La meg først få lov å si at jeg ønsker lykke til med integreringspolitikken. Det er faktisk et av de viktigste temaene, der det gjelder å finne gode felles løsninger. Men det er så mange andre viktige temaer hvor det fremstår som litt uklart hva Regjeringen egentlig mener. I en lang periode har Høyre og Arbeiderpartiet – iallfall flertallet i Arbeiderpartiet – stått sammen om europapolitikken. Vi har stått sammen om behovet for å ha en god tilnærming til EU, selv om vi står utenfor – ikke minst fordi vi har overlatt så mye av makten vår når det gjelder regler og regelendringer, gjennom EØS-avtalen, gjennom direktivendringer. I Soria Moria-erklæringen står det at man skal føre en mer offensiv europapolitikk, og jeg registrerer at også utenriksministeren har vært ute og uttalt at man skal ha en mer offensiv europapolitikk. Men det er litt vanskelig å finne kjernen i hva den skal bestå i. Det som i Soria Moria-erklæringen er det mest konkrete uttrykket for en mer offensiv europapolitikk, er bl.a. at man varsler at man eventuelt vil være imot et tjenestedirektiv. I tillegg har miljøvernminister Helen Bjørnøy vært ute og raslet med vetoet knyttet til det nye kjemikaliedirektivet. Så langt er altså uttrykket for en mer offensiv europapolitikk at man skal bruke veto. Vetospørsmålet har bl.a. statsministeren kommentert tidligere. I fjor uttalte han – han var da stortingsrepresentant – at vetospørsmålet var et sløvt virkemiddel, og tidligere leder i utenrikskomiteen har sagt at før vi eventuelt nedlegger veto, må vi tenke igjennom at andre også kan nedlegge veto mot oss. Min konklusjon i spørsmålet er: Er det vetoretten som er den nye europapolitikken, eller er det en annen, mer aktiv europapolitikk statsministeren tenker på i Soria Moria-erklæringen?