Behandlingen av St.meld. nr. 19 for 2005-2006, om eksport av forsvarsmateriell fra Norge, og komiteens innstilling berører et viktig og prinsipielt saksfelt, og det gir en anledning til årlig å gjennomgå sentrale dimensjoner ved norsk eksportkontroll og det internasjonale ikkespredningssamarbeidet. Samtidig gir det i år en anledning til å besvare Stortingets anmodningsvedtak nr. 73, av 30. november 2004. Bondevik II-regjeringen ble da bedt om «å fremme en sak for Stortinget med en helhetlig gjennomgang av på hvilken måte og på hvilke arenaer Norge best kan bidra i arbeidet med nedrustning og ikke-spredning». Jeg synes det er naturlig å benytte anledningen i dag til å gi en slik orientering. Arbeidet for nedrustning og ikke-spredning har i en årrekke vært et prioritert felt i norsk utenrikspolitikk, som flere talere har vært inne på. Min forgjenger gjorde et aktivt og godt arbeid på dette området, som jeg vil gi anerkjennelse for, og som jeg har ønsket å følge opp fra norsk side. Norge har deltatt i internasjonale fora, og det sivile samfunn har vært aktivt på ulike internasjonale arenaer, bl.a. gjennom fredsbevegelsen. Dessverre har det i de siste årene vært stillstand i arbeidet for nedrustning og ikke-spredning, som representanten Nybakk var inne på. Ja, jeg vil si det så sterkt som at det multilaterale nedrustnings- og ikkespredningsmaskineriet nærmest har vært handlingslammet. Dette har vi merket tydeligst når det gjelder Avtalen om ikke-spredning av kjernevåpen – NPT – og i nedrustningsforhandlingene i Genève. NPT utgjør rammen for kjernefysisk nedrustning og ikke-spredning. Etter mitt syn er det maktpåliggende å slå ring om, verne og ytterligere styrke denne avtalen. Samtidig er vi vitne til en bekymringsfull utvikling når det gjelder spredning av kjernevåpen, med Nord-Korea som det tydeligste eksemplet. Det er dessuten en fare for at flere land kan være i ferd med å følge etter. Usikkerheten omkring Irans kjernefysiske program vedvarer. I tillegg finnes det indikasjoner på at ulike terrorgrupperinger ønsker å få tilgang til masseødeleggelsesvåpen. Det gir et meget skremmende scenario. Vi må også erkjenne at det på kort sikt neppe vil finne sted nye store kutt i kjernefysiske arsenaler. Også det er alvorlig. I tekstene som avtalene på dette området bygger på, sidestilles arbeid mot spredning med behovet for ytterligere nedrustning. Vi må i dag unngå at kjernevåpen får en ny «renessanse». Ikke minst er det viktig at det ikke utvikles nye typer våpen, der skillet mellom kjernevåpen og konvensjonelle våpen viskes ut. Alle disse utfordringene gjør det nødvendig å styrke det internasjonale nedrustnings- og ikke-spredningsregimet. Dette er også viktig i lys av et annet aspekt: Det internasjonale atomenergibyrå – IAEA – forventer at bruken av kjernekraft vil øke kraftig i årene som kommer. Det er en realitet vi må forholde oss til. Alle land har rett til å sikre energiforsyning, velferd og økonomisk utvikling for sine borgere, også gjennom utnyttelse av kjernekraft – et fenomen jeg fikk stifte nært bekjentskap med under mitt besøk i India i forrige uke. Men samtidig er det en fare for at denne utviklingen kan svekke det multilaterale ikkespredningsregimet, og svekke arbeidet for å hindre spredning av kjernefysisk teknologi til militære formål. Dette er en av utfordringene ved den avtalen USA og India har inngått om sivilt kjernefysisk samarbeid. Avtalen vil innebære at de sivile kjernekraftverkene i India legges under IAEAs sikkerhetskontroll, og at India gjennomfører tiltak på ikke-sprednings- og eksportkontrollområdet. Dette er positivt i seg selv. Samtidig er vi opptatt av at India påtar seg ytterligere forpliktelser, særlig når det gjelder nedrustning, produksjonsstans av spaltbart materiale og signering av CTBT – Prøvestansavtalen. Dette gav jeg uttrykk for i mine samtaler med indiske myndigheter under besøket i New Dehli i forrige uke, og denne holdningen vil Regjeringen holde fast ved innenfor rammen av Nuclear Suppliers Group – NSG – der vi for øvrig håper at det blir mulig å finne et kompromiss i forhold til Indias program. Jeg vil framheve vårt arbeid med det såkalte syvlandsinitiativet for kjernefysisk nedrustning og ikke-spredning, som har vært omtalt her, som ble lansert forut for FN-toppmøtet i 2005. Dette initiativet – som i tillegg til oss omfatter Australia, Chile, Indonesia, Romania, Storbritannia og Sør-Afrika – bidrar til økt oppmerksomhet om betydningen av kjernefysisk nedrustning. Jeg har, som nevnt, prioritert å følge opp dette initiativet. Mulighetene til framgang ligger i et arbeid som inkluderer for det første tiltak for å styrke ikkespredningsregimet, og for det andre at det er mulig å vise til konkrete tiltak på nedrustningsområdet. Dette er