La meg aller først ta avstand fra den uparlamentariske språkbruken som vi hørte her fra representanten Trettebergstuen. Jeg registrerer at dersom man legger representantens argumentasjon til grunn, stjeler man midler og penger fra verdens fattigste ved ikke å bruke eventuelt 1 milliard kr ekstra, eller nå sitt eget mål om 1 pst. bistand av brutto nasjonalinntekt. La meg så komme til det viktigste, nemlig at vi ser en verden i utvikling, en verden som nå er tettere sammenvevd enn noensinne, en verden der enda flere får ta del i den økonomiske velstanden, en verden der levealderen i utviklingsland har gått fra 30 år i 1900 til 65 år i 1998, der barnedødeligheten i de samme utviklingslandene har falt fra 18 pst. i 1950 til 6 pst. i 1995, en verden der underernæring var så framtredende at 37 pst. av barn i utviklingsland levde i konstant underernæring i 1970, mens man nå anslår det samme tallet til å være om lag 12 pst. i 2010. Alt dette er veldig gledelig. For Høyre er kampen mot fattigdom helt sentral, ikke bare for å nå FNs tusenårsmål, som vi selvsagt støtter opp om, men også av rent medmenneskelige hensyn. Nettopp for å få det til må vi kombinere ulike virkemidler. Vår bistand må i større grad fokusere på å skaffe rent vann, på å få tak i myggnett der malariaen er omfattende, på utdanning og på å bedre infrastrukturen. Høyre prioriterer bistand, noe denne debatten ikke har båret spesielt mye preg av fra regjeringspartienes side. Vi øker budsjettet til bistand med 2,5 pst. utover 2006-nivå. Det er godt over inflasjonsjusteringene. Samtidig ønsker Høyre også i større grad å gå bort fra budsjettstøtte. Vi ser at i et land som Uganda utgjør om lag 50 pst. av statsbudsjettet bidrag fra utenlandske givere, deriblant Norge – noe som selvfølgelig medfører at man får et demokratisk underskudd. Man får en president som Museveni, som i langt større grad er opptatt av å skaffe nye giverinntekter enn av å skaffe til veie velstand skapt av egne innbyggere. Det er dessverre et problem, og vi tar det på alvor. Høyre støtter samtidig de grep Regjeringen tar, og noe ros fortjenes absolutt, spesielt når det gjelder gjeldssletting, men mer gjenstår. Til sist handel: Jeg ønsker å sitere komiteens leder, Olav Akselsen, som i debatten i dag sa at handel er helt avgjørende. Jeg er helt enig i det. Når hundrevis av millioner av mennesker bare de siste ti årene er hentet ut av fattigdom i land som India og Kina, skyldes det økonomisk vekst og handel. Når et land som Zambia i 1964 var nesten dobbelt så rikt som Sør-Korea, og når man i dag ser at det samme Sør-Korea har et velstandsnivå om lag med Vest-Europa, er det nettopp på grunn av at Sør-Korea har tatt del i den internasjonale handelen. Sør-Korea har satt økonomisk vekst på dagsordenen, og har hatt en politikk for å få det til. Det samme kan dessverre ikke sies om Zambia. Når man i 1960 gikk fra ekstrem fattigdom i Indonesia, på 58 pst., til 15 pst. i 1990, og enda lavere nå – vel og merke med en oppjustering under Asia-krisen – og når de samme tallene for Malaysia var fra 37 pst. ekstrem fattigdom i 1960 til 5 pst. i 1990, og enda lavere nå, er det nettopp fordi disse landene har vært blant de asiatiske tigrene. De er tigre ikke på grunn av bistand eller gjeldssletting, men fordi de har en økonomisk politikk hvor de har åpnet opp grensene sine for import av varer, og ikke minst fordi de har fått selge sine varer på det internasjonale markedet. Derfor er Regjeringens budsjett i sum dessverre en skuffelse nettopp når det gjelder fattigdomsreduksjonen. For riktignok gjør man det godt på de to første punktene, men på handelspunktet gjør man ingenting. Høyre derimot legger vekt på at vi ikke bare skal bruke den muligheten som finnes med tollfri adgang for MUL-landene, som ble implementert i 2002, vi ønsker også å inkludere 90 nye land fra neste år. Svært mange av disse landene er nettopp Norges hovedsamarbeidsland når det gjelder bistand. Vi vet at økonomisk vekst leder til demokrati.