En takk til interpellanten, som tar opp et alvorlig og ofte godt skjult problem som skjer innenfor husets fire vegger. Det at temaet diskuteres i et nasjonalt perspektiv, viser at det er et problem som berører veldig mange, og som har mange, stille ofre. Vi velger å kalle dem de tause ofre, for det er de som lever med både sorg og smerte, og som ikke fanges opp av hjelpeapparatet på den måten som vi ønsker. Som statsråden så riktig sa: Dette gjelder mer enn justis. I helse- og omsorgskomiteen har vi vært opptatt av å sette søkelyset på eldre som blir utsatt for vold i hjemmet. Vold i nære relasjoner er tabubelagt. Terskelen for å søke hjelp er høy, enten på grunn av lojalitet, følelsesmessige bånd, avhengighet eller skyld. Det er ikke så veldig vanskelig å forestille seg at det å gå og anmelde sin egen sønn eller datter er vanskelig. Det er også lett å identifisere seg med tapet av stolthet og respekt og følelsen av å være mislykket som foreldre. I stortingsmeldingen Mestring, muligheter og mening settes dette temaet i fokus. Erfaringer viser at 4–6 pst. av eldre over 70 år har vært utsatt for overgrep av et eller annet slag. Det er det samme tallet som for befolkningen for øvrig, og med mørketallene i tillegg er det ganske mange. Det er viktig at kunnskap og kompetanse om temaet når ut til personell i helsetjenesten, og at de vet hva de skal gjøre når de får avdekket slike forhold. Mange i den gruppen som omsorgsmeldingen konsentrerer seg om, har hjemmetjeneste av et eller annet slag, men det er vanskelig å nå og avdekke problemene også der. Derfor er vi i Arbeiderpartiet veldig glad for at Regjeringens tiltak for å opprette en landsdekkende kontakttelefon for eldre som er utsatt for vold, iverksettes nå. Denne telefonen skal gi råd og veiledning og vil være en lavterskel for å ta kontakt. Den vil kunne bidra til at flere nettopp tar kontakt og får hjelp. Et annet grep som Regjeringen varsler, er å vurdere opplysningsplikten for helse- og sosialpersonell ved overgrep mot eldre, slik at det går an å få til en samhandling når noe oppdages. Vern for eldre, som ble startet i Oslo, er også et bidrag til det å kunne avdekke vold i hjemmet, og er brukt flere steder i landet med ulik tilnærming. Bærum er et eksempel. Der er det opprettet en familievoldskoordinator, som kan komme inn etter at overgrep har funnet sted. Det er viktig at slike tiltak utvikles videre, og at flere kommuner tar lærdom av hva som virker, og lager sin egen plan. Problemet er nettopp at mange tiltak settes inn når problemet har oppstått og er avdekket – og det forebygger lite. Spørsmålet er da: Hvordan kan vi forhindre vold, hvordan kan vi stoppe det, og hvordan kan vi gjøre det forståelig for dem som rammes, at det er uakseptabelt, slik at de kan tørre å si fra? Samhandling er kanskje et viktig ord å ta med seg. Vold er uakseptabelt uansett hvem som rammes, og vi kan ikke forsvare det. Handlingsplanen «Vold i nære relasjoner» har sine målsettinger. Der er samhandling og kunnskapsøkning i hjelpeapparatet et viktig punkt. Synliggjøring kan skape holdningsendringer, og planen slår fast at hjelp skal gis når overgrep har skjedd. Ett av tiltakene som statsråden også nevnte, er regionale ressurssentre mot vold, som statsråd Brustad også nevnte i interpellasjonen som representanten Sundsbø hadde i april i år. Det vil være én måte å jobbe videre på. At vold i hjemmet settes på dagsordenen av interpellanten, er veldig bra. Vi kan ved å sette ord på tabubelagte temaer – som vi lærte da vi gjorde det med krisesentrene, og som vi lærte da vi gjorde det med incest – frita mange av dem som har blitt utsatt for dette, for skyld og skam, og kanskje hjelpe dem til å komme fram med problemene. Det er vår jobb som politikere å ta de vanskelige debattene, også de som tradisjonelt hører hjemme innenfor de fire veggene. Vi må la det bli det samfunnsproblemet det er, og vise at vi ikke godtar vold. Det gjør vi ved å skape holdningsendringer i den retning vi ønsker – slik det er sagt mange ganger i denne salen i dag.