Jeg vil innledningsvis nevne at representanten Lilletun i spørsmål nr. 144 til skriftlig besvarelse tok opp noen av de samme problemstillingene. I svar av 23. november 2005 redegjorde jeg for mine vurderinger. Det er i denne saken viktig å understreke at Norge gir asyl til personer som blir forfulgt på grunn av sin tro. Norge er bundet av Flyktningkonvensjonen, og det følger av denne at forfølgelse på grunnlag av religion danner grunnlag for flyktningstatus. Norge gir asyl til dem som fyller vilkårene i konvensjonen, herunder også til konvertitter. Dette innebærer imidlertid ikke at alle som sier de vil bli utsatt for slik forfølgelse, eller at alle som tilhører en gitt trosretning i et land, kvalifiserer for asyl. Utlendingsmyndighetene vurderer hvorvidt den enkelte asylsøker har behov for beskyttelse. Det er dessverre slik at enkelte påberoper seg et asylgrunnlag som ikke er reelt. Det er utlendingsmyndighetenes oppgave å vurdere troverdigheten av slike opplysninger. I flere saker er det nettopp søkerens manglende troverdighet som fører til avslag. Som eksempel kan jeg nevne at det ikke er uvanlig at personer konverterer etter at de har kommet til Norge som asylsøkere, og i flere tilfeller etter at de har fått avslag på sin søknad. Det betyr ikke nødvendigvis at konverteringen ikke er reell, men man ser tilfeller der den kun har vært gjennomført for å få en tillatelse i Norge. Utlendingsmyndighetene har meget god kunnskap om forholdene i Iran. I fjor ble det opprettet en uavhengig landinformasjonsenhet som skal innhente all relevant informasjon om landene Norge mottar asylsøkere fra. De baserer seg på en rekke uavhengige kilder. Norge har også en ambulerende utlendingsattaché med ansvar for å innhente informasjon om de generelle forholdene i Iran samt undersøke konkrete anførsler. I tillegg til dette foretar utlendingsmyndighetene egne reiser. Jeg er kjent med at menneskerettighetssituasjonen i Iran er vanskelig. Departementet følger med på hvilken praksis som føres, men jeg har tillit til at utlendingsmyndighetenes vurderinger er i overensstemmelse med våre internasjonale forpliktelser. Norge deltok i et ekspertmøte under EU-kommisjonen i november, hvor asylpraksis for Iran var hovedtemaet. Møtet viste at norske utlendingsmyndigheter har god kunnskap om forholdene i Iran. Opplysningene som framkom under møtet, viste også at i den grad norsk praksis for Iran skiller seg fra øvrige europeiske land, er dette i form av at flere gis tillatelse i Norge. Norsk praksis når det gjelder konvertitter, skiller seg ikke ut i restriktiv retning. Ut fra utlendingsmyndighetenes kjennskap til Iran har ikke dødsstraff for konvertering fra islam blitt praktisert de siste årene. Det finnes flere tusen konvertitter i Iran. Mange av disse er medlemmer av aktive kirkesamfunn, uten at dette medfører at de får spesielle problemer med myndighetene. Man har altså ikke holdepunkter for at de som konverterer, utelukkende av den grunn vil bli utsatt for forfølgelse i Iran. Med bakgrunn i den kjennskap utlendingsmyndighetene har om forholdene i Iran, er det i utgangspunktet de som har latt seg ordinere til prester og drevet aktiv, utadrettet virksomhet for å omvende muslimer, som har vært spesielt utsatt. Utlendingsmyndighetene foretar på denne bakgrunn en individuell vurdering av hvorvidt personer som tar sikte på å utøve aktiv misjonering, kan risikere forfølgelse.