Spørsmålet mitt går til statsråd Brustad. Venstre stilte i førre månad eit spørsmål til statsråden om kor mange unge som bur på alders- og sjukeheimar. Statsråden svarte den gongen at i enkelte tilfelle måtte vi akseptere at unge personar for ein kort periode bur i alders- eller sjukeheim. Vårt utgangspunkt for spørsmålet var Stortinget sin intensjon om å flytte alle unge ut av institusjon, og kva statsråden ville gjere for å følgje opp Stortinget sitt vedtak og Regjeringa si eiga målsetjing for å unngå desse uverdige situasjonane. Sist måndag avdekte NRK at over 3 000 unge er på aldersinstitusjon, og generalsekretæren i Norges Parkinsonforbund uttalte i den samanhengen at å hamne på sjukeheim som ung blir opplevt som ei krise i livet. Dette er sterke ord og viser alvoret i situasjonen. Det er kommunane som har ansvaret for det vi snakkar om. Men statlege myndigheiter har bidrege med økonomiske verkemiddel for at den statlege politikken skal følgjast, og desse verkemidla er grovt sett to: Vi har innslagspunkt for refusjon for ressurskrevjande brukarar og eit nivå for når toppfinansieringa inntrer. Her er det ein klar samanheng. Men den raud-grøne regjeringa har svekt dei økonomiske incentiva og dermed kommunane sin motivasjon for å satse på individuelle løysingar for ressurskrevjande brukarar. I praksis betyr det at det er blitt billigare å tilby sjukeheimsplassar enn å ha tilrettelagde tilbod for ressurskrevjande brukarar. Kommunane sin motivasjon er altså blitt dårlegare. Spørsmålet mitt til statsråden er følgjande: Vil ikkje dette bety at kommunane vil få endå fleire unge som bur på alders- og sjukeheimar?