Legemiddelmeldingen har fått tittelen «Rett kurs mot riktigere legemiddelbruk», kanskje litt inspirert av ministerens forrige ansvarsområde, skipsfarten. Men meldingen kunne også hatt overskriften «Riktig pille i riktig munn til rett tid». I Norge omsettes det for totalt 16 milliarder kr i legemidler årlig, og legemidler er helt vesentlig for å gi folk en bedre helse og bedre livskvalitet i en sykdomssituasjon. Når det er behov for en slik gjennomgang av legemiddelpolitikken som denne meldingen legger opp til, er det i erkjennelsen av at bruken av legemidler ikke er smerte-, risiko- eller kostnadsfritt. I dette spenningsfeltet mellom den gode hensikt, som er formålet med legemiddelbruken, på den ene siden og risiko, feilmedisinering, sterke kommersielle interesser og betydelige samfunnskostnader på den andre siden er det vi har behov for en ny legemiddelpolitikk. I dette spenningsfeltet er det mange interesser, der alle i utgangspunktet har gode hensikter, men det er vår oppgave å føre en politikk som ivaretar pasientens interesser. For eksempel kan det i utgangspunktet virke som om det er i pasientens interesse å få tilgang raskest mulig til den nyeste og dyreste medisinen. Men slik er det jo ikke. Hvis den nyeste og dyreste medisinen dermed kommer på bekostning av en bedre behandling, f.eks. i sykehus, eller at pasienten hadde hatt like god nytte av en rimeligere medisin, strider en slik ensidig målsetting mot pasientens interesser. Gis denne medisinen i kombinasjon med andre medisiner uten at dette er avstemt, kan det være direkte skadelig for pasienten. Det enkleste er ofte en pille, men det er ikke alltid det beste. Derfor er det helt avgjørende at meldingen gjennomgående fokuserer på riktig legemiddelbruk. Hvis det får være det bærende prinsippet i politikken, løser de andre utfordringene seg selv. Dette er også hovedinnholdet i meldingen. Der foreslås det en rekke tiltak som har som formål å sikre akkurat dette: riktig legemiddelbruk. Denne holdningen er også forsterket gjennom komiteens behandling. Ny teknologi gjør også dette lettere. Det er jo den enkelte lege som i all hovedsak avgjør valg av legemidler. Legens kompetanse og informasjon om legemidlet er derfor helt avgjørende. Jeg er glad for at Stortinget i innstillingen gir sin tilslutning til ordningen med foretrukket legemiddel, og til at refusjonsvilkårene skal bli tydeligere. Kombinert med elektronisk reseptregister vil dette være en hensiktsmessig måte å sikre en riktigere legemiddelbruk for legemidler med patent på. For å sikre at en anvender de ressursene en har i helsevesenet, til beste for pasienten, bør det ikke være grunn til å bruke det dyreste legemidlet hvis et billigere gir samme resultat. Legen skal selvfølgelig kunne skrive ut andre legemidler hvis medisinske grunner taler for det. Komiteens flertall vil også at Regjeringen utreder hvordan eksisterende kollegagrupper kan brukes for å sikre en riktigere legemiddelbruk. Dette er grupper som eksisterer i dag, og som det ikke er knyttet mye byråkrati til når det gjelder å få en diskusjon om bedre legemiddelbruk. Jeg er derfor spent på denne utredningen, og regner med at departementet vil ta Legeforeningen med i dette arbeidet. Komiteens flertall går også inn for generisk forskrivning av legemidler, og ber Regjeringen legge fram forslag om dette til Stortinget. Når industrien bruker store ressurser på å markedsføre et legemiddel som har patent, er det ikke bare for å gi god informasjon. Det er også for at både lege og pasient skal huske produktnavnet, slik at dette står sterkere når det møter konkurranse. En rekke av de virkemidlene som Stortinget tidligere har sluttet seg til, og som vi slutter oss til i forbindelse med denne meldingen, innebærer at pasient og lege i større grad vil måtte forholde seg til forskjellige produkter, men samme virkestoff. Det er dermed grunn til å tro at industrien vil svare på dette med i enda sterkere grad å markedsføre produktnavnet. Å innføre generisk forskrivning fra første dag vil derfor være en effektiv motvekt mot dette. Meldingen lanserer også en rekke tiltak for å forenkle godkjenningsordningene og dermed redusere Stortingets rolle i forhold til det enkelte legemiddel. Flertallet forsterker dette ved å foreslå at en skal ha en vesentlig økning i bagatellgrensen. Men vi kan aldri organisere oss vekk fra Stortingets rolle når det gjelder å prioritere mellom helse og andre samfunnsoppgaver, og innenfor helse mellom de ulike sektorene. Ingen kan gis automatisk forkjørsrett, da vil pasienten tape på sikt. Skal Stortinget i framtiden unngå at det blir satt spørsmålstegn ved måten man håndterer disse rollene på, er det Stortinget selv som må sikre at vi håndterer disse sakene slik at det blir en prioriteringssak basert på faglig informasjon fra departementet, og ikke tilfeldige utslag av lobbyvirksomhet. Avslutningsvis vil jeg rose saksordføreren og de andre i komiteen for at vi her har funnet fram til enighet i de aller vesentligste sakene.