Bondevik II-regjeringen har satt historisk rekord i norsk arbeidervernlovgivning. For aller første gang har lovendringer ført til svekkelse av arbeidstakernes rettigheter. Fleksibilitet er nyordet for økt arbeidstid og økt overtid. Vi ser det også i EU. Fleksibilisering, som en kaller det der, koster – flere ulykker og stressykdommer. Når rød-grønt flertall setter foten ned, beskyldes vi for å vandre baklengs, være usolidariske og skru klokka tilbake. Men hør litt på følgende påstand: Begrensninger i arbeidstid og overtid er «fuldstændig i Strid med de Bestræbelser for Personlighedens Frigjørelse(…) (…) Jeg vil kommentere et par forhold. For det første: Hvem skal overtidsbestemmelsene gjelde for? Manns minne er kort, men noen husker kanskje at Bondevik II i 2003, midt under Arbeidslivslovutvalgets arbeid, mot Arbeiderpartiets, SVs og Senterpartiets stemmer, endret overtidsbestemmelsene i negativ retning. Det blir nå reversert. I 2005 ble personer i særlig uavhengig stilling innlemmet i reglene, men ikke lenger enn at en selv kunne avtale seg bort fra dem. Media har hevdet at rød-grønt flertall vil unnta opptil en million arbeidstakere fra overtidsreglene. Det er ikke tilfellet. «Særlig uavhengig stilling» har aldri vært ment å defineres så vidt. Er dette praksis, slik bl.a. Akademikerne har tatt opp, er det en sterk indikasjon på at loven ikke etterleves. Da er heller ikke en lovbestemt individuell avtale nok. Flertallet presiserer derfor at definisjonen av «særlig uavhengig stilling» skal være like streng som den alltid har vært. Men ett spørsmål melder seg: Hvis det er så mange som en million arbeidstakere, hvor mange av dem er egentlig i en stilling som ikke tilfredsstiller lovens krav til «særlig uavhengig»? Departementet jobber med en kartlegging. Neste år vet vi mer om hva som må til – lovendring eller innskjerping av praksis, kanskje også en tettere oppfølging fra Arbeidstilsynets side. Flertallet vil følge denne saken nøye. Til slutt en sak som ikke har vært så veldig mye kommentert. Den gjelder ikke mange, men er desto viktigere for dem det gjelder: retten til å stå i jobb under tvist om oppsigelse. Under Bondevik II ble prinsippene speilvendt, fra arbeidsgivers krav og bevisbyrde til at arbeidstaker selv må be retten om å få fortsette i jobb til tvist er avgjort. Slike saker kan ta år. Uten rett til å stå i jobb vil en seier i retten bli en tom seier. Vi snur prinsippet tilbake til det det skal være. Fagorganisertes stemmer var et vesentlig bidrag til rød-grønn valgseier, fordi vi hadde den beste politikken. Med dagens lovvedtak er viktige løfter innfridd.