Jeg har fulgt denne saken med uro og bekymring over lang tid, også i tida før jeg ble utnevnt til statsråd, ikke minst fordi saken har rammet enkeltpersoner og avdekket alvorlige saksbehandlingsfeil innenfor politi- og påtalesystemet. Det er slik at når feil rammer enkeltpersoner på denne måten, kan det ramme svært hardt. Men det er også slik at hvis vi skal ha et velfungerende, effektivt justissystem, hvor vi skal bruke mer og mer inngripende metoder for å komme til bunns i alvorlige, rettmessige anklager, så er vi helt avhengige av en saksbehandling som gir metodene, politiet og justissektoren tillit. Derfor er denne saken viktig også utover de personene som er rammet. De kritikkverdige forholdene som er påpekt av Sivilombudsmannen og Riksadvokaten, er alvorlige. Som justisminister har det for meg vært viktig å sikre at saken har fått nødvendig oppfølging, slik at man for framtida kan forhindre at enkeltpersoner blir unødig rammet, og slik at politi og påtalemyndighet opptrer på en måte som ikke skulle gi grunnlag for lignende kritikk. Det har videre vært av stor betydning for meg å medvirke til en rask og minnelig løsning av saken, som allerede har strukket seg over mange år. Jeg tok derfor i desember 2005 initiativ til gjennom et eget system å løse saken gjennom et utenrettslig forlikstilbud til A og B. Til tross for at staten strengt juridisk ikke har erkjent erstatnings- eller oppreisningsansvar i henhold til klagers søksmål, fant jeg det rimelig at staten på grunnlag av de kritikkverdige forhold som er avdekket og erkjent, tilbød saksøkerne en ikke ubetydelig økonomisk kompensasjon til dekning av påførte utgifter. Etter nærmere forhandling mellom partene ble det 26. januar d.å. inngått et slikt utenrettslig forlik, som Stortinget er kjent med, hvor det bl.a. fastslås at staten skal betale klagerne 1,2 mill. kr i kostnadsdekning for påløpte utgifter. Ved min oversendelse av forliket til Stortinget fant jeg grunn til å presisere dets innhold noe nærmere, da enkelte media i sin omtale av forliket synes å tolke forliket noe annerledes enn staten som part i saken. Jeg anså dette som en nødvendig opplysning for å sikre sakens fulle opplysning og av betydning for dens videre behandling i Stortinget. Det var min eneste hensikt. Jeg har lyst til å presisere når det gjelder de merknader som kommer fra Fremskrittspartiet i forhold til mitt brev av 28. februar i år, at jeg hadde ikke til hensikt å begrense forlikets ordlyd med henblikk på hva som var statens ståsted, snarere tvert imot. Som jeg nevnte, har det for meg vært viktig å sikre at saken er gitt slik oppfølging at man forhindrer lignende kritikkverdig saksbehandling i framtida. Som ansvarlig for straffesaksbehandling i politiet og påtalemyndigheten har Riksadvokaten i et brev til klager beklaget politiets og påtalemyndighetens saksbehandling. Han har videre gjort saken kjent overfor samtlige statsadvokater og tydelig innskjerpet regler og rutiner for straffesaksbehandlingen. Riksadvokatens kritikk og oppfølging innen politi- og påtalesystemet ble ansett som en meget sterk kritikk og som en irettesettelse av involverte medarbeidere. Jeg har lyst til å føye til at en slik sak også i framtida vil kunne kaste lys over mye av det arbeid som gjøres i departementet i forhold til å sikre saksbehandlingen, og jeg syns for så vidt også innspillet fra saksordføreren om å bruke saken som eksempel under undervisning, men også det å ha en slik sak i bakhodet når man skal utforme nye regler, er viktig. Det gjelder ikke bare Regjeringa og justissektoren, men det gjelder også når vi skal lage lover her i Stortinget. Justisdepartementet har ikke iverksatt konkrete tiltak eller øvd påtrykk overfor de lokale tilsettingsorganer som har myndighet til å ilegge eventuell ordensstraff, da dette antas å ligge utenfor departementets ansvarsområde. Jeg vil avslutningsvis presisere at jeg som justisminister finner den saksbehandling som har funnet sted, sterkt beklagelig. Jeg legger til grunn at den oppfølging saken har fått gjennom bl.a. riksadvokat, sivilombudsmann og Stortingets egen behandling, fører til at man for framtida unngår lignende saksbehandling innenfor politiet og påtalemyndigheten, og at den generelle rettssikkerhet blir vernet. For øvrig finner jeg grunn til å opplyse at det foretas et kontinuerlig arbeid for å sikre og forbedre kvaliteten på politiets og påtalemyndighetens straffesaksarbeid. Jeg har en løpende dialog med både Riksadvokaten og Politidirektoratet for å sikre at arbeidet gis nødvendig prioritet. Jeg finner det meget positivt å kunne registrere bl.a. at gjennomsnittlig saksbehandlingstid i politiet den senere tid er blitt redusert.