Før jeg starter på innlegget mitt, vil jeg si at den siste replikkvekslingen må være et klart og tydelig signal om at når tre partier forhandler seg fram til et kompromiss, er det noen som taper. Men det som forundrer meg, er hvorfor man må tape så grundig. Det forundrer meg at man ikke klarer å holde det man har sagt før valget, at man skal skjerme skoler etter religiøse og pedagogiske prinsipper. Når jeg så går til saken, vil jeg starte med å slå fast at det er den offentlige skolen som er sentral for Venstre. Vi har reagert i denne saken. Vi visste at en annen regjering hadde en annen politikk, men vi reagerer bl.a. fordi man stopper skoler som formelt er blitt godkjent, og gir så i praksis noe en tilbakevirkende kraft. På det har man skaffet seg en lovmessig faglig vurdering. Det skal jeg ikke kommentere, jeg tar det til etterretning. Men den politiske klokskapen i det går det ikke an å ta til etterretning, fordi det betyr jo i praksis at man gjør det stikk motsatte av det man har sagt tidligere, bl.a. det representanten Høybråten nå siterte. Så skjer det som jeg må innrømme kommer som en total overraskelse på oss som sitter i fagkomiteen. Vi får innspill om at frysloven for sikkerhets skyld ser ut til å ramme andre skoleslag som man ikke skjønner hvorfor den i det hele tatt skal ramme, med mindre man er statsråd og har pengemangel, eller en eller annen grunn. Vi skjønner rett og slett ikke hvorfor 6A-skolene og fagskolene skal rammes, vi begriper det ikke. Ethvert forsøk på å rydde opp i dette – og vi får mange tunge innspill på det – blir avvist, på den måten at det er helt klart og bevisst at 6A-skolene og fagskolene skal rammes. De skal tas med i frysen fordi det gis en begrunnelse. Men det var i hvert fall et skoleslag som ingen før valget mente at man skulle ramme i det hele tatt. Så spisser det seg til på et punkt som er enda mer uforståelig, og som vi heller ikke klarer å få klarhet i. Da får statsråden sjansen til å rydde opp i det. Vi får altså faktisk kunnskap. Vi må stole på folk i felten som sier at kunst- og kulturskoler som nå eksisterer bortenfor det vi kaller for de friskolene det har vært strid om, i dag utelukkende har en utdanningsstøtte. På grunn av forskrifter som er gitt etter tidligere saksbehandling i Stortinget, risikerer de å miste utdanningsstøtten. Flertallet sier at alle må få lov til å ha lån og stipend, som det faktisk står i loven at de skal ha lov til å ha når de er fagskole og livssynskole. Når vi tolker det på den måten at det skal bety at ingen mister utdanningsstøtten, og når vi slår fast at ingen skal definitivt komme i den skvis at de skal miste utdanningsstøtte mens saker enten ligger i frys eller venter på behandling, får ikke vi i opposisjonen et klart svar på det. Da får jeg leve med at representantene for det største og det nest største regjeringspartiet ikke kan svare på det, men jeg vil be statsråden rydde det av veien. Om det så skulle være – for å si det på den måten – slik at undertegnede og andre har tatt feil på dette punktet, da må det jo være helt kurant å slå fast at ingen skal miste utdanningsstøtte. Det er jo nettopp på grunn av disse opplevelsene at vi sitter igjen med en dyp undring over at man hadde så stor hast, så stor fart, for å kunne stoppe dette, at man lot giljotinen falle såpass bredt og brutalt som man gjorde. Jeg er enig med representanten Lånke i at det er vanlig i Norge når noe spisser seg til, spesielt i en debatt om noe som kan tenkes å få tilbakevirkende kraft, at når noen kommer med et innspill, som friskolene gjorde, hvor de sa at her har vi så og så mange plasser, det trekker vi, vi trekker ut mesteparten av det som er omstridt, vi kommer tilbake med et forslag om 5 000 plasser, la nå det ligge i forhold til saksbehandlingen, da kan vi i hvert fall skape en type ro. Det kan ikke på noen som helst måte sies å være foruroligende. Det som da skjer, er at man avviser det blankt. Når en strid spisser seg til, er jo noens vilje til å prøve å finne en konsensus om noe, en test på noe, men da avviser man det blankt. Og det er denne holdningen som – sammen med alt det andre, sammen med de signalene vi får inn fra folk som til sin store undring oppfatter at de rammes av en lov de ikke skulle rammes av – får oss til å skrive de merknader vi har. Men det er fullt mulig for en statsråd som skal holde innlegg senere i dag, å rydde opp i hvert fall på det punktet som går på utdanningsstøtte. Jeg klarer ikke i min villeste fantasi å forestille meg at noen skulle miste utdanningsstøtten som følge av frysforslaget. Da må det være veldig enkelt for en statsråd som har instruks over forskriftshjemler, å stadfeste fra Stortingets talerstol at så ikke er ment, og så vil heller ikke skje. Jeg utfordrer rett og slett direkte statsråd Djupedal til å avklare dette punktet. Når det så gjelder debatten om denne saken, føler jeg at noe av det som provoserer meg og Venstre sterkest, er det som rammer de 40 skolene, hvor man i praksis får en tilbakevirkende kraft.