Av alle selsomme Dokument nr. 8-forslag jeg har sett på i løpet av de siste åtte årene, er kanskje dette det mest selsomme. Hvis man barberer bort all retorikk, er det forslaget som representanten Bjarne Håkon Hanssen her får gjennomslag for, at Stortinget ber Regjeringen om kanskje å innføre en ventetidsgaranti for barn og unge. Hvis jeg var statsråd, ville jeg ha vært rørt til tårer over et slikt forslag. Tenk å kunne legge seg om kvelden og vite at man har en opposisjon i Stortinget som sier: Kan dere være så snille å vurdere om dere kanskje vil gjøre dette? Men hvis dere finner ut at det ikke er lurt, skal vi selvsagt akseptere det! Det bør ikke overraske noen at Regjeringen i fellesskap slutter opp om det. Jeg har registrert at Bjarne Håkon Hanssen har en retorikk som går ut på at man satser for lite på psykiatrien. Han hadde også en kronikk i VG den 14. desember 2004. Jeg tenkte at jeg med bakgrunn i den kronikken virkelig skulle se på hva Arbeiderpartiet selv har gjort for psykiatrien. Det var interessant: Bjarne Håkon Hanssen hevder at Regjeringen bevilger for lite penger til psykiatrien, samtidig som han unnslår å gjøre oppmerksom på at Arbeiderpartiet i seks – jeg gjentar, seks – av de siste sju årene ikke har foreslått mer til psykiatrien enn Regjeringen. I ett av årene foreslo de til og med mindre. Ved de to anledningene Arbeiderpartiet inngikk forlik med regjeringen om statsbudsjettet – i 2000 og i 2004 – innebar forlikene ikke én krone mer til psykiatrien. Den prioriteringen Bjarne Håkon Hanssen etterlyser, har hans eget parti altså aldri selv foreslått. Fraværet av engasjement synliggjøres helt fram til dags dato. Under Stortingets behandling av helsebudsjettet for 2005 valgte Arbeiderpartiet å ikke fremme noe alternativt forslag til Regjeringens. Partiet tok i statsbudsjettet for 2005 ikke initiativ – intet initiativ – til å øke bevilgningene til psykiatrien. Det budsjettforslaget som regjeringen Bondevik la fram i 2003, ble med rette kritisert av en rekke faginstanser, inkludert Rådet for psykisk helse, for ikke å følge opp opptrappingsplanen for psykisk helsevern som forutsatt da planen ble vedtatt. På tross av dette foreslo ikke Arbeiderpartiet i budsjettforliket med regjeringen Bondevik høsten 2003 én eneste krone mer til psykiatrien enn det Regjeringen selv opprinnelig hadde lagt fram i sitt budsjettforslag. Arbeiderpartiet hadde gjennom regjeringen Stoltenberg selv ansvaret for forslag til statsbudsjett for 2001. SV ønsket å prioritere psykiatrien med 100 mill. kr mer enn det Arbeiderpartiet la opp til det året. Gjennom budsjettforliket med Kristelig Folkeparti og Senterpartiet ble det presset igjennom en økning på 70 mill. kr – etter at Arbeiderpartiet hadde foreslått mindre. Jeg må si at når man prøver å framstille det som om det er en vilje hos Arbeiderpartiet til økt satsing, er det noe symbolsk i hele forslaget, for forslaget forplikter jo ikke på noen som helst måte. Derfor er det synd at Arbeiderpartiet – på tross av at det gjentatte ganger har vært fremmet forslag om en ventetidsgaranti – gjennomfører sine resonnementer her og stemmer mot det. Det er det som er realitetene.