I denne saken er det nødvendig å løfte blikket for å forstå hva dette dypest sett dreier seg om. Gjennom utvidelsen av EU med ti nye medlemsland og 75 millioner nye EU-borgere fra 1. mai 2004 utviklet EU seg til å bli det fremste freds-, demokrati- og velferdsprosjekt som verden så langt har sett. Som et ledd i frigjøringen fra kommunistiske diktaturer og armod søkte en rekke tidligere østblokkland en forankring i EU for å sikre seg mot fremtidige maktovergrep, fremme demokrati og legge grunnlaget for vekst, fremgang og håp om en bedre fremtid. Og flere land er underveis. Når historien om dette om noen år skal skrives, er jeg overbevist om at den vil slå fast at nettopp dette var en historisk viktig begivenhet, som bidrog til å løfte millioner av mennesker ut av fattigdom, forfølgelse og elendighet. Det er i dette perspektivet vi bør se den foreliggende sak «om overgangsordningane for arbeidstakarar frå dei nye EØS-landa». Norge som nasjon står overfor mange store utfordringer i årene fremover. En av de største er å sikre tilstrekkelig arbeidskraft til både privat og offentlig sektor. Dette vil være en helt avgjørende forutsetning for om vi skal greie å skape fortsatt vekst og fremgang, og for hvorvidt vi skal greie å trygge velferdssamfunnets basistjenester innenfor helse- og omsorgssektoren. Gjennom EØS-avtalen har næringslivet i Norge full tilgang til dette store og utvidede markedet. For et lite land som Norge med bare 4,6 millioner innbyggere er det helt avgjørende for å trygge vår velferd og våre arbeidsplasser at våre bedrifter og vårt næringsliv har mulighet til full frihandel og samhandel med et slikt stort marked. Denne friheten og disse mulighetene strekker seg heldigvis langt utover bare det som kan begrunnes ut fra et økonomisk eller næringsmessig behov. EU og EØS-avtalen gir hver enkelt innbygger i Norge unike muligheter til å søke arbeid, bosette seg og skape seg en ny og spennende fremtid i et annet land i vår del av verden. Mange er de som benytter seg av denne muligheten. Nylig var komiteen på en studietur til Spania, hvor titusener av nordmenn har bosatt seg på fast basis. Denne friheten, som vi etter hvert tar som en selvfølge, må selvfølgelig også gjelde andre veien: for borgere i EØS-land som ønsker å arbeide i og flytte til Norge. Denne frie bevegelighet i Europa, også for mennesker, er en grunnpilar i EU-samarbeidet. Det er derfor gledelig å registrere at det er en samlet komite som uttrykker en positiv holdning til arbeidsinnvandring. Ja til og med Fremskrittspartiet, som lenge har vært en bremsekloss, er nå på glid i riktig retning og fastslår i sine merknader at «innslaget av arbeidstakere fra EØS-land kan ha en positiv virkning på det norske arbeidsmarkedet». Det er bra. Vi vet at det i mange sektorer allerede er vanskelig å finne kompetent arbeidskraft. Beregninger har vist at Norge i 2010 vil mangle 220 000 personer for å dekke behovet for arbeidskraft. Behovet i kommunal sektor alene vil kreve alle som nå er i et utdanningsløp. Selv om fremtidsscenarier er beheftet med stor usikkerhet, er dette så alvorlig at vi må ta det på alvor. Vi bør derfor legge til grunn at konkurransen om tilgjengelig arbeidskraft blir hardere i årene fremover. Offentlig og privat sektor vil i stadig sterkere grad konkurrere om arbeidskraften. Dette er en konkurranse som verken privat eller offentlig sektor har råd til å tape. Nettopp derfor bør vi legge forholdene best mulig til rette for at vi skal evne å tiltrekke oss arbeidskraft fra de nye EU-landene. De gode økonomiske tidene Norge nå opplever med kraftig reduksjon i arbeidsledigheten etter fire års borgerlig styre, trues dersom tilgangen på arbeidskraft stopper opp. Det hadde ikke vært mulig å bygge 30 000 nye boliger i fjor uten arbeidsinnvandring. Lønns- og kostnadspresset hadde også blitt betydelig sterkere, og mange bedrifter hadde måttet si nei til mange oppdrag. Tusenvis av norske arbeidsplasser hadde blitt utrygge. Norge kan nok dessverre ikke forvente noen permanent tilgang til vår egen arbeidskraftreserve fra EU-landene, bl.a. fordi den økonomiske veksten i Øst-Europa er langt sterkere enn veksten i de vestlige EU-landene og den tilgangen på arbeidskraft Norge opplever nå, nok kanskje bare er midlertidig. Mange av disse menneskene som er her for tiden, vil nok etter hvert forlate Norge for å ta del i den økonomiske veksten og velstandsutviklingen som skjer i deres eget hjemland. Det er interessant å merke seg at vi i konklusjonen om å avvikle overgangsordningene har støtte fra Den europeiske faglige samorganisasjonen. De slår nemlig fast at begrensningene i bevegelighet for arbeidskraften fra de nye medlemslandene står i strid med grunnleggende rettigheter for enkeltmennesket, og mener målet må være fri bevegelighet innen hele den utvidede unionen. Ja, nettopp, så godt kan det sies. Når årets 1. mai-markering er rett rundt hjørnet, er det på sin plass å uttrykke et håp om at også norsk fagbevegelse snarest mulig lander på samme konklusjon.