Jeg synes det kunne være grunn til å innlede dette innlegget med å minne oss alle om forholdet mellom storting og regjering i sikkerhets-, utenriks- og forsvarspolitikken, om nødvendigheten av å ha en utvidet utenrikskomite og om viktigheten av at vi gjennom mange år har klart å etablere en så bred enighet om sikkerhets- og utenrikspolitikken i dette hus som grunnlag for å kunne få operative regjeringer – uansett farge, og uansett flertall eller mindretall. En regjering har på mange måter et litt annet forhold til Stortinget i sikkerhets- og utenrikspolitikken enn på andre områder. Det er behov for å ha større handlekraft, kunne reagere raskere og være mer operative. Derfor er det nødvendig å ha konsultasjonen med Stortingets organer – som den utvidede utenrikskomite er. Det er også viktig å minne om at erfaringen med den utvidede utenrikskomite gjennom mange år har vist at en i saker hvor regjeringen kommer med et syn og et standpunkt til den utvidede utenrikskomite, får reaksjoner på det og i realiteten forankrer standpunktet og gjør et vedtak i bakkant – selv i saker hvor en i og for seg kan være uenig med regjeringen i deres vurderinger – har gitt regjeringen ryggdekning, fordi bred enighet er viktigere enn å utnytte eller spille på det som måtte være av uenighet i sak. Jeg tror ett poeng – for dem som ennå ikke har fått med seg de sterke reaksjonene sist onsdag på Regjeringens måte å bekjentgjøre dette på – er nettopp at opposisjonen ble fratatt den rett eller mulighet den alltid har hatt til å gi Regjeringen ryggdekning og få informasjon for å kunne svare for dette i offentligheten, som har vært et ganske bærende element, etter mitt skjønn. Langt på vei var nok det mye av bakgrunnen for de sterke reaksjonene som kom sist onsdag, som jeg synes er helt betimelige, og som jeg mener at regjeringspartiene i realiteten fullstendig har tatt inn over seg, etter det som er sagt i denne sal i dag både fra regjeringshold og fra regjeringspartihold i dette huset. Det andre viktige som er bakgrunnen for disse reaksjonene, er at det kom næring til den usikkerheten som jeg tror har heftet seg hos mange i opposisjonen, men også hos mange andre, om hvilken rolle, hvilken makt, hvilken betydning SV skal ha i Regjeringen i sikkerhets- og utenrikspolitikken. For dem av oss som husker så langt tilbake: I valgkampen for litt over et år siden var også dette et sentralt tema. Det ble gitt meget solide forsikringer fra Arbeiderpartiets leder, nåværende statsminister, om at SV på alle vis skulle bli et fullverdig medlem av Regjeringen, men norsk sikkerhets- og utenrikspolitikk skulle ligge fast. Det stolte folk på. Jeg tror det var ganske avgjørende for at dagens flertallsregjering fikk den regjeringsmakt som de fikk. Jeg tror også de fleste opplevde at dette synet fra valgkampen ble konfirmert da Regjeringen ble dannet, ved at Arbeiderpartiet utover å ha statsministeren også besatte utenriksminister- og forsvarsministerstolen med trygge og solide folk. På mange måter dempet nok det mye av uroen for at SV skulle få betydelig innflytelse i sikkerhetspolitikken. Det må også forstås som bakgrunn for de reaksjoner og den usikkerheten som oppstod sist onsdag over hva som egentlig skjedde. Alle som har vært i denne salen i mange år, kjenner SV som et parti med både dyp skepsis til USA og motstand mot NATO-medlemskap – det var sentrale kjennetegn. Det har riktignok vært mange interessante seminarer, og også en og annen meningsutveksling her i Stortinget, men dette rokket ikke ved den brede enigheten vi har hatt om sikkerhetspolitikk i Norge. Det nye er at det som i alle år var en sikkerhetspolitisk opposisjon, har sluppet til i en flertallsregjering – og dermed også en frykt for at SV skulle være i stand til å tvinge gjennom sin linje. Siden det liksom blir blåst vekk at det var noe grunnlag for den uroen, og at sist onsdag gav en slags næring til den, synes jeg det er viktig å minne om at det var en spesiell dag. Den startet for oss alle med nyhetssending om at SV truet med å stå på plenen nok en gang i Afghanistan-spørsmålet. Vi fikk et avisoppslag hvor Senterpartiets leder understreket nødvendigheten av at Norge også tar på seg byrdene – jeg tror hun kalte det drittjobbene – også i Sør-Afghanistan, som måtte tolkes slik at Senterpartiet, et av partiene i Regjeringen, var meget klar for å gjøre et positivt vedtak. Vi har også sett liknende fra arbeiderpartihold. Det var det dagsaktuelle bakteppet for det vi så under et litt panisk preget, arrangert og kanskje også improvisert pressemøte i vandrehallen for å fjerne det som kunne blitt en