Det er den andre gongen i løpet av ganske kort tid same type sak er til behandling her i Stortinget. Det kjem naturlegvis av at dette er viktig. Flaumar rammar hardt, og dei rammar brutalt. Det er ei stor belastning for dei som vert utsette for det, og for dei det gjeld. Saka viser til at fleire område i landet dei siste åra har vore ramma av flaum, og at det har vore gjort stor skade. For dei lokalsamfunna som vert ramma, vil det vere vanskeleg både å sikre seg på førehand og å rydde opp i etterkant av slike flaumar. Dei flaumane som ramma delar av Nordvestlandet både i 2003 og i 2004, er eksempel på flaum som var årsak til skadar for betydelege beløp. I 2003 vart skadane på grunn av flaum berekna til 112 mill. kr, og skadane på grunn av storm og stormflo vart berekna til 150 mill. kr. Det er store tal. Det har for så vidt komiteen teke innover seg, og komiteen står saman om dette romartalsvedtaket: «Stortinget ber Regjeringen gjennomgå regelverk og praksis med hensyn til distriktsandel ved flomforebygging og opprydding etter flom på nytt, for å gjøre dette mer treffsikkert og rettferdig.» Så over på del to. Her står komiteen ikkje samla. Eg går ut frå at dei ulike partia vil komme tilbake med sine synspunkt. Senterpartiet høyrer her til mindretalet, som meiner at flaumførebygging og opprydding etter flaum fullt ut skal dekkjast av staten. Det er all grunn til å tru at det vil komme nye store flaumar også i åra som kjem. Forskingsrapportar seier at vi kan vente oss klimaendringar som medfører meir nedbør og meir vind i åra som kjem. FN har eit eige klimapanel som har følgt, og som følgjer utviklinga nøye, og dei har dokumentert at menneskeskapte klimaproblem er aukande. Leiaren av dette panelet, dr. Robert Watson, sa under konferansen om Klimakonvensjonen i Haag i 2000: «Spørsmålet er ikke lenger om klimaendringer vil finne sted, men heller hvor de finner sted, hvor store de vil være og hvor hurtig de skjer.» Med bakgrunn i dette er det nok grunn til å rekne med at hyppigheita og storleiken på flaumskadar i framtida vil auke. No er gjeldande praksis slik at hastetiltaka i sin heilskap er finansiert av staten, men for dei resterande skadane krevst det ein distriktsandel på 20 pst. Dette kravet vert vanlegvis retta mot kommunane, som igjen kan rette dei mot grunneigarane. Dette kan utgjere monalege beløp, som kan vere urimeleg høge for små og utsette område. I tidlegare flaumar, både den i 1995 og den i 1997 på Austlandet, gjekk staten inn og dekte 100 pst. av kostnadene. Stortinget gjorde då enkeltvedtak i dei sakene. Då må ein kunne vise forståing herfrå for at dette kan oppfattast som ei urettvise av dei som seinare har vorte ramma av stor flaumskade, og som må ta til takke med 80 pst. Regjeringspartia og Arbeidarpartiet skriv i sine merknader m.a. om distriktsandelen: «Flertallet vil videre påpeke at kravet om distriktsandel bidrar til å sikre at det er velfunderte behov som ligger til grunn for ønskede tiltak, samt bidrar til lokalt ansvar og eierskap til tiltakene.» Det er for meg å trekkje det vel langt når det seiest at det er nødvendig med ein distriktsandel for at folk skal ta ansvar lokalt. Det kan høyrast ut som om fleirtalet meiner at det blir spekulert i dette. Naturkatastrofar er dramatiske og har som regel store både menneskelege og materielle kostnadar. Etter vår meining burde det vere ei sjølvfølgje at alle slike vert dekte opp 100 pst. Det er derfor synd at det ikkje er fleirtal for den andre delen av forslaget. Eg har lyst til å peike på ein liten kommune som vart svært hardt ramma den 27. september 2004. Det var Vanylven kommune. Eg har full forståing for at kommunar finn at dei er i ein vanskeleg situasjon, og at dei synest det er ei urimeleg ordning frå Stortinget si side. Til slutt vil eg ta opp mindretalsforslaget.