I likhet med spørreren er dette en sak jeg også er svært opptatt av. Det handler selvfølgelig om å redde menneskeliv, eller å gi sjuke mennesker nye sjanser til et verdig liv. Ventelistene til organtransplantasjoner, dvs. nyrer, lever, bukspyttkjertel, lunger og hjerte, er økende i hele verden, også hos oss i Norge. Heldigvis er vi langt framme på dette området, både fordi Rikshospitalet begynte med transplantasjoner allerede i 1969, og fordi bruk av levende giver av nyre, dvs. nær slekt eller ektefelle, er etablert praksis i Norge. Dette har gjort at vi ikke har på langt nær så mange dialysepasienter som de land det er naturlig å sammenlikne seg med. Men det er viktig å holde ventelistene nede, slik spørreren er inne på, og det er viktig å gi tilbud om transplantasjon til flest mulig av dem som trenger det. Et nytt organ kan gi mange mennesker med organsvikt et nytt liv, og det er dessuten også god samfunnsøkonomi. Som spørreren er kjent med, har Regjeringa i Soria Moria-erklæringa understreket at vi vil styrke innsatsen for å øke antall donorer. Slik jeg ser det, er det to hovedområder som må få økt oppmerksomhet framover. Det ene er informasjon til befolkninga om muligheten for å donere organer, og organiseringa av organdonasjon ved donorsjukehusa. Jeg viser i denne sammenheng til Stiftelsen Organdonasjon, som driver et betydelig informasjonsarbeid til befolkninga og til media. Stiftelsen har, som kjent, laget en brosjyre med et donorkort som er distribuert til alle landets apotek. Denne stiftelsen mottar tilskudd til opplysningsarbeid fra Helse- og omsorgsdepartementet. På oppdrag fra departementet ble det i 2004 nedsatt en arbeidsgruppe i Sosial- og helsedirektoratet som skulle vurdere opprettelse av et donorregister eller andre tiltak for å øke tilgangen på organer til transplantasjon. Stiftelsen Organdonasjon var også representert i denne gruppa. Denne arbeidsgruppa anbefalte ikke et sentralt donorregister i Norge. Begrunnelsen var at ingen av de land i Europa som har et slikt register, har større tilgang på organer til transplantasjon enn det Norge har. Departementet sluttet seg da til denne anbefalinga. Men arbeidsgruppa anbefalte flere andre tiltak for å øke tilgangen på organer til transplantasjoner. Flere av anbefalingene er på plass. I fjor ble det tilsatt en nasjonal koordinator for organdonasjon i Sosial- og helsedirektoratet. Denne personen har som oppgave å sikre oppmerksomhet rundt organdonasjon ved alle de 28 sjukehusa som er godkjent for organdonasjon. I bestillerdokumentet for inneværende år har departementet presisert at alle donorsjukehus i Norge skal ha oppnevnt donoransvarlig lege – vi er ikke i mål på det ennå – og at funksjonsbeskrivelse er forankret i foretakets styringsdokument. Videre er det presisert at helsepersonell plikter å ta opp spørsmål om organdonasjon i alle relevante tilfeller. Men skal vi lykkes med å gi flest mulig av dem som trenger det, et nytt organ i tide, må de regionale helseforetakene følge opp sitt ansvar, og derfor er det presisert fra min side ganske nylig. Jeg vil også be de regionale helseforetakene rapportere om status for donoransvarlige leger ved donorsjukehusa, og om disse er forankret i foretakenes styringsdokumenter, slik departementet faktisk har forutsatt. Andre tiltak som arbeidsgruppa har anbefalt, er som kjent tilskudd til Stiftelsen Organdonasjon, som en ønsker å øke, styrking av opplæringsprogrammet for donorsjukehusa og finansiering av organdonasjon ved sjukehusa. Dette er forslag som jeg vil se nøye på i tida framover. Jeg vurderer også flere andre tiltak på dette viktige området.