bombe under Regjeringen. Når vi samtidig har grunn til å tro, ut fra hva som kommer fra mange ulike kilder – en må sågar ikke lenger tilbake enn onsdagen før – at det var en betydelig usikkerhet i Regjeringen omkring gasskraftspørsmålet og Regjeringens overlevelse, må en forstå sist onsdag dit hen at Regjeringen hadde behov for å ta ned den usikkerheten veldig fort. Det må være rimelig grunn til å tro at det var bakgrunnen for opposisjonens sterke reaksjoner. Det er nok slik at mange av oss har en gryende uro for at Regjeringen har kjøpt seg en slags indre fred i håp om at problemet skal gå bort av seg selv, selv om debatten i dag har bidratt til å ta ned dette. Men det er Venstres vurdering at prisen kan være høy for det vi alle er med på å betale. Norges innflytelse og troverdighet som alliansepartner i NATO kan bli svekket av dette. Jeg sier ikke at den er det, men den kan bli det. En solidaritet vi burde ha vist med hardt pressede alliansepartnere, har uteblitt. Skuffelsen i NATO og de mest berørte medlemslandene er da også blitt tydelig uttalt. Den kan ikke avfeies som rituell, noe vi har sett forsøk på fra Regjeringens side. Venstre ser alvorlig på dette. Hvis en fort skal gå gjennom noen av de forklaringene vi har fått fra Regjeringen, og alle de ordene vi har blitt møtt med, har jeg klart å fange opp fem kanskje bærende elementer: Det er en situasjonsbestemt avgjørelse, det representerer ingen endring, Regjeringen vil satse mer på humanitær innsats, andre land har også sagt nei, og Norge er blant de største bidragsyterne pr. capita. Så kan en si: Hva ligger egentlig i Regjeringens vektlegging av at dette er en situasjonsbestemt avgjørelse? Jeg må innrømme at da jeg stod i vandrehallen og så dette arrangerte, improviserte pressemøtet og hørte ordet «situasjonsbestemt» bli brukt like ofte som «halleluja» i pinsemenigheten, var min fantasi begrenset til norsk politikk og til å tro at det var situasjonen internt i Regjeringen som var den situasjonsbestemmelsen som lå til grunn. Jeg syntes det var en meget ærlig utenriksminister som stod der, og var på nippet sågar til å kommentere det slik. Men det er tydeligvis en annen situasjonsbestemmelse, et annet situasjonsbestemt forhold som ligger bak. Jeg har en uro for at Regjeringen ikke har hatt det virkelig store bildet for øyet, for ISAF er en av NATOs største operasjoner – den første utenfor Europa. ISAF er dermed en prøvestein for alliansen. Om lag 31 000 soldater fra 37 land i og utenfor NATO er med, og USAs soldater har underkastet seg en ikke-amerikansk kommando. Dette er en modell som kan peke fram mot framtidige «out of area»-operasjoner. Hvis NATO ikke består denne testen, vil Afghanistan trolig raskt bli tatt over av Taliban og lokale krigsherrer. Et nytt fristed for terrorister og grove brudd på elementære sivile rettigheter, noe som vil gå hardt ut over kvinner, vil vi da kunne vente oss. Videre vil ytterliggående islamister i hele regionen kunne seile i medvind. Så vi risikerer mye. I kjølvannet av dette vil NATO trolig måtte revurdere sin politikk med hensyn til «out of area»-operasjoner, og dette vil trolig heve terskelen for tilsvarende operasjoner i framtiden, og i stor grad være med på å forme framtidens NATO. Mye står på spill for NATO og for oss. Sett i et slikt lys virker Regjeringens situasjonsbestemte nei ikke godt nok gjennomtenkt, etter Venstres syn. Etter mitt skjønn tyder mye på – for en har jo måttet tolke mye av hva som ligger i helhetsvurderingen, siden vi ikke har fått det presentert i klartekst – at Arbeiderpartiet og Senterpartiet har fått gjennomslag for å vektlegge «situasjonsbestemt», så de slapp å binde seg helt fast til SVs linje. Jeg håper derfor at Regjeringen raskt vil kunne vurdere situasjonen på nytt. Jeg har også lagt merke til at det i dagene som har gått etter sist onsdag, har vært et sentralt poeng for sentrale SV-ere på dette området å understreke hvor veldig situasjonsbestemt dette var, og hvor fort de er klare for å vurdere det annerledes. Tiden går, president, jeg vil bare avslutte med å si at skal man forstå de sterke reaksjonene, som fra posisjonen er blitt kalt for overspill, må en forstå to forhold. Det ene er usikkerheten om SV har begynt å få sterk innflytelse, og om det valgløftet som statsministeren gav, dermed er brutt. Det andre er den betydning det har å ta vare på enigheten om norsk sikkerhets- og utenrikspolitikk, de avgjørende konsultasjonene med Stortinget og forankringen i opposisjonen, og usikkerheten om SV har klart å slå en kile inn der. Det er på den bakgrunn en må forstå de sterke reaksjonene.