Jeg må først gi honnør til interpellanten for å ha tatt opp et særdeles viktig tema, som også tidligere har vært diskutert heftig i denne salen. Det er jo sånn at en god ting kan ikke sies for ofte, og i så måte skal interpellanten ha honnør for å ha satt dette på dagsordenen igjen. Jeg tror, som andre før har vært inne på, at noe av det verste vi kan utsettes for i et samfunn, er kriminalitet som er begått som vi vet at vi kunne ha oppklart, og som vi kunne ha ansvarliggjort gjerningsmannen for. Når vi har den vissheten, og vi har muligheten til det og tilgang på kunnskapen, men ikke nyttiggjør oss det, må man stille spørsmål ved rettssikkerheten. Man må stille spørsmål ved viljen og evnen til å ta i bruk de verktøyene og mulighetene vi faktisk har. Jeg føler at ved nettopp å fremme denne interpellasjonen er dette en del av det man ønsker å ta tak i. Det må jo være sånn at hvis det skal være tillit, må folk føle at man blir tatt på alvor, f.eks. i forbindelse med voldtekt, som representanten Bjørnflaten var inne på. Jeg forutsetter at representanten er opptatt av at folk skal dømmes for det man har gjort, og ikke bare av å få en økning i antall domfellelser. Det er nettopp bevismuligheten som skal legge grunnlaget for det. Det er vel også sånn at mange av de tyveriene som begås, det være seg hytteinnbrudd, i bil eller i andre sammenhenger, kanskje ikke dreier seg om de store beløpene, men det er et stort volum. Det frustrerer, og det ergrer, og ikke minst tråkker det på den private sfæren til folk. Der tror jeg at vi til de grader har en jobb å gjøre. Den såkalte hverdagskriminalitet, vinningskriminalitet, har altså et volum. Når vi snakker med riksadvokaten og med politiet, hører vi at det store volumet er vinningskriminalitet. Hvis dette verktøyet, DNA, kan være med og hjelpe oss med å oppklare flere saker og få tatt gjerningsmannen og dømt ham og gi folk en straff som gjør at de blir tatt ut av sirkulasjon for en tid, vil vi avhjelpe disse problemene. Og mulighetene fins da visselig. Det det handler om, er politisk evne, politisk mulighet og politisk ønske om å gjøre noe med dette. Det beste man vil kunne oppnå med det, er at man får større tillit til storting, til regjering og til dem som utøver tjenester overfor publikum. Det som er problemet i dag, og som publikum er hoderystende til, er at man sitter og diskuterer kroner og øre her, mens de er ofrene for kriminaliteten. Det er ingen sammenheng, det er ingen logikk i at det er sånn. I så måte er det nå flott at vi har en flertallsregjering. Vi har en justisminister som holdt en utrolig høy profil som opposisjonspolitiker i forrige periode. Nå har han alle muligheter. Han har samtidig også et særdeles klart og tydelig ansvar ikke minst i denne salen, og det hilser noen av oss hjertelig, hjertelig velkommen. Det statsråden også bør være seg veldig bevisst, er at ved å gå så høyt ut som han gjorde i forrige periode, har han lagt listen høyt for sin egen del, og jeg er sikker på at Stortinget totalt sett, men også media, vil interessere seg for hans evne til levering når han først har tiltrådt og overtatt jobben som statsråd. Statsråden skrøt i sitt innlegg i stad av politifolk. Vi har fantastisk mange flinke folk, og godt er det. Men det blir jo litt paradoksalt når han skryter av dem samtidig som vi vet at Oslo-politiet, som statsråden refererte til, har fått et kutt i inneværende års budsjett. De har reelt fått et kutt. Selv om Regjeringen løftet noe tilbake og kompenserte litt av kuttet til Bondevik II, er det helt klart et kutt for Oslo-politiet i år, og det er et stort kutt hvis man ser det i sammenheng med budsjettforliket for 2005, som Fremskrittspartiet var med på, og som gav Oslo et løft på 125 mill. kr. Så utfordringene ligger klare her. Vi er jo ikke i tvil om hvem som har mulighet til å gjøre noe med det. Det er den sittende flertallsregjeringen. Så har flere vært inne på at vi skal ha en sentral finansiering. Ja, det hilser vi hjertelig velkommen og kommer selvfølgelig til å støtte opp om, under én forutsetning, og det er selvfølgelig at det ikke skal føre til tilsvarende kutt ute. Jeg ønsker personlig at de frigjorte midlene ute selvfølgelig skal gå til å styrke tjenesten der ute, ikke til å saldere det man eventuelt skal betale sentralt. Da flytter vi jo bare problemet fra ett sted til et annet, og vi viser at vi ikke ønsker å løfte totalt, men vi mikser med tall. Det synes jeg er en dårlig måte å «gi tilbakebetaling på» til dem som er ute og gjør en jobb for oss. Så spør statsråden om grensegangen ved å bruke DNA som bevisførsel. Så langt har i hvert fall mitt og Fremskrittspartiets ståsted vært at vi bør sidestille det med fingeravtrykk. Men jeg skal selvfølgelig avvente til man har hatt saken på høring, og så skal vi konkludere i etterkant. Det som imidlertid må være helt klart, er at flere må komme inn under det regimet hvor vi kan bruke DNA i bevisførsel. Helt avslutningsvis: Jeg tror, som statsråden også var inne på, at tillit er en nøkkel i forhold til å kunne bruke DNA. Vi har i dag Rettsmedisinsk institutt, og vi har den rettsmedisinske kommisjonen som har tilsyn med dem. Per i dag har vi noen utfordringer der, og det bør statsråden i stor grad ta på alvor.