drivkraften bak syvlandsinitiativet. Vår tilnærming har vist seg å samle bred internasjonal tilslutning, selv om flere av atomvåpenmaktene er skeptiske til slike initiativ. Samlet sett har Norge gjennom initiativet opparbeidet en posisjon på nedrustnings- og ikkespredningsområdet. Vi blir lyttet til, og det er forventninger fra mange land, fra FNs generalsekretær og fra IAEA om at vi skal videreføre engasjementet. Det vil også Norge gjøre. Jeg kan nevne at Norge i juni i år tok et initiativ sammen med IAEA til å se på hvordan bruken av høyanriket uran i sivil sektor kan begrenses. En større internasjonal konferanse i Oslo var viet dette tema, med bred deltakelse av eksperter fra mange land. Norge er også godt i gang med et nært samarbeid med bl.a. Indonesia. Våre to land arrangerte nylig en vellykket konferanse om kjernefysisk ikke-spredning og nedrustning for landene i Sørøst-Asia. Dette gav oss en god anledning til å bidra til tiltak for å styrke arbeidet for ikke-spredning og eksportkontroll i denne viktige regionen. Samarbeidet med Indonesia vil bli videreført innen rammen av syvlandsinitiativet. Videre har Norge – alene og sammen med andre land i den nevnte syvlandskretsen, og med EU og FN – bidratt til å øke kunnskapen og kapasiteten i utviklingsland når det gjelder ikke-spredning, og med særlig vekt på FNs sikkerhetsrådsresolusjon 1540 og eksportkontroll. Det handler om å bygge en kapasitet i disse landene til å respektere sine internasjonale forpliktelser. Også dette arbeidet vil vi videreføre. Norge bidrar aktivt til andre handlingsrettede initiativer på ikke-spredningsområdet. Jeg kan nevne vårt engasjement i Nordvest-Russland med opphugging av atomubåter, som er et viktig miljøtiltak, og også et godt norsk bidrag til G8-partnerskapet mot spredning av masseødeleggelsesvåpen. Norge deltar også aktivt i Ikke-spredningsinitiativet – PSI. Det samme gjelder for de ulike eksportkontrollregimene som vi deltar i. Samtidig arbeider Norge for å trekke nedrustning og ikke-spredning sterkere inn i NATO-sammenheng, bl.a. gjennom tett samarbeid med Tyskland. Jeg merker at det er en økende erkjennelse i NATO av viktigheten av kjernefysisk nedrustning. Syvlandsinitiativet gir Norge en god arena til å bygge nye allianser og til å fremme kjernefysisk nedrustning og ikke-spredning gjennom konkrete, praktiske og gjennomførbare tiltak, tiltak som synes. Dette er en utfordrende oppgave, men gjennom en balansert, helhetlig tilnærming kan vi bidra til å skape bred internasjonal enighet. Og dette er viktig når vi nå skal stake ut kursen fram mot tilsynskonferansen for Ikkespredningsavtalen i 2010. Norges eksportkontroll utgjør en sentral del av vår innsats både for å hindre spredning av masseødeleggelsesvåpen til andre land og for å forhindre at terrorgrupper får tilgang til denne typen våpen. Jeg har merket meg at det er bred enighet i Stortinget om den linjen Regjeringen har videreført og videreutviklet når det gjelder åpenhet om norsk eksport av forsvarsmateriell. Det er vår holdning at det bør være mest mulig åpenhet om disse spørsmålene. Det skjer på flere måter, som flere representanter har vært inne på. I år gis det f.eks. for første gang innsyn i utførselen av håndvåpen og i forsvarsmyndighetenes bruk av eget materiell i utlandet. Utenriksdepartementet vil videreføre en tett og god dialog med norsk næringsliv om eksportkontroll og med de sivile organisasjoner om disse viktige spørsmålene, og vi arrangerer f.eks. årlig en konferanse for norsk næringsliv om eksportkontroll for aktuelle norske eksportører. Jeg ønsker også å se på om det er mulig ytterligere å styrke denne åpenhetslinjen, i tråd med komiteens anbefaling, og jeg vil holde nær kontakt med Stortinget om dette. For å komme eksplisitt tilbake til stortingsmeldingen, er det Regjeringens holdning at Norge skal være et foregangsland når det gjelder streng kontroll med våpeneksport og teknologi som kan benyttes til framstilling av våpen, og skal fortsatt føre streng kontroll over hvilke land det skal eksporteres til. Dette er spesielt viktig i en tid med ustabile og utrygge situasjoner i en rekke land og i regioner. Som komiteen understreker, er det dessuten av sentral betydning at det stilles strenge krav til hvordan grunnleggende menneskerettigheter respekteres i de aktuelle mottakerlandene. Eksporttallene svinger, som tidligere nevnt, mellom 2,5 og 3 milliarder kr, og hovedtyngden av vår eksport går til NATO og til de nordiske land. Slik vil situasjonen også være i framtiden. La meg avslutningsvis understreke at den offentlige oppmerksomheten om norsk våpeneksport i media, blant representantene, i ekspertmiljøer og i det sivile samfunn er positivt. Regjeringen vil gjøre sitt for å bidra til en aktiv dialog på dette området.