Forvalteransvaret forplikter oss til å ta vare på artsmangfoldet i naturen. I Norge er vi forpliktet til å ha en bærekraftig bestand av de fire store rovdyrene ulv, bjørn, jerv og gaupe. Vi har også et ansvar for å ta vare på kongeørnen. Spørsmålet en kan stille seg er hvor mange vi skal ha, hvor disse skal ha sine leveområder og hvordan de best kan forvaltes, samtidig som vi skal ha levende bygder og en aktiv næringsvirksomhet. År 2004 ble de nye rammene for norsk rovdyrforvaltning lagt gjennom behandlingen av rovviltmeldingen. Det var et bredt flertall av partiene som sluttet opp om forliket. Jeg antar at Senterpartiet også nå slutter seg til de rammene som da ble lagt, og ikke lenger setter seg på sidelinjen i en så viktig sak. Kristelig Folkeparti står fortsatt på forliket. Dette – innstillingen – er ikke noe brudd på det forliket vi var med på i 2004. Men det er viktig at hele forliket blir fulgt opp, og at det skjer i tråd med Stortingets forutsetninger. Hovedutfordringen i rovdyrpolitikken er å bygge opp tilliten mellom forvaltningen og folk som blir berørt av rovdyr. Debatten om norsk rovdyrpolitikk engasjerer, og den berører mange. Saken har i seg mange motsetninger og interessekonflikter som kan virke uforsonlige – ja også uforenlige. Mange lever med en frykt. Konfliktene er mange og til dels store i forholdet mellom verneinteresser, lokalsamfunn, distriktsnæringer og offentlig forvaltning. Jeg tror vi gjør klokt i å ta disse konfliktene på alvor – det dreier seg om folks hverdag mye av dette. Det er en utfordring å skape tillit. Rovdyrpolitikk må ha som overordnet mål å søke tiltak som kan redusere og dempe dette spenningsforholdet. Vår rovdyrpolitikk skal være bærekraftig, og den skal ikke fremme konflikt. Vi trenger derfor en rask og forsvarlig saksbehandling i aktuelle rovdyrsaker. Vi trenger også en større grad av samstemmighet i bestandsvurderingen. Det nasjonale bestandsovervåkingsprogrammet er derfor viktig. Og en bør sikre en større grad av lokal medvirkning for å dempe uenighet om bestandstallene. Det må også settes av nok midler til forebyggende og konfliktdempende tiltak i regionen. Siden rovdyrforliket ble inngått, har ulvebestanden i Sverige økt betydelig. Det er rimelig å anta at dette også vil kunne føre til en økning i den svensk-norske grensebestanden. Utviklingen i ulvebestanden i Sverige har i grove trekk vært tilsvarende utviklingen i Norge. Som sagt tidligere står Kristelig Folkeparti fast på rovdyrforliket om at grenseflokkene ikke skal være en del av det nasjonale bestandsmålet for ulv. Vi mener likevel at målsettingen om et nasjonalt bestandsmål og lokal forvaltning av rovdyrbestanden kan svekkes om grenseflokken utgjør en større del enn den norske bestanden. Vi må erkjenne at en fornuftig forvaltning må basere seg på hvor det er naturlig geografisk at rovdyrene har sitt leveområde. Det har vi også faglig vurdering av. Så må vi prøve å skjerme de områder som er mest utsatt for tap av sau og annet bufe på utmarksbeite. Kristelig Folkeparti vil likevel uttrykke bekymring for at enkelte kommuner, som Rømskog og Aremark, for å nevne to fra mitt eget fylke, opplever en større konsentrasjon av ulv enn andre kommuner i store deler av året. Dette er en stor belastning, og det oppleves at livskvaliteten forringes i nærmiljøet – ja i forhold til beiteområdet og også i bruk av skog og mark. Det er da her viktig med godt forebyggende arbeid, og at det også blir lagt til rette for ulike avbøtende tiltak som forliket legger opp til. Om ikke dette fungerer, legger rovdyrforliket også til grunn at ulv som beveger seg eller oppholder seg regelmessig tett på bebyggelse og befolkning, skal kunne avlives dersom ikke andre effektive tiltak kan iverksettes. Dette er en situasjon som vi bør unngå. Kristelig Folkeparti ber derfor Regjeringen om å komme tilbake med forslag til tiltak og midler for å unngå at belastningen knyttet til forvaltning av ulv blir konsentrert til noen få kommuner, dette for å dempe et konfliktnivå i de berørte kommunene mest mulig.