Jeg skal berøre noe som kan fortone seg som en liten del av det området som er oppe til diskusjon. Asylsøkere i Norge får en midlertidig arbeidstillatelse. I går i muntlig spørretime var Fremskrittspartiets formann opptatt av hvorfor asylsøkere ikke umiddelbart fikk trukket arbeidstillatelsen tilbake dersom de ikke fikk oppholdstillatelse. Det kan være et rimelig spørsmål. I Romerikes Blad i går var fokus rettet mot et annet forhold som gjør at arbeidstillatelsen ikke blir reell på grunn av formelle og praktiske hindringer asylsøkere møter i det norske samfunnet. Etter hva bladet opplyser, blir bankene advart av myndighetene mot å gi bankkonto til innvandrere uten permanent oppholdstillatelse og identifikasjonsdokument med personnummer. Arbeidsgivere sier at uten bankkonto kan de ikke foreta ordinær lønnsutbetaling. En arbeidsgiver som averterte i østeuropeiske aviser etter arbeidskraft for å dekke budtjenester, sa det var uaktuelt å ansette folk som en ikke kunne foreta ordinær lønnsutbetaling til. Bare det å opplyse til en potensiell arbeidsgiver at en ikke har noe så vanlig som en bankkonto, skaper i seg selv – registrerer jeg – barrierer for en asylsøker mot å bli vurdert som en interessant arbeidssøker. Asylmottaket i Skedsmo ønsker å gjøre noe med dette. De etablerer programmet «Ready to work» – nå som vi får norskopplæring, kan de antakelig bytte navn etter jul – og tar sikte på å hjelpe asylsøkere ut i arbeid. De sier at de skal opprette bankkonti i mottakets navn, slik at arbeidsgiver får det kontonummeret som kreves av arbeidstaker. Lønningene kan da utbetales på vanlig måte, men med mottaket som mellomledd mellom arbeidsgiver og asylsøker, sier ledelsen ved asylmottaket. Det er bra. Men en kan spørre: Trenger det å være slik? Noen vil kanskje mene at det er uklokt å gi asylsøkere som er til vurdering for innvilging – eller har fått avslag – av søknad om varig opphold, anledning til integrering i det norske samfunnet gjennom arbeid og deltakelse i vårt dagligliv. Jeg er uenig med dem som er redd for det, og jeg tror det mest ukloke vi kan gjøre, er å ha mennesker gående uvirksomme i spent og nervøs venting på sin framtidige skjebne. Jeg har møtt noen av dem, og det er ikke personer en har lyst til å bytte rolle med. Derfor er det grunn til å være svært glad for at vi nå får innført norskundervisning igjen i våre asylmottak. Det vil nok bli en del som må reise ut av landet med noe norskkunnskap de ikke får direkte nytte av, men det er til langt mindre skade enn at det går år og dag før mennesker vi forutsetter skal integreres i norsk samfunns- og arbeidsliv, får muligheter til å lære det viktigste for å oppnå integrering, nemlig språk – som mange har understreket i dag. Interpellanten viser til at tilknytning til arbeidsmarkedet er av stor betydning for den enkeltes muligheter for deltakelse, selvrealisering og forsørgelse. Det er helt riktig, og vi vil at det skal være slik. Tilknytning til arbeidsmarkedet er derfor også viktig for asylsøkere som venter på å få sin sak behandlet. Om vi kan dempe frustrasjonen og usikkerheten som oppstår i denne ventetiden gjennom aktivitet og deltakelse i arbeidslivet, hjelper vi både den enkelte og samfunnet i stor grad. Ordtaket «lediggang er roten til alt ondt» passer antakelig bedre for asylsøkere enn for de fleste av oss. Derfor håper jeg at det også blir satt søkelys på denne fliken av en problemstilling. Når vi først har sagt at det er viktig at asylsøkere kan delta i arbeidslivet, er det også viktig at vi faktisk legger forholdene til rette for at de skal kunne gjøre det, og at det oppleves som en håndsrekning for dem det gjelder. Men jeg tror først og fremst det ville være til stor nytte for de lokalsamfunn de lever i, og for samfunnet generelt sett, både i forhold til arbeid som ytes, og i forhold til den integrering som oppnås.