Representanten Karin S. Woldseth lurte på hva vi i de andre partiene var redd for. Jeg tror egentlig ikke vi er redd for så veldig mye. Iallfall er ikke Høyre redd for en kulturkanon, eller hva den debatten skulle gi. Sånn sett kan vi godt være enig i at det ville være fint med en slik diskusjon. Spørsmålet er bare: Hvordan ville en slik diskusjon arte seg? Hva vil den lede frem til? Og hva er verdien av det den leder frem til? Det er vel først og fremst der utgangspunktet for vår konklusjon ligger. I Danmark, som vel var først ute – iallfall tidlig ute – med et slikt prosjekt, fikk man en voldsom diskusjon. Men den handlet ikke først og fremst om hvilke verk som var mest danske eller ikke danske, eller hvilke verk som var de sentrale. Den handlet om det som ganske sikkert ville komme her også, hvorvidt det er mulig å veie og måle kunstverk, og etter hvilke parametere man i så fall skal gjøre det. Det er klart at nasjonal tilhørighet er én innfallsvinkel, en annen innfallsvinkel er en faglig vurdering av kvalitet. Her er det altså flere innfallsvinkler. Men det å tenke seg at en slik diskusjon skulle lede frem til en slags klargjøring av hva som var det norske, tror jeg er å ha for store forventninger. Det er faktisk slik at de aller fleste sentrale verk eller sentrale kulturretninger, hvis det f.eks. er folkekulturen vi snakker om, er et resultat av hvordan kulturinntrykk og impulser fra andre land også har kommet til vårt land og blitt bearbeidet i forhold til det som har vært vårt utgangspunkt. Hva som er det genuine innholdet i det som er skapt her i landet, i forhold til de ideene som har kommet utenfra, vil ingen noen gang kunne konstatere. Det vil være et spørsmål om øynene som ser. Litt av problemet med en slik kanon er at man da tenker seg at man skal komme frem til et gitt antall verk. Jeg tror man snakker om 10 eller 15 – det er ikke så farlig hvor mange det er, men et gitt antall verk – som da skal være de sentrale for nasjonen. I Danmark gjorde man det slik. Der hadde man massevis av kommisjoner innenfor hver kunstart, og så skulle man plukke ut disse verkene. I det ligger det jo noe litt fastfrosset. Hva er verdien av å få en slik liste? Man kan liksom ikke fryse oppfatningen av hva som er det viktigste på ett tidspunkt, hvor lenge det skulle vare, og hvilken konsekvens det skulle få. Den eneste sammenhengen hvor jeg kunne se at det kunne være av verdi – hvor jeg faktisk gjerne skulle være med og tenke litt lenger på ideen – måtte være i tilknytning til skoleverk og pensum. Der kunne man kanskje tenke seg at man kunne ha instanser også utenfor skoleverket som kunne mene litt mer om hva man burde gå igjennom. Men også der blir det liksom litt trangt, skjortesnippen blir litt i trangeste laget i forhold til den fleksibiliteten og åpne tilnærming som et godt dynamisk kulturliv bør handle om. Jeg vet ikke riktig hvilket uttrykk jeg skal bruke, men jeg synes kanskje – med all respekt – at den diskusjonen som går på hvorvidt dette er et spørsmål om norsk kultur eller ikke norsk kultur, er litt søkt. At f.eks. en kulturkanon skulle være et problem for mangfoldstilnærmingen, kan jeg ikke slutte meg til. Jeg opplever det ikke slik. Jeg synes det er å sette det på spissen. Men jeg kan altså vanskelig se at den debatten som vil komme, vil bringe noe særlig nytt til den debatten vi har. Jeg kan ikke se at kulturarven skulle bli noe vesentlig bedre ivaretatt etter en slik debatt. Jeg mener at resultatet man kommer frem til, hvis man kommer frem til noe, uansett ville være så omdiskutert og så vidt lite vektig at vi neppe ville bruke det til noe. Det er vel også erfaringene fra de landene som har prøvd dette. Da ser jeg liten hensikt i å bruke offentlige midler til å sette i gang en slik prosess.