Da flodbølgen trakk seg tilbake i Sørøst-Asia, viste det seg at uerstattelige kulturminner var ødelagt av de voldsomme naturkreftene. Dette viser at kultur og natur hører sammen, men også at det ikke er mulig å sikre seg 100 pst. mot ødeleggelser av den kollektive hukommelsen som kulturminnene er. Men mye kan gjøres for å sikre samlingene mot tjuveri og plutselige ødeleggelser, og ikke minst mot de langsomme og nedbrytende prosessene som skjer når samlingene ikke er sikret og forvart på en god nok måte. La oss slå fast at landets mange små og store museer er institusjoner som har som oppