SV er glad for at denne debatten foregår i åpenhet i Stortinget. Vi kan dermed få en offentlig debatt rundt våre internasjonale forpliktelser – en forankring, men også få inn flere stemmer, som kan være viktig når beslutninger skal tas. I sommer har det foregått en bred mobilisering av krefter her i Norge som har tatt til motmæle mot Israels brutale framferd både i Libanon og i Gaza. Det viser at det er mye solidaritet i den norske befolkninga i forhold til dem som lider i Midtøsten. Slike protester mot krigen er ikke en støtte til Hizbollah. Hizbollah skiller seg avgjørende fra f.eks. SVs politikk i viktige spørsmål. Vi tar avstand fra Hizbollahs utskyting av raketter, som har rammet vilkårlig sivile mål i Israel, og vi tar også avstand fra Hizbollahs angrep på og bortføring av israelske soldater. Så har også Sikkerhetsrådet plassert ansvaret for at krigen brøt ut, hos Hizbollah. Men hovedansvaret for utviklinga av krigen – bakgrunnen for krigen – ligger likevel hos Israel, som gjengjeldte angrep på en svært uforholdsmessig måte, angrep som førte til store lidelser for et land og en befolkning som har vært gjennom store lidelser før. En stor andel av de drepte er barn. Store deler av infrastrukturen er ødelagt, og mange er internt fordrevet i landet. Jeg er glad for at Regjeringa så tydelig også har fordømt Israels brudd på folkeretten, både når det gjelder uforholdsmessig gjengjeldelse og angrep mot sivile. Historien til nå har vist at det ikke kommer noen løsning i Midtøsten uten en rettferdig fred for alle parter. Den tryggheten som både libanesere, palestinere og folk i Israel har krav på, kommer ikke uten at ledende krefter i Israel legger vekk trua på at kuler og krutt skal kunne løse problemene som de står overfor. Det var noe av essensen i det utenriksministeren sa, og som også flere andre talere har tatt opp. Et paradoks som erkjennes av flere av arkitektene bak Israels Libanon-politikk på 1980- og 1990-tallet, er at Israel langt på veg skapte sin egen fiende blant Libanons sjiamuslimer gjennom IDFs okkupasjon av Sør-Libanon og SLAs overgrep på sivilbefolkninga. Slik har Israel skapt opprør og opponenter på Vestbredden og i Gaza. Takket være den israelske okkupasjonen fra 1992 til 2000 har Hizbollah fått en sterk politisk posisjon i Libanon, og dermed har også Iran fått sterke støttespillere i nærområdet. Sommerens angrep har ikke svekket, men styrket Hizbollahs stilling. Ikke bare derfor, men også derfor er det viktig at Vesten viser sterk handlekraft når det gjelder å stille opp i forhold til gjenoppbygging av infrastrukturen og å gi hjelp til dem som lider nød – hjelp nå, slik også Stockholm-konferansen viste stor vilje til. Så det gjelder å handle. Men det må også vises vilje til å løse de hovedspørsmålene som hele tida ligger bak, for å kunne sikre en rettferdig fred på lang sikt. SV støtter Regjeringas vedtak om å sende fire MTB-er og 100 soldater som et bidrag til en større FN-styrke. Det var FN som sørget for resolusjonen som var grunnlaget for våpenhvilen. For oss er det nå viktig at FN tar ansvaret for å støtte opp under en skjør våpenhvile, for våpenhvilen er skjør. Jeg vil i likhet med utenriksministeren berømme generalsekretær Kofi Annan, som har vært en viktig aktør både før og etter våpenhvilen. Det er noen løfterike prosesser som må støttes opp under i Libanon. For det første har den libanesiske hæren for første gang på mange år inntatt posisjoner i sør. Dette er med på å støtte opp under den libanesiske stats autoritet og integritet. For det andre har Hizbollah forlatt posisjonene sør for Litani-elva. For det tredje er Israels sjø- og luftblokade nesten opphevet. For det fjerde har statsminister Siniora maktet å holde den libanesiske regjeringa samlet. For