiv i møtet med de utfordringer som landbruket står overfor i årene som kommer. Signaler man har fått gjennom de pågående WTO-forhandlingene og fra det politiske miljøet innad i EU, er at støtteordninger overfor landbruket vil reduseres og endres. Dessverre ser det ut til at Regjeringens landbrukspolitikk er klin lik politikken som føres på andre næringsområder; den består av brannslukking og gravferdsstøtte. For næringslivet i dette landet hadde det vært mer ønskelig med større forutsigbarhet. For å møte eventuelle resultater fra WTO-forhandlingene på en mer offensiv måte burde Regjeringen nå se på hvilke begrensninger norsk landbrukspolitikk har lagt i veien for en fremtidsrettet landbruksnæring, for det er grunn til å tro at man i fremtiden vil se på bonden slik Fremskrittspartiet gjør, nemlig som en selvstendig næringsdrivende. Dét vil være positivt for norsk landbruk, for da kan man fokusere på hvilke hindringer som ligger i veien for å drive effektivt, og hvordan man gjennom dereguleringer av regelverk og reduksjon av offentlig byråkrati, skatter og avgifter kan gjøre næringen mer attraktiv og lønnsom. Planøkonomi har aldri vært noen suksess, og har aldri i tilstrekkelig omfang bidratt til nyskaping og verdiøkning. Å føre en politikk der man bestemmer pris, omfang av produksjon eller hva som skal produseres, vil til enhver tid begrense skapertrangen og nytenkningen. Fremskrittspartiet har i alle år prøvd å påvirke den vedtatte politikken som bygger på prinsippene om at matvareproduksjon kan byråkratiet og politikerne styre, og gjennom mange forslag i denne sal prøvd å vise veien til nytenkning innen landbrukspolitikken. Jeg har tro på den norske bonden og ønsker et fritt landbruk som gir den enkelte produsent et reelt valg til produksjon innenfor de rammer som markedet, egeninteresser og økonomi setter. Jeg har tillit til at skapertrangen og kreativiteten også er til stede innen landbrukssektoren, men vi mangler incentivene for å dyrke frem dette. Restriksjoner på driftsformer bør liberaliseres slik at bøndene bli likestilt med det øvrige næringsliv. Støtteordninger og reguleringer må gradvis reduseres, eventuelt kombineres med kompensasjonsordninger som i en periode gir støtte til dem som på en negativ måte blir vesentlig berørt av endringer i landbrukspolitikken. Det samme bør gjelde for skatter og avgifter, slik at produsentene kan konkurrere på like vilkår, uten annen innblanding fra det offentlige enn hva som måtte fremkomme av helse- og miljøkrav samt krav til dyrevern. Det er kanskje på tide at bonden også får nyte godt av de fordeler som markedsøkonomien har gitt alle andre. Hvorfor bonden ikke kan levere det produktet han selv har produsert, til den han ønsker, til høyest mulig pris, vil for meg alltid fremstå som underlig. Men så ser ikke jeg det heller som en politisk primæroppgave å gjennomregulere hverdagen for næringsdrivende, slik som visse andre gjør. Når regjeringspartiene i denne diskusjonen blander næringspolitikk og distriktspolitikk, blir bildet enda mer skremmende. Det at politikere ønsker å styre bosettingsmønsteret i dette landet gjennom å bestemme hvor man skal bo for å ha eiendomsrett til en eiendom, er et synspunkt som burde vært lagt dødt sammen med kommunismen. At man ikke kan ha større styringsrett over sin egen eiendom, som bryter sterkt med den private eiendomsretten, er ønsket politikk fra regjeringspartiene. At politikere som er valgt for å tjene folket, i så stor grad overkjører enkeltmennesket, blir bare godtatt innen landbruksnæringen. Det faktum at man har en prisregulering på landbrukseiendommer slik at disse ikke kan omsettes fritt til markedspris når kjøper og selger er enige, viser jo bare hvor svakt eiendomsretten står i Norge. En fremtidsrettet jordbrukspolitikk må sikres ved å styrke den private eiendomsretten. Men det som er det største problemet, og som viser staheten til Regjeringen, er det faktum at den gjennomregulerte politikken som er ført på dette området i alle år, og som ikke har stoppet nedgangen i antall næringsdrivende innen landbruket, fortsatt er den prioriterte løsningen for flertallet i denne sal. Min oppfordring til Regjeringen vil være å snu i tide. For å møte de utfordringer landbruksnæringen står overfor, må man øke muligheten og fleksibiliteten når det gjelder forvaltning av egen eiendom og salg av egenproduserte produkter, og la eiere og drivere av landbrukseiendommer nyte godt av fordelene som markedsøkonomien gir alle andre næringsdrivende. Dette er den eneste måten vi kan skape vekst og optimisme innen landbruksnæringen på, og som vil gi oss et forsprang når vi skal møte resultatene av WTO-forhandlingene.