Under Tsjernobyl-ulykken i 1986 befant jeg meg tilfeldigvis på et ukelangt universitetsbesøk i Bulgaria, og avstanden til det stedet ulykken skjedde, er relativt kort. I løpet av en uke etter ulykken hadde borgerne i Bulgaria ikke hørt ett eneste ord fra myndighetene om det som hadde skjedd, og min egen kunnskap om det som hadde skjedd, fikk jeg pr. telefon med Oslo. Det er helt åpenbart ikke den måten politiske myndigheter skal håndtere vanskelige trusselsaker på i forhold til befolkningens liv og helse. Slik sett kan man si at det vi har opplevd i Norge de siste ukene og månedene, har vært et eksempel på det motsatte, nemlig en ekstrem form for offentlighet, hvor nær sagt enhver tenkelig mistanke har vært ventilert på fjernsynsskjermen i daglige sendinger. Den måten å gjøre det på skaper også et problem, nemlig at de som skal ta imot informasjonen, har særdeles små muligheter for å vurdere hvor troverdig den er. Jeg setter stor pris på at begge statsrådene viser betydelig ydmykhet og åpenhet når det gjelder å ønske en total evaluering av alle sider ved saken gjennom en uavhengig ekspertgruppe. Det er velbegrunnet. Men den kanskje aller viktigste siden man bør se på i den prosessen, er nettopp informasjonssiden, for det inntrykk som er skapt, er at her manglet det helt klart en overordnet informasjonsstrategi fra første øyeblikk av. Derfor har særlig den mest utsatte målgruppen, nemlig småbarnsforeldre, hatt grunn til å føle seg ganske forvirret etter hvert som man ble bombardert med ny og til dels motstridende informasjon. Det synes også å ha vært om ikke direkte faglig uenighet, så i hvert fall ulike tilnærminger fra respektive helsesidens – Folkehelseinstituttets – informasjon i saken og den informasjonen som har kommet fra Mattilsynet. Dette taler for at man med tanke på fremtiden bør vurdere om det ikke bør være en fast strategi for hvorledes informasjonsvirksomheten overfor befolkningen skal håndteres, og det bør i hvert fall være helt klare regler for hvilken statsråd som skal ha det overordnede koordineringsansvaret for informasjonsvirksomheten. Denne saken viser jo at det lovgivningsarbeidet som ble forberedt av den forrige regjering, og som ble vedtatt av Stortinget i forrige stortingsperiode, sikkert kan være riktig på tegnebrettet, men at det er en konstruksjon som er meget komplisert, og som ikke minst når det gjelder fordeling av ansvar – hvem som har det politiske ansvar for hvilke deler av virksomheten – antakelig er altfor komplisert. Slike systemer kan være velegnet i godvær, men de er sjelden velegnet i stormkast. Derfor er det svært mye som taler for at man når den tid kommer at man skal trekke konklusjoner, bør plassere koordineringsansvaret hos helse- og omsorgsministeren. Når alt kommer til alt, dreier mattrygghet seg om hensynet til menneskers liv og helse og det å sikre at menneskers liv og helse ikke utsettes for unødig risiko på grunn av for dårlig kvalitet på det som tilbys i butikkene. Når man har bestemt seg for at det skal gjennomføres en full evaluering, bør ingen trekke konklusjonene på forhånd – men jeg vil foreløpig i hvert fall signalisere at det er to hensyn som må være overordnet. Det ene er å vurdere hvorvidt faginstansene i dag har tilstrekkelig kompetanse og tilstrekkelig frihet og uavhengighet til å foreta de faglige vurderingene. Det andre er at det politiske ansvaret for informasjonsstrategien under kriser må tillegges vesentlig større vekt enn det som ble gjort den gangen man tegnet kartet.