Interpellanten tar opp et viktig utdanningspolitisk tema. Vi har stort behov for å utdanne mange innenfor de ulike helse- og omsorgsyrkene framover for at vi skal nå de målene vi har satt oss i forhold til årsverk innenfor eldreomsorg, psykiatritjeneste og annen omsorg. Med hensyn til sykepleierutdanningen har den etter mitt syn hatt en ganske kronglete vei fram mot å skaffe seg den kompetansen som er nødvendig etter at utdanningen ble innlemmet i høgskolestrukturen. Fokuseringen har først og fremst måttet rette seg inn mot å skaffe seg mange nok lærere med hovedfags-/mastergradskompetanse, da mange av videreutdanningene innenfor sykepleie ikke har gitt noe enkelt løp mot den type kompetanse. For å nevne et eksempel så har videreutdanning innenfor intensiv-, anestesi- og operasjonssykepleie vært definert – og er fremdeles definert – som sykehusinterne utdanninger. Det finnes mange gode grunner til det. Men høgskolene driver fortsatt disse utdanningene på oppdrag fra helseforetakene. Disse utdanningene har imidlertid ikke gitt full uttelling ved hovedfags-/masterstudier, og det har ført til at mange sykepleiere har hatt lange løp for å kunne undervise i høgskolen. For å komme inn på de sykehusinterne utdanningene er det krav om minimum to års klinisk praksis. Videreutdanningen tar vanligvis et og et halvt år, og har en i utdanningstiden tatt imot lønn eller stipend fra arbeidsgiver, er det også tilsvarende plikttjeneste. Mange sykepleiere ønsker selvfølgelig også å praktisere som spesialsykepleiere en tid etter endt videreutdanning, og mange tar tilleggsutdanning i veiledningspedagogikk eller ledelse. Om spesialsykepleiere etter noen år i sykehus eller kommunehelsetjenesten ønsker å gå inn i undervisningsstillinger ved høgskolen, har mange av dem nesten måttet rykke tilbake til start for å skaffe seg et hovedfag eller en mastergrad. Jeg kjenner mange sykepleiere som underviser i høgskolen i dag, som har kompetanse på hovedfagsnivå innenfor en helt annen gren enn sykepleie – det være seg innenfor pedagogikk, kroppsøving eller annet. Under slike forhold er det ikke rart at det tar lang tid å få på plass førstekompetansen. Jeg er derfor glad at statsråden i dag sier at det er mange institusjoner som er i godt gjenge med hensyn til å skaffe seg tilstrekkelig kompetanse. Jeg håper også at det blir enklere etter hvert som høgskolene kommer i gang med såkalte profesjonsmastere, der en får en mastergrad samtidig som en utdanner seg til spesialsykepleier. Det gjør veien mot doktorgraden enklere, og jeg tror også det vil føre til mer praksisrelatert forskning i tiden som kommer. Det finnes et stort behov både i spesialisthelsetjenesten og – ikke minst – i kommunene, som etter hvert tar over mer og mer av omsorgstjenestene, for forskning. Vi vet for lite om hvordan praksis er innenfor eldreomsorg og psykiatri, og vi har for lite forskning som kan vise vei for den praksisen som utøves. Det gjelder også innenfor alle andre omsorgsgrener. Jeg har tillit til at statsråden følger opp problemstillingen i tiden som kommer, slik at vi får flere med førstekompetanse ved sykepleierutdanningene og dermed utdanninger som tilfredsstiller NOKUTs krav til institusjoner som utdanner sykepleiere på bachelor- og mastergradsnivå. Det er også betryggende å høre at veiledning i praksis vil bli underlagt vurdering. Etter min mening er det på høy tid at det skjer innenfor en utdanning som i så stor grad er avhengig av at praksisstudiene fungerer.