Jeg er dessverre ikke i stand til å matche verken interpellantens eller Solvik-Olsens lyriske evner, men med litt bedre tid på meg skulle jeg nok i hvert fall ha vært i stand til å matche teksten i Solvik-Olsens strofer. Men det var ikke derfor jeg bad om ordet. Dette er jo en interpellasjon som har mange fasetter i seg – og mange innspill. Det er jo konsekvensene eller avartene av vårt forbrukssamfunn vi egentlig diskuterer, hvordan det går når fordelingen globalt ikke blir slik som den ideelt sett burde ha vært eller kunne ha vært. Jeg tror heller ikke vi skal glemme at det ikke er mangel på innsats hver dag det er møte her i huset for å forbruke og bruke enda mer. Det presset vi har hver bidige dag for å få brukt enda mer av samfunnets ressurser, av det vi tross alt har klart å spare og legge til side for å møte fremtidige utfordringer, det minsker ikke, med de konsekvensene dette til syvende og sist har. Jeg tror også at vi ikke skal gå i den fallgruven å gi inntrykk av at en elendighetstilstand er bildet av det som skjer i Norge på dette området. Jeg tror faktisk vi har veldig mye vi kan være stolt av og fornøyd med i Norge på dette området. Det er utviklet veldig mye kunnskap, og vi har veldig mye teknologi ute i hele landet allerede. Men utfordringen blir jo ikke mindre av den grunn. Det betyr at det er ingen grunn til å ta seg noen hvileskjær. Jeg går ut fra at det er det som er bakgrunnen for at interpellanten tar opp dette spørsmålet i dagens interpellasjon. Utfordringen fremover – enten vi stikker hodet i sanden eller holder oss våkne – blir å få begrepet velferdsøkning til å gå i takt med utfordringen om å redusere avfallsmengden. Jeg tror det er den veien vi er nødt til å bevege oss. Jeg tror at på dette området er vi nødt til å satse på og forske på å utvikle standardløsninger både når det gjelder avfallshåndtering, deponi og materiell, for hvordan vi skal håndtere det som er igjen etter første gangs, andre gangs eller tredje gangs forbruk. Lengre levetid og raskere resirkulering må være målet i et konsumsamfunn som vårt. Men det handler også om ikke å gjøre veien til kildesortering, deponering eller avfallshåndtering vanskeligere. Foregående taler, Solvik-Olsen, kom med et retorisk spørsmål til interpellanten: Hvorfor gjorde ikke den forrige regjering noe? Jeg tror at hvis man hadde tatt seg det bryderi – men det har kanskje ikke vært anledning til det de siste dager – å se på hva som faktisk ble gjort, ville man se at det ble gjort ganske mye. Blant annet gjennom revidering av forurensingsloven i 2002 ble det tatt skritt som har brakt verden videre fremover på dette området, men det er fortsatt en lang vei å gå. Det å definere ansvar og gjøre det lønnsomt, ikke minst for næringslivet, å foreta kildesorteiring, håndtere avfall osv., er en målsetting vi må følge videre. Tilgjengelighet til avfallshåndtering er en åpenbar oppgave. Åpningstider, tilgjenglighet og muligheter for å bli kvitt avfall og få en profesjonell håndtering av dette er bl.a. veier vi er nødt til å konsentrere oss mer om, slik at det ikke bare ender opp med taler som hører hjemme i mai. Helt til slutt, for dem som antydet at det er blitt gjort lite, vil jeg minne om at etter at flere regjeringer hadde gitt løfter om å satse på å bli kvitt 50 pst. av landets kvikksølv, bevilget faktisk den forrige regjeringen 30 mill. kr til virkemiddel for dette, ved å åpne for muligheten til håndtering av dette i Mo i Rana. Jeg ser at det ikke har kommet noen oppfølging på dette området, men det mangler ikke utfordringer her.