det femte har Syria og Iran forsikret Annan om at de skal respektere resolusjon 1701. For SV har det vært avgjørende at FN-styrken ikke har fått i oppdrag å fortsette der Israel slapp, men er ønsket velkommen i Libanon. En avvæpning av Hizbollah er det flere som har understreket at må skje på grunnlag av politiske prosesser, og det er altså Libanons ansvar først og fremst. Styrken er bredt sammensatt. Det er også land der som Indonesia, som Israel i utgangspunktet ikke ville ha med. FN-styrken har et fredsbevarende oppdrag – med den sjølsagte retten til å kunne forsvare seg og med mandat til makt dersom FN blir aktivt hindret i å gjøre den jobben FN skal gjøre i henhold til resolusjon 1701. Med en FN-styrke til stede i Libanon kan det iallfall gjøre det politisk vanskeligere for Israel nok en gang å gå inn i Libanon. Ikke minst kan det gi rom for sivile, som f.eks. Norsk Folkehjelp, til å rydde opp i det store antall klasebomber som Israel slapp ned i løpet av de 72 timene før de visste om en resolusjon ville bli vedtatt. Det ligger 100 000 bomber udetonert, og det er klart at det er en stor fare for sivilbefolkninga og kan lemleste folk hver dag. Å rydde vekk disse klasebombene er viktig for at den libanesiske befolkninga skal kunne ta fatt på livene sine. Ingen vet hvor lenge styrkene kan bli stående. I første omgang binder vi oss for seks måneder. Da har vi muligheten til å evaluere situasjonen, men så lenge en FN-styrke og vårt bidrag har tillit hos libaneserne, så lenge vi gjør en fornuftig jobb, skal vi være der. Men det er ikke først og fremst militær tilstedeværelse som kan sikre freden. Bidrag til oppbygging og en hverdag som libaneserne kan leve med, er avgjørende. Men enda viktigere er det at dette må være starten på en internasjonal innsats som kan sikre rettferdighet for libaneserne og palestinerne. Det vil si at ikke bare resolusjon 1701 skal settes ut i livet, men FNs mange resolusjoner om en tostatsløsning for Palestina og Israel, at Israel må respektere de grensene som det internasjonale samfunnet har vedtatt, med mulighet til noen mindre justeringer, at Israel må trekke seg tilbake fra okkupert land, både i Palestina og i andre deler av Midtøsten, og endelig at en nå må begynne å arbeide for at de 750 000 flyktningene som ble fordrevet ved danninga av staten Israel, får en eller annen løsning, vende hjem eller kompensasjon. Det er viktig som komiteens leder sa, at vi nå må stille oss bak muligheten for å få til en samlingsregjering i Palestina. Men skal vi få til det, må vi også komme enda sterkere på banen for at de parlamentsmedlemmene og regjeringsmedlemmene som sitter fengslet i dag, blir løslatt. Parlamentet i New Zealand har nettopp kommet med en oppfordring til det. EU-parlamentarikere har gjort det samme. Det er fullstendig uakseptabelt at folkevalgte skal sitte fengslet. Det er ingen lett avgjørelse å sende soldater til et krigsområde eller til et område med så mye ufred. Vi skal ta på alvor de bekymringene befolkninga har for hva som kan skje, og jeg oppfatter det sånn at i hvert fall forslagene nr. 2 og 3 fra Fremskrittspartiet tar fatt i de bekymringene. Nå må det sies at forsvarsministeren har gjort rede for at Regjeringa tar bekymringene på alvor. Men for dem av oss som har sett lidelsene til tidligere soldater når de har kommet hjem, med posttraumatisk stressyndrom og det det kan bety både for en sjøl og for andre, er det viktig å se på om det er enda mer vi kan gjøre. Regjeringa vil gjøre sitt, men jeg ser det sånn at det i Fremskrittspartiets forslag ligger intensjoner som gjør at det vil være riktig å oversende dem til Regjeringa, slik at Regjeringa kan se på hva mer som kan gjøres. Jeg vil be om at Fremskrittspartiet oversender forslagene nr. 2 og 3.