Venstre stiller seg bak Regjeringas forslag til utviklingsmelding og regjeringspartienes merknader fra utenrikskomiteen. Meldinga beskriver på en god måte de utfordringer vi står overfor i arbeidet mot å nå FNs tusenårsmål. I løpet av de siste årene har det vokst fram en økende internasjonal konsensus om at fattigdomsbekjempelse som ledd i realisering av menneskerettigheter må stå sentralt i utviklingspolitikken. Dette kom til uttrykk høsten 2000 da FNs tusenårsmål ble vedtatt som en erklæring som stiller opp konkrete mål for bekjempelse av verdens fattigdom, og som setter en ambisiøs målsetting om at tusenårsmålene skal være oppfylt innen utgangen av 2015. Venstre slutter seg til at FNs tusenårsmål skal være grunnlaget for norsk utviklingspolitikk. Venstre støtter flertallet i komiteens syn om at det er en alvorlig hindring for de fattige landenes utvikling at de ikke i tilstrekkelig grad er integrert i verdensøkonomien. Selv om Senterpartiet og SV ikke er enig, er det på sin plass å minne om at den siste WTO-runden ble kalt «utviklingsrunden», og at det rammeverket som nå ligger inne i forslagene, er et viktig gjennombrudd, sjøl om det også innebærer utfordringer for Norge. For å bidra til utvikling i fattige land må internasjonale institusjoner styrkes og demokratiseres. Norge må være en pådriver for å videreføre reformprosessene i Det internasjonale pengefondet og Verdensbanken. Institusjonenes politikk må tilpasses en langsiktig utvikling og fattigdomsreduksjon i de land som er i krise, ikke bare endringer for å oppnå kortsiktige økonomiske målsettinger uten hensyn til konsekvenser for landets innbyggere. Samtidig må Verdensbanken og IMF stille miljøkrav og legge mer vekt på regjeringers evne til demokratisering og sosiale reformer. For å sikre en ansvarlig lånepolitikk må nasjonale og internasjonale finans- og kredittinstitusjoner styrkes og åpnes opp. Samarbeidet mellom sentralbanker må utvides. Venstre mener Norge bør støtte et internasjonalt samarbeid for å finne fram til nye tiltak for å regulere uønsket atferd i den globale økonomien, f.eks. globale miljøavgifter på fly. Venstre mener at noe av det viktigste er å arbeide for å sikre internasjonal konkurranse og motvirke tendenser til globale monopoler og karteller ved å arbeide for antimonopoltiltak gjennom f.eks. FN-systemet, WTO og G8-gruppen, for ønsket om et globalt konkurransetilsyn. Venstre er enig med et flertall i komiteen som mener at en reform av FN slik at verdensorganisasjonen blir mer legitim og effektiv, er en nødvendig, men ikke tilstrekkelig betingelse for en effektiv håndtering av de globale sikkerhetstruslene i dag. Sletting av gjeld er kanskje et av de viktigste enkelttiltakene for utviklingen i mange fattige land. Norge har sin andel av ansvaret for gjeldskrisen, bl.a. gjennom norsk shippings eksportkampanjer på 1970-tallet. Gjeldssletting må gis raskere for de land som har vist sterk vilje til reform og fattigdomsbekjempelse. Det må også finnes løsninger for land som faller utenfor HIPC-initiativet. Norge bør vurdere hvorvidt ensidig norsk gjeldssletting også kan gjelde mellominntektsland, og intensivere arbeidet mot andre kreditorland for å samordne ytterligere gjeldssletting. Det bør opprettes internasjonale kredittilsynsmekanismer for å sikre en ansvarlig utlånspolitikk nasjonalt og internasjonalt. Venstre støtter Regjeringas syn om å bidra til en internasjonal studie av «illegitim gjeld», gjennomført av relevante multilaterale institusjoner, der målsettingen er å komme med praktisk gjennomførbare anbefalinger. Verdens fattige land må få større innpass på verdensmarkedet. Norge må være en pådriver for at Doha-runden i WTO reelt ivaretar utviklingslandenes interesser, bl.a. ved at nulltoll for de minst utviklede landenes produkter bindes i WTO. Norge må også gi bistand til land som ønsker å styrke sin eksport, slik at økt eksponering overfor verdenshandelen kombineres med institusjonsbygging og