Forslaget og innstillingen om mulig bruk av nedfrosset blod tappet fra navlestreng forteller noe om de mulighetene som ligger i bioteknologien, og de mulighetene som ligger i forskning på og bruken av stamceller. Forslaget og innstillingen forteller også noe om de forhåpningene resultatet av slik forskning gir oss med hensyn til ny behandling av sykdommer. Forhåpningene ligger i den potensielle evnen stamceller har til å utvikle seg til ulike celler og vev. Mye tyder på at stamceller som er tappet, nedfrosset og oppbevart på riktig måte, kan beholde evnen til å utvikle seg til spesifiserte celler i flere år. Med utsikt til slike muligheter er det ikke unaturlig at foreldre ønsker å fryse ned navlestrengsblod som en forsikring for sitt barn i tilfelle det på et senere tidspunkt skulle bli sykt eller få skade. At foreldre takker ja til tilbud fra private biobanker om oppbevaring av navlestrengsblod, er et uttrykk for at en, forståelig nok, gjør alt det en kan for å sikre sitt barn og gi det de beste forutsetningene i livet. En må imidlertid være forsiktig med å beskrive forhåpninger om framtidige mulige behandlingsmetoder som om dette er dagens realiteter, og under alle omstendigheter bør en være forsiktig med å markedsføre framtidshåp på en måte som får en til å tro at dette er behandlingsmåter som vi i dag behersker. Fremdeles forutsetter realiseringen av de mulighetene som kan ligge i nedfrosset navlestrengsblod, nitid, omfattende og ressurskrevende forskning. På dette området som på andre områder innenfor bioteknologi skal en være forsiktig med å overselge kunnskap en så langt har oppnådd – overselging ved å likestille dagens situasjon, eller den faktiske status innenfor et forskningsområde, med det en i framtiden ser at en vil kunne oppnå. For det første vil en slik overselging kunne skape urealistiske forhåpninger for dem som er syke og trenger behandling nå. For det andre vil en ved en overselging lett kunne undervurdere det omfattende og ressurskrevende forskningsarbeid som skal til før målet er nådd. Det er mye som tyder på at markedsføringen fra private aktører som tilbyr seg å oppbevare nedfrosset navlestrengsblod, nettopp er et uttrykk for slik overselging. Fortsatt er det slik at det er stor usikkerhet om hvor lenge slike stamceller kan oppbevares, og sannsynligheten for å bruke egne nedfrosne stamceller er pr. i dag fortsatt liten. Med dette som utgangspunkt bør allikevel foreldre som ønsker å få tappet navlestrengsblod fra sitt nyfødte barn, få gjøre det, men samtidig er det nødvendig å formidle et realistisk bilde av hvilke muligheter dette kan gi, og hvilken kunnskap vi pr. i dag har. Denne realismen er det viktig å ha. Men like viktig er det å legge grunnlaget for at de forhåpningene en har, og de potensielle mulighetene en ser, kan realiseres. En slik realisering kan bare sikres gjennom fortsatt intensiv forskning, og ved at det legges gode nok generelle rammebetingelser for stamcelleforskningen, slik at norsk forskning kan være konkurransedyktig. Etableringen av en norsk biobank for nedfrosset navlestrengsblod vil være et viktig element i en slik forskningspolitikk. Jeg er glad for at det er et flertall i komiteen som ber om dette, og vi anser at en slik biobank som er foreslått, vil kunne være et viktig element i en bredt anlagt stamcelleforskning.