La meg innledningsvis få lov til å si takk til utenriksministeren og forsvarsministeren for en meget grundig redegjørelse. Senterpartiet vil avvise de forsøk fra opposisjonen eller fra andre på å få det til å se ut som om Regjeringens vedtak angående NATOs forespørsel om ytterligere troppebidrag er en endring i Norges forhold til NATO eller Norges vilje til å stille opp for det afghanske folk. Norge skal ta tunge løft i Afghanistan. Det visste vi da vi gikk inn. Dette engasjementet ville bli et langvarig engasjement for nasjonbygging i landet. Vi skal ikke bare bygge, men vi skal fortsatt legge til rette, og vi skal bidra. Dette er hovedlinjen i norsk militær og norsk humanitær bistand. Norge er det landet som sammen med Nederland bidrar mest militært av alle NATO-allierte i forhold til folketallet, med omtrent 550 soldater. Jeg konstaterer at andre land har sagt nei til å utvide sine styrkebidrag eller bidra med styrker. Det er, og vil foregå, en løpende debatt om hva som best tjener Afghanistan og verden for øvrig i denne saken. Norge er i så måte ikke i noen særklasse. Norge har sagt ja til å stille i Libanon, og vi er forberedt på å stille i Darfur. Senterpartiet er ikke prinsipielt imot å sende norske styrker til Sør-Afghanistan. Vi har allerede enkelte sanitetssoldater i området. Vår innsats er konsentrert i det nordlige Afghanistan. I prinsippet kan imidlertid den norske hurtigreaksjonsstyrken i Nord-Afghanistan settes inn i alle deler av Afghanistan hvis det oppstår behov for å avhjelpe en kritisk situasjon. Dette kan være en situasjon tilsvarende den som oppstod i Meymaneh i februar i år, da den norske PRT-styrken fikk forsterkninger fra en britisk hurtigreaksjonsstyrke. Norge er en stor bidragsyter i NATO og til ISAF i særdeleshet, og det er ingen dramatikk i at vi ikke sender spesialstyrker til Afghanistan nå. Norge har et betydelig bidrag til ISAF-operasjonen i Afghanistan, og dette har økt under denne regjeringen. Denne regjeringen har sørget for en opptrapping av vårt totale militære utenlandsengasjement, i forhold til det som var da vi overtok etter den forrige regjeringen. Når våre UNIFIL-bidrag begynner sin tjeneste i morgen, har vi om lag 790 soldater i internasjonale operasjoner. Til sammenligning hadde vi om lag 520 på slutten av den forrige regjeringens periode. I Afghanistan er det, som jeg har nevnt, 550 soldater som tjenestegjør i ISAF. Den forrige regjeringen hadde om lag 470 soldater i Afghanistan, men bare om lag 390 av disse deltok i ISAF. Norges bidrag i Afghanistan må også ses opp mot andre operative behov og opp mot prioriteringer for Norges bidrag til andre internasjonale operasjoner. Vi har et betydelig bidrag til UNIFIL-operasjonen utenfor kysten av Libanon. I tillegg er vi i gang med å planlegge for et bidrag til en eventuell FN-operasjon i Darfur. Det er også viktig å ha tilgang til personell i Norge som på kort varsel kan forsterke våre avdelinger ute dersom det skulle oppstå et behov for det, som vi erfarte i Maymaneh. La meg derfor gjenta at jeg ser ikke noe unormalt i å svare verken bekreftende eller avkreftende på en anmodning fra NATO. Alle medlemsland får jevnlig slike henvendelser, og de blir grundig og seriøst vurdert ut fra en helhetsvurdering. Slik har Regjeringen gjort det i denne saken, som man gjorde det i Libanon. Det afghanske folket har levd i århundrer med krigsherrer og okkupasjon. Det er helt naturlig at de søker trygghet og fred. Det må være åpenbart for dem at ISAF er en aktør som er mer å stole på enn Taliban, på kort og på lang sikt. Våre og de andre ISAF-styrker som er i Afghanistan, skal forbindes med en slik synlig forskjell. Dessverre er vi ikke helt der ennå. Derfor er det viktig med en klar og tydelig rollefordeling mellom sivile og militære aktiviteter og aktører. Hovedproblemet i Afghanistan er ikke militært, men at det internasjonale samfunn har sviktet innen den humanitære innsatsen. Forventningene om sivil innsats har ikke blitt møtt. Fortsetter vi slik, kan det ende med at vi taper den endelige kampen, uansett militært bidrag. Det minner meg om den greske hærfører Phyrros, som opplevde at han var seierrik på slagmarken, men ble tappet for soldater og materiell. Han sa: Vinner jeg det neste slaget, taper jeg kampen. Jeg synes det er rart at opposisjonen ikke er tilsvarende opptatt av den sivile oppbyggingen i Afghanistan, men er så opptatt av bare den militære. Humanitær bistand – vann, mat og skolegang med mye mer – må til. FN har lansert en tørkeappell for Nord-Afghanistan, som planlegges utvidet til Sør-Afghanistan. Fra norsk side vil vi bevilge betydelige midler gjennom denne appellen. Det er et generelt ønske for Senterpartiet og for Regjeringen å styrke FNs koordinerende rolle i Afghanistan. Derfor er Senterpartiet fornøyd med Norges langsiktige utviklingssamarbeid med Afghanistan, og at det er konsentrert innen utdanning – med særlig vekt på jenter – godt styresett, offentlig administrasjon og landsbygdutvikling, inkludert narkotikabekjempelse. Videre har Norge et betydelig humanitært engasjement blant annet for flyktninger, humanitære minetiltak, demokrati og støtte til politi og rettsvesen. Den norske støtten til Afghanistan i perioden 2001–2005 var på om lag 350 mill. kr pr. år. Nivået i 2006 vil ligge på 400 mill. kr pr. år, og dette gjør Norge til den åttende største giveren. Jeg føler meg trygg på Regjeringens vurdering av at det på dette tidspunktet er økt sivil bistand, opplæring og humanitært arbeid som er sentralt og viktigst. Det internasjonale samfunn må vise, og bevise, at det vi bidrar med, utgjør en forskjell, slik at vi får til noe bedre. Slik Senterpartiet ser det, er Regjeringens beslutning ikke en prinsippbeslutning, men basert på en helhetsvurdering av norsk innsats og hvordan den best kan kanaliseres. Norge er en del av NATO-alliansen og vil selvfølgelig alltid vurdere alle henvendelser grundig og seriøst. Jeg er også fornøyd med at utenriksministeren har tatt initiativ til en utvidelse og en bedre koordinering av den humanitære innsatsen, og dette vil bli drøftet på NATOs møte i Riga i november. En slik koordinering – og Senterpartiet mener at FN har den beste kompetansen til det – er avgjørende for at vårt militære bidrag skal bære frukter.