sosiale reformer som bidrar til fattigdomsbekjempelse. Land som skal tiltrekke seg nye investeringer, må bygge opp tillit når det gjelder politisk og økonomisk stabilitet. I tillegg til å arbeide for økt stabilitet og ansvarlighet i globale finansmarkeder må Norge øke bistanden til institusjons- og kompetansebygging i mottakerlandene. Ikke minst er det viktig at de fattige landene får tilgang til ny teknologi som IT. Arbeidet med internasjonale retningslinjer for investorer og vertsland i et investeringsforhold må også styrkes, f.eks. i OECD eller FN-regi. Venstre slutter seg til Regjeringas mål om at bistandsnivået skal heves til minst 1 pst. av BNI. Utover dette blir det viktigere at man i utviklingspolitikken utvikler en høy grad av giverkoordinering og harmonisering mellom ulike givere. Bistand er fremdeles et nødvendig virkemiddel i utviklingspolitikken. Venstre er enig i at målet om opptrapping av bistanden til de fattigste landene må stå fast. Et økende antall givere tilsier imidlertid at bistanden må koordineres bedre mellom giverlandene. Bistanden må rettes mot land som har vilje til å gjennomføre en sunn økonomisk politikk og ønsker en bærekraftig og demokratisk utvikling. Det må være et krav at bistanden brukes til tiltak som har reell nasjonal forankring i samarbeidslandet. Mer av den norske bistanden må rettes mot demokratibygging og styrking av menneskerettighetene. Demokrati og menneskerettigheter er nødvendige forutsetninger for en mer sosialt rettferdig utvikling. Det er også en viktig forutsetning for økonomisk utvikling. Uten et styresett hvor befolkningen kan kaste sine ledere ved valg, skapes det ikke tillit til en stabil sosial og politisk utvikling, noe som igjen er nødvendig for å sikre gode investeringer og produksjon. Norge må derfor stille strenge krav til respekt for demokrati og menneskerettigheter overfor sine samarbeidsland. Videre må frivillige organisasjoners lokale demokrati- og menneskerettighetsarbeid prioriteres høyere. Mikrokredittordninger må i større grad supplere tradisjonell bistand, ikke minst fordi det er en erkjennelse av farene ved omfattende bistand. Venstre er enig i at norsk utviklingsbistand skal basere seg på den forutsetning at utvikling i et land i første rekke skapes innenfra. Utviklingslandene må sjøl ta større ansvar for egen utvikling. En forutsetning for dette er at internasjonale aktører også forholder seg til og innordner seg utviklingslandenes lederskap. Nasjonalt eierskap må bli reelt. Her er reform av internasjonal bistand helt sentralt. På landnivå dreier dette seg om koordinering og harmonisering av giverlandenes innsats. Etter Venstres mening er det viktig å konkretisere innholdet i begrepet godt styresett. Demokrati og menneskerettigheter er grunnleggende bestanddeler i utviklingen av et godt styresett. Utviklingen mot et bedre utdannings- og kompetansenivå, institusjonsutvikling og styrking av forvaltnings- og kontrollorganer er også viktig. I mange utviklingsland er de institusjonelle forutsetningene for å skape gode og forutsigbare rammevilkår for næringslivet svake. Det hemmer innenlandske investeringer og næringsutvikling, og gjør at landene har vansker med å tiltrekke seg utenlandske investeringer. Venstre har merket seg at Regjeringa vil bidra til å vri innsatsen fra frivillige organisasjoner og næringslivet inn mot Norges samarbeidsland og andre minst utviklede land. Venstre vil, i likhet med komiteen, i særlig grad være opptatt av at norsk utviklingsbistand gjennom de frivillige organisasjonene bl.a. ses i perspektiv av FNs tusenårsmål. Vi er enig i at det opprettes et utvalg som skal vurdere resultater av bistanden gjennom de frivillige organisasjonene, særlig når det gjelder de frivillige organisasjonenes innsats for giversamarbeid, koordinering og helhetlig utviklingsinnsats. De frivillige organisasjonene gjør en stor og viktig innsats, og er på selvstendig grunnlag en viktig del av norsk utviklingspolitikk.