For en tid siden fortalte Dagsavisen om 90 år gamle Gudny fra Oslo som ble kastet ut av sykehjemmet fordi hun ikke var syk nok til å bli. Hun var kreftoperert, lam i halve ansiktet og så og hørte dårlig. Slik vil ikke Arbeiderpartiet ha det. Vi vil ikke at eldre mennesker som trenger hjelp, skal behandles slik. Vi vil ikke at eldre mennesker skal være kasteballer mellom sykehus, hjemmetjeneste og korttidsopphold i sykehjem. Vi vil ikke at våre eldre og våre skolebarn skal betale prisen for skatteletter til dem som tjener mest, slik de måtte under den forrige regjeringen. Derfor bad vi om tillit til en annen politikk, der vi velger bedre fellesskap framfor nye skattelettelser. Ett år er ikke lang tid. Men i løpet av dette året er styringen av Norge lagt om. Stoltenberg-regjeringen ville ikke gi 6 milliarder kr i nye skattelettelser, slik Bondevik-regjeringen la opp til. Derimot brukte vi 5,7 milliarder kr mer til å styrke eldretjenestene og skoletilbudet i kommunene. Det gjør at halvparten av kommunene – ifølge NRK – har styrket pleie- og omsorgstilbudet, en tredjedel har styrket skoletilbudet, og en tredjedel har utvidet kulturtilbudet. Det betyr ikke at alle problemer er løst. Det er langt igjen. Men på fem år vil vi ha 10 000 flere ansatte i pleie- og omsorgstjenesten, videreføre utbyggingen av sykehjem og bedre kvaliteten i tjenestene. Derfor styrker vi kommunenes økonomi også neste år. Vi er på vei mot en bedre eldreomsorg, slik vi også er på vei mot full barnehagedekning. Også denne høsten kommer fortvilte foreldre til å oppleve at barna deres ikke får plass i barnehage. Derfor har vi økt takten i bygging av barnehager. Det ventes 13 500 nye plasser i år. Nye penger fylles på i det reviderte budsjettet. Prisen er satt ned – det gjør at enda flere vil ha plass. Derfor skal vi bygge videre neste år. Vi skal nå det målet som barnefamiliene har ventet på i årevis. Vi bad også om tillit til en annen viktig endring: fellesløsninger framfor privatisering. En av de viktigste kvalitetene i det norske samfunnet er at alle går i den samme skolen – uavhengig av om foreldrene har god eller dårlig økonomi. Sist høst var dette systemet kraftig truet. Høyre og Fremskrittspartiet la opp til en storstilt privatisering av skolen. I Troms kunne oppbyggingen av private videregående skoler revet bort grunnlaget for viktige deler av fellesskolen. Det har vi stoppet. Vi har valgt en annen kurs, der vi heller styrker vår felles skole og ikke skaper en skole som skiller mellom dem og oss. Norge er annerledes med denne regjeringen. Det ser vi også i arbeidslivet, hvor Høyre og Fremskrittspartiet hadde gått sammen om å svekke arbeidsmiljøloven, åpne for mer bruk av midlertidig ansatte istedenfor å gi folk fast arbeid, åpne for mer bruk av overtid og åpne for lengre arbeidsdager uten overtidsbetaling. Også det er stoppet – fordi vi ønsker et annet samfunn, og fordi vi står vakt om arbeidstakernes rettigheter, slik vi også gjør i dette reviderte budsjettet, hvor vi sikrer retten til full lønn under sykdom, selv om kostnadene øker vesentlig. Da den forrige regjeringen forlot kontorene, var arbeidsledigheten betydelig høyere enn da den tiltrådte. De reagerte for sent og for svakt på den høye ledigheten. Derimot gikk Høyre og Fremskrittspartiet sammen om å kutte arbeidsledighetstrygden med opptil 20 000 kr pr. år. Også det er snudd. Dette kuttet i trygden er omgjort. Ledigheten er kraftig redusert. Veksten i sysselsettingen er historisk høy. Vi er på vei mot full sysselsetting. Arbeid for alle er det viktigste tiltaket for å gi dem som har dårlig økonomi, en bedre tilværelse. Samtidig er det viktig for samfunnet at vi bruker de ressursene som bor i hver enkelt av oss, på en best mulig måte. Da må vi unngå at de som trenger hjelp til å komme i arbeid, og de som trenger avklaring mellom arbeid og trygd, blir sendt på en evig rundgang mellom ulike offentlige kontorer. Dagfinn Høybråten tok viktige skritt for å bygge en ny arbeids- og velferdsforvaltning. Nå reiser vi byggverket. Samtidig må vi gi det innhold: en politikk som hjelper dem som har det vanskeligst, så de får verdighet, så de får arbeid, så de kan klare seg selv. Derfor vil Regjeringen legge fram en ny politikk for arbeid og integrering. Da Stoltenberg-regjeringen endret budsjettet i fjor høst, ble det lagt inn en halv milliard ekstra for å hjelpe dem som har det vanskeligst. Egenandelen for helsetjenester ble redusert. I revidert budsjett tas nye skritt. Vi fjerner egenandelen på fysioterapi som den forrige regjeringen la inn i budsjettet. Vi er på vei mot en ny politikk for dem som har det vanskeligst. En politikk for arbeid forutsetter også en politikk for utvikling av næringslivet. Den forrige regjeringen bekjente seg til en næringspolitikk etter Doris Day-doktrinen: Det som skjer, det skjer. Verktøykassen er tom, sa næringsministeren. Denne regjeringen ønsker en mer aktiv næringspolitikk. Noe av det første den gjorde, var å styrke virkemidlene for skipsfarten. Det er satt i gang et arbeid med en nasjonal reiselivsstrategi. Det er lagt grunnlag for å utvikle olje- og gassvirksomheten i Barentshavet. Bevilgningene til samferdsel er økt. Her er store uløste behov. Gjennomføringen av prosjekter er for dårlig. Når man bygger ny trafikkbro i Drammen uten samtidig å bygge tunnel for å ta imot trafikken, er det åpenbart at det er noe feil. Vår ambisjon er å følge opp Nasjonal transportplan. I revidert budsjett tas nye skritt. Også her er vi «på vei». Vi er også på vei mot en mer offensiv distriktspolitikk. Der den forrige regjeringen kuttet så kraftig i de distriktspolitiske virkemidlene at det skapte opprør helt inn i Høyre, ser vi nå en regjering som utstråler vilje til å ta hele landet i bruk. Det betyr ikke at oppgaven er enkel. Men skal man finne løsninger, må man starte med viljen til å finne dem. Det hadde ikke den forrige regjeringen. Der den forrige regjeringen iverksatte et bortfall av den graderte arbeidsgiveravgiften, ser vi nå at den gjeninnføres. Der den forrige regjeringen frøs fast i sin passivitet i nordområdepolitikken, ser vi nå en klar profil, en klar strategi og en klar kommunikasjon med omverdenen. Vi har fått en klar utenrikspolitikk. Kort sagt: Norges styres i en annen retning enn for ett år siden – med sterkere fellesskap framfor skattelette, med satsing på fellesløsninger framfor privatisering, med styrking av arbeidstakernes rettigheter istedenfor svekkelse, med en aktiv nærings- og distriktspolitikk og med en klar utenrikspolitisk profil. Hver for seg kan skrittene være små. Men retningen er entydig. Etter fire år vil vi være et helt annet sted enn vi ville vært med fortsatt samspill mellom Høyre og Fremskrittspartiet. Og hva står i dag som alternativet? De tidligere regjeringspartiene? Nei. Innstillingen til revidert budsjett forteller snarere det motsatte: om manglende enighet mellom de tidligere partnerne. Fremskrittspartiet er i dag den åpenbare motsatsen til Regjeringen, ikke bare som det største opposisjonspartiet, men først og fremst som det politiske alternativet, ikke bare med Høyres ønske om mindre fellesskap, nei, langt mer: en politikk hvor velferdssamfunnet forandres til et minimumssamfunn, hvor hver enkelt skal sikres en minimumsrettighet. Så får du betale resten selv. Det gjelder skolen. Det gjelder eldreomsorgen. Det gjelder pensjonsordningene. Det er en politikk for forskjeller, ikke en politikk for fellesskap – en politikk for systematisk privatisering, hvor det satses på private sykehus og private skoler, og hvor skolen for folk flest får mindre ressurser fordi pengene flyttes over til skoler for dem som kan betale, og hvor sykehusene for folk flest får mindre ressurser fordi pengene flyttes over til sykehus for dem som kan betale, en politikk for et hardere arbeidsliv, hvor arbeidslivet ses som et marked på linje med kjøp og salg av varer, hvor du skal forhandle om lønnen selv, være takknemlig om du får en midlertidig jobb, og hvor styrken i fagbevegelsen er borte. Stadig klarere framstår dette som alternativene. Så kan man spørre hvor Fremskrittspartiets forslag til ulike satsinger i løpet av første halvår finnes igjen i det reviderte budsjettet, hvor dimensjonen er noe ganske annet enn det som de har solgt ut gjennom enkeltforslag i Stortinget. Og så må sentrum i norsk politikk vurdere om det er dette samfunnet de vil være med og bygge, med større forskjeller og mindre fellesskap, eller om vi sammen skal bygge videre på de kvalitetene som ligger i den nordiske sosialdemokratiske modellen, med stor likhet og med et sterkt fellesskap. Det er den modellen som ifølge FN har gjort Norge til verdens beste land å bo i.