Regjeringen har fremmet forslag til lov om Likestillings- og diskrimineringsombudet og Likestillings- og diskrimineringsnemnda. Loven inneholder regler for ombudets og nemndas organisasjon, funksjoner, kompetanse og saksbehandling. Forslaget innebærer at Likestillingssenteret, deler av Senter mot etnisk diskriminering og Likestillingsombudet slås sammen til ett felles håndhevings- og pådriverapparat. Arbeiderpartiet mener at valg av virkemidler og organisasjonsform for ombud må settes inn i en prinsipiell sammenheng om hvordan holdninger påvirkes og makt utøves. Offentlige myndigheter har ansvar for å sikre likebehandling og å bidra til å bekjempe fordommer og negative holdninger i samfunnet. Det er derfor viktig med klare lover og regler og et effektivt håndhevingsapparat. Men minst like viktig er det å sikre at det også finnes aktive pådrivere med god kompetanse, som bidrar til holdningsendringer, og som deltar aktivt i debatten i det offentlige rom. Holdningsendringer vil bidra til en positiv samfunnsutvikling og til å nå politiske mål, som f.eks. reell likestilling. Arbeiderpartiet mener Regjeringen i proposisjonen tar for lett på slike prinsipielle drøftinger. Det er også viktig å se flere ulike gruppers behov for vern i en sammenheng når det skal utvikles et felles håndhevingsapparat. Dette skjer til dels i det framlagte forslaget, men Regjeringen har f.eks. valgt ikke å vente på Syse-utvalgets innstilling, der en vurderer rettslige virkemidler mot diskriminering av funksjonshemmede. Når det gjelder håndhevingsdelen, støtter Arbeiderpartiet forslaget om å opprette et felles likestillings- og diskrimineringsombud og en likestillings- og diskrimineringsnemnd. Det er viktig å ha et effektivt håndhevingsapparat som påser at lover og regler blir fulgt. Et felles håndhevingsapparat vil også kunne utnytte kompetanse i og erfaringer med de ulike diskrimineringsgrunnlagene. Når det gjelder pådriverrollen, mener Arbeiderpartiet at den ikke kan slås sammen med håndhevingsdelen. Pådriverarbeidet kan fort komme i skyggen av håndhevingsarbeidet – og dermed bli svekket. Arbeiderpartiet mener også at det kan bli konflikt mellom den objektive håndheverrollen og en mer stillingstakende pådriverrolle. Håndheverrollen kan trekkes i tvil når det samme organet skal drive systemkritikk og være aktiv deltaker i samfunnsdebatten. Både Likestillingssenteret, Foreningen for kvinne- og kjønnsforskning i Norge, Kilden, kvinneuniversitetene, Krisesentersekretariatet, Human-Etisk Forbund og Kirkerådet støtter ett organ for håndheving, men vil ha pådriverrollen i separate organer. Arbeiderpartiet går altså imot at Likestillingssenteret skal slås sammen med Likestillings- og diskrimineringsombudet. Vi mener at dagens likestillingssenter fungerer godt. Det favner også i dag om flere saker enn det ombudet gjør, f.eks. i spørsmål knyttet til vold mot kvinner. Arbeiderpartiet vil understreke at også andre aktører er viktige i pådriverarbeidet, og at også disse må styrkes. Når det gjelder pådriverrollen for etnisk likestilling, foreslår Holgersen-utvalget – i NOU 2002:12 – at det opprettes et eget kompetansesenter for etnisk likestilling som skal drive med kunnskapsutvikling, pådrivervirksomhet, holdnings- og atferdspåvirkning, veiledning, dokumentasjon og overvåkning. Arbeiderpartiet støtter dette. Et slikt senter vil ha bredere funksjoner og andre oppgaver enn dagens Senter mot etnisk diskriminering, SMED. SMED ivaretar i dag en saksinntaksfunksjon, med rettshjelp og enkeltsaksbehandling. Rettshjelp utgjør i dag den tyngste delen av senterets virksomhet. Dette tilsier at senteret slås sammen med ombudet, med unntak for det utadrettede informasjonsarbeidet, som kan inngå i et nytt kompetansesenter. SMED går selv inn for en sammenslåing. Arbeiderpartiet vil understreke viktigheten av at sentrene må ha god kompetanse for å kunne ivareta pådriverrollen best mulig. Arbeiderpartiet mener også at pådriverfunksjonen for andre grupper som blir diskriminert, bør utredes nærmere. Spesielt er det viktig å trekke interesse- og brukerorganisasjonene med i dette arbeidet. Arbeiderpartiet vil framheve det likestillingsarbeidet som er gjort ved landets to kvinneuniversiteter, Kvinneuniversitetet Nord, i Steigen i Nordland, og Kvinneuniversitetet på Løten, i Hedmark. Vi mener det er behov for regionale aktører som kan være pådrivere på likestillingsområdet overfor kommuner og næringsliv. Vi mener videre at verken etnisk diskriminering eller diskriminering på grunn av kjønn er et storbyfenomen. Vi mener derfor at regionalt likestillingsarbeid over hele landet er viktig, og at regionale aktører derfor bør styrkes. Kvinneuniversitetene bør ha et sterkere samarbeid med sentrale likestillingsaktører – og dermed være en forlenget arm ut i regionene. Overvåkningsorganet for FNs kvinnekonvensjon i 2003 påpekte at likestillingsarbeidet i Norge er preget av sentralisering, og uttrykte bekymring for at dette svekker likestillingsarbeidet i distriktene. Jeg vil derfor spørre statsråden om det ikke er behov for å opprette to slike kompetansesentre, ett i nord og ett i sør, for å styrke likestillingsarbeidet i hele landet – og dermed også styrke kvinneuniversitetene i nord og i sør. Jeg tar hermed opp de forslagene som Arbeiderpartiet sammen med Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet er forslagsstiller til.