Avtalen om ikke-spredning av atomvåpen, NPT, har lenge virket etter hensikten. Men presset mot NPT har aldri vært sterkere enn i dag. Det er stor fare for at avtalen kan ryke. Da vil det være fritt fram for enhver stat som vil skaffe seg atomvåpen. Mer enn 40 land har den nødvendige ekspertisen og den nødvendige teknologien. Nord-Korea har allerede brutt sine forpliktelser i avtalen og har skaffet seg egne atomvåpen. Landet har produsert nok plutonium til fem–ti bomber. Hvis man ikke lykkes med å bringe Nord-Korea inn i ikkespredningsregimet igjen, er det stor fare for et atomvåpenkappløp i Asia. En mulig utvikling av atomvåpen i Iran vil kunne sette i gang et kappløp i Midtøsten, en region som er eksplosiv nok fra før. Iran har for øvrig trukket store veksler på det kjernefysiske svartebørsnettverket, som ble ledet av pakistanske Abdul Qadeer Khan. Khan – den pakistanske atombombens far – framstår som den reneste handelsreisende i kjernefysisk teknologi og har hjulpet også Nord-Korea, i tillegg til Iran, med å skaffe seg atomvåpenteknologi. Nettverket til Khan åpenbarer også en annen ny utfordring, nemlig at kunnskap, teknologi og spaltbart materiale for å lage atomvåpen kan nå fram til ikke-statlige aktører, altså terrorgrupper. Det er ikke uten grunn at sjefen for FNs atombyrå, El Baradei, advarer mot kjernefysisk terrorisme. Grupper som Al Qaida, Jemaah Islamiyah og Hizbollah og tsjetsjenske separatister og pakistanske islamister har trolig ambisjoner om å skaffe seg atomvåpen, og de vil ikke skaffe seg slike våpen for å avskrekke andre, men for å bruke dem. Dette er en del av den nye virkelighet. Men denne kan ikke møtes ved å gi avkall på de sikre prinsippene som Ikkespredningsavtalen ble tuftet på, nemlig at atomvåpen ikke skal spres til flere land enn dem som ble anerkjent som atomvåpenmakter da avtalen ble inngått, artikkel 1 i avtalen, og at alle de andre landene godtok å underlegge seg ikkespredningsregimet mot at atommaktene forpliktet seg til å nedruste til null, artikkel 6 i avtalen. Dette siste ble ettertrykkelig slått fast på tilsynskonferansen for avtalen i 2000. Det ble også satt opp et 13-punkts program som man skulle gjennomføre for å nå målsettingene. Men de sentrale aktørene, USA og Russland, har ikke etterlevd det man ble enige om den gang. Fordi USA mener at landets strategiske atomvåpen ikke kan forsvare USA mot mulige angrep fra bl.a. terrorgrupper, har USA satt i gang utviklingen av et rakettforsvar. Blant annet derfor har landet motsatt seg å ratifisere avtalen som setter forbud mot prøving av atomvåpen, Prøvestansavtalen, og forhandlingene om en avtale om forbud mot å produsere spaltbart materiale for bruk i våpen er ennå ikke i gang. President Putin kunngjorde den 17. november i fjor at Russland har satt i gang å utvikle et nytt atomvåpen uten sidestykke – for å bruke hans egne ord. Han la til at nyvinningen snart blir en del av landets operative våpenarsenal. I tillegg til dette kommer at USA også synes å ha utviklet en ny filosofi for hvem som kan ha atomvåpen, og hvem som ikke kan ha det. I NPT er det atomvåpen som er telleenheten. Atomvåpen må ikke spres til flere enn dem som ble akseptert som atommakter. USA har begynt å presisere at man må påse at atomvåpnene er i de rette hender. Dette skaper mistanke om at USA er ute etter å tvinge fram regimeendring i land som Nord-Korea og Iran, slik det skjedde i Irak, og at de bruker faren for atomvåpen for å framprovosere konfrontasjon. Regimene har dermed ingen grunn til å gå med på det internasjonale samfunnets krav, siden de har mistanke om at de blir avsatt uansett. Ja, trusselen om å bli utsatt for den samme behandling som Irak kan være en av grunnene til at de fortsetter å utvikle slike våpen. Hvis det blir slik at atomvåpen er akseptabelt når det er i de godes hender, men uakseptabelt hvis det er i de ondes tjeneste, er vi på ville veier – ikke fordi det ikke finnes gode og onde krefter i verden, men fordi atomvåpen er et onde uansett hvem som har dem. Derfor må det avskaffes. Vi må tilbake til prinsippet om likebehandling og handlingsprogrammet som ble vedtatt i 2000. Jeg vil understreke noen punkter som jeg håper at også Regjeringen vil legge vekt på i de forestående forhandlingene i FN. For det første at man kommer i gang igjen med gjennomføringen av artikkel 6, særlig første ledd i denne paragrafen, om snarlig stans i det kjernefysiske rustningskappløpet. Dette leddet har alltid vært relatert til to tiltak: full prøvestans og stans i produksjonen av spaltbart materiale til våpenformål. Noen mener også at garantier til ikkeatomvåpenmaktene om at de ikke vil bli angrepet med atomvåpen, hører hjemme i denne sammenhengen. Status er imidlertid at prøvestansavtalen ikke har noen utsikter til å tre i kraft med det første. Forhandlingene om stans i produksjonen av spaltbart materiale er ikke kommet i gang, og Bush-administrasjonen har reist tvil om sikkerhetsgarantiene. Sikkerhetsrådet vedtok imidlertid en resolusjon i 1995 om sikkerhetsgarantier som har folkerettslig status. Norge må insistere på dette og de to andre punktene jeg nevnte. For NPTs framtid er prøvestansspørsmålet spesielt viktig. Jeg vil også henlede oppmerksomheten på et opprop fra kampanjen for å styrke Ikkespredningsavtalen. I spissen for kampanjen står framtredende amerikanske og russiske politikere og forskere, bl.a. den tidligere amerikanske utenriksministeren. De understreker særlig nødvendigheten av å styrke Det internasjonale atomenergibyråets, IAEAs, mulighet til å inspisere og overvåke at landene overholder forpliktelsene. De siste 15 årene har det imidlertid vært nullvekst i atombyråets sikkerhetskontrollbudsjett. Etter Golf-krigen i 1991 viste det seg at Irak hadde hatt et omfattende atomvåpenprogram uten at atombyrået oppdaget det. Dette førte til vesentlige forbedringer i sikkerhetskontrollen, og det ble enighet om en tilleggsprotokoll om dette til Ikkespredningsavtalen. I henhold til denne kan atombyrået utbe seg informasjon om både kjernefysisk materiale og kjernefysisk relaterte aktiviteter. Tilleggsprotokollen omfatter også miljøovervåking for bl.a. å kunne «sniffe» seg fram til radioaktivitet i luften som stammer fra ulovlige programmer. For å bedre sikkerhetskontrollen er det derfor viktig at flere land aksepterer tilleggsprotokollen og øker bevilgningene til atombyrået. Jeg synes dette bør være en viktig norsk profil på tilsynskonferansen. Det må også bli vanskeligere å melde seg ut av ikkespredningsregimet. I dag er det nok å gi et tre måneders varsel om utmelding. Det var dette Nord-Korea gjorde. Sikkerhetsrådet hadde ingen muligheter for sanksjoner. Det gav ikke engang uttrykk for bekymring. Dette er for svakt. Det må bli vanskeligere å tre ut, ved at et kvalifisert antall medlemsland i FN må godkjenne det. Sikkerhetsrådet må få mulighet til å iverksette sanksjoner når utmelding varsles, slik at kostnadene ved å tre ut er store. Det er all grunn til å ta alvorlig at Nord-Korea har trådt ut av Ikkespredningsavtalen, og at Iran som medlem trolig bryter den ved å utvikle atomvåpen. Forholdet mellom India og Pakistan – to andre atommakter som ikke er medlem av avtalen – er spent. Det gir også grunn til bekymring at de opprinnelige atommaktene ikke gjør det de ble pålagt i 2000. Det er grunn til å ta El Baradeis advarsel om at det neste skritt i terrorens historie kan bli former for kjernefysisk terror, på alvor. For å hindre det må ikkespredningsregimet styrkes. Det må også arbeides politisk for løsninger i de konfliktområdene som har skapt terrorgruppene. Vi må huske på følgende: Hamas ble dannet etter den israelske okkupasjonen av Vestbredden og Gaza i 1967. Hizbollah ble dannet etter Israels innmarsj i Libanon i 1982. Kimen til Al Qaida ble sådd under den sovjetiske okkupasjonen av Afghanistan. Israelske ledere vil helt sikkert – hvis de skulle snakket åpent ut om sine atomvåpen – henvise til den trusselen landet blir utsatt for fra sine arabiske og persiske naboer, bl.a. fra Iran, som aldri har akseptert Israels rett til å eksistere. Jeg anerkjenner ikke noen av disse gruppenes bruk av vold. Jeg anerkjenner ikke at Israel har rett til å besitte atomvåpen. Men vi må gjøre mer for å løse de underliggende konfliktene, slik at området kan bli fritt for atomvåpen og fritt for terrorgrupper. Tilsynskonferansen for Ikkespredningsavtalen som starter i New York i begynnelsen av mai, kan bli en av de viktigste som er blitt holdt. Det er viktig for Stortinget å høre Regjeringens vurderinger forut for denne konferansen.