Det var representanten Knudsen som fikk meg til å ta ordet igjen. Han kom med uttalelser om at vi svikter disse barna, og at vi er redde for å tråkke den pakistanske befolkningen på tærne ved å si at den videregående skole er en del av opplæringsplikten i henhold til norsk lov. Det må på det peneste kunne karakteriseres som kunnskapsløst. Det er veldig få ungdommer som blir sendt til Pakistan for å gå på videregående skole. Den delen er ganske mikroskopisk. Det som er utfordringa, er noe helt annet. Jeg syns Thommessen hadde noen gode prinsipielle avveininger. Vi må lage lovene våre ut fra allmenngyldige prinsipper, og det er klart at det allmenne her må være at samfunnets rettigheter og samfunnets plikter henger sammen. Jeg mener at det er en klar sammenheng mellom barnetrygden og opplæringsplikten, men den sammenhengen oppheves ved videregående skole. Det er her ikke mulig å framvise at den virkningen som Fremskrittspartiet ønsker, kan føre til noe sånt. Det er viktig å merke seg at det kanskje også er andre ting som kan føre til at foreldrene ikke ønsker å ha barna sine i norsk skole lenger, og som går langt inn i skolepolitikken, bl.a. at Regjeringa nå har tatt bort 2. fremmedspråk, som ville ha gitt foreldrene muligheten til å ha morsmålet som fremmedspråk for barna. Nå sender foreldrene barna til sitt opprinnelsesland for å lære seg det språket som de kunne ha lært i norsk skole med like stor lykke. Som byråd for skole i Oslo tok jeg initiativ til å samle politi, barnevern, trygdekontor og skoleetat rundt samme bord for å lage like rutiner. Når det forsvinner ca. hundre barn fra norsk skole, er ikke det bare barn med annen etnisitet enn norsk. Det er også etnisk norske barn som forsvinner, og det er barn knyttet til etniske minoriteter som f.eks. sigøynerbefolkningen. Det er et ganske mye bredere og vanskeligere felt enn det dette er. Jeg vil oppfordre statsråden til å sørge for at også andre kommuner gjør det grepet å samle alle de viktige etatene for å sikre barns rettssikkerhet. Jeg syns det er skremmende at vi lever i et land der barn bare kan forsvinne, samme hvilken etnisk bakgrunn de har, uten at noen kan gjøre rede for hvor de er. Hvis vi skal klare det, trengs det en del kreativitet i å se ulike sammenhenger mellom alle de ulike statsinstitusjonene vi har for å ivareta barns rettssikkerhet. Men da må de klare å sitte rundt samme bord og samarbeide.