Før i tiden var det ofte store diskusjoner blant lærerne i familien og andre som kanskje hadde et annet ståsted. Jeg kan love at juleselskapene var et glødende politisk verksted hvor en kom med forskjellige synspunkter. Fri oppdragelse, 1968-generasjonen, kompislæreren og andre ting var store temaer. Og så har jeg registrert, som representanten Huitfeldt, at mange av oss har erkjent at det har blitt gjort mange feil. Vi har også sett at samfunnet slik det var for kanskje 15–20 år siden, ikke er slik i dag. Lærerutdanningen og lærerne har ikke klart å holde tritt med samfunnsutviklingen. De har sikkert veldig gjerne villet klare dette, men det har ikke alltid fungert. I dag er det faktisk slik at lærerne er sosialarbeidere, de er grensesettere, de er ofte en mor, de er ofte en far. Og vi har sett at endringer i hjemmet og mangel på tid er et av de største problemene i vårt samfunn i dag. Da er det så enkelt å si at nå stiller vi krav. Mange lærere har derfor møtt veggen. Dagens situasjon er vanskelig å takle. Det tror jeg vi alle har forståelse for. Men vi må ikke la disse lærerne og elevene i stikken, for det er det vi gjør hvis vi ikke har to tanker i hodet på én gang. Vi må fokusere på det kortsiktige målet, og vi må fokusere på det langsiktige målet. Derfor er det viktig å gi dagens lærere mulighet til å takle den vanlige skolehverdagen, men det er også viktig å gi morgendagens lærere mulighet til å gå inn i yrket med fagkunnskap og trygghet i ryggsekken, bevisste på at de er de beste i jobben. Slik sett er det egentlig bare å ta fatt. Vi må klare begge deler.