For det første er det ikke bare en sterk vilje til å få til et bredt samarbeid, det er faktisk helt nødvendig. Dersom det kreves grunnlovsendringer for å reformere Kirken, vil vi være nødt til å ha to tredjedels flertall i denne salen. Da sier det seg selv at regjeringspartiene og opposisjonen må finne sammen. Men jeg tror også at for folk flest – ikke bare for dem som av prinsipielle grunner mener at det er galt at en stat bekjenner seg til en religion i sin grunnlov, men også for dem som er opptatt av at vi skal ha en folkekirke som folk føler seg hjemme i, og er bekymret for at endringer kan føre til en mer snever kirke – er det viktig at vi sammen finner fram til varige, solide ordninger. Og jeg ser for meg at det bl.a. foregår ved at regjeringen, før vi legger fram en sak for Stortinget, sonderer terrenget, har en nær dialog med opposisjonspartiene og søker å finne løsninger i det forslaget som vi legger fram, som vi vet er forankret også i opposisjonspartiene. Det tror jeg er en fordel for Kirken, det er en fordel for framtiden for religionsfriheten i Norge, og det viser at det politiske systemet tar slike spørsmål på dypeste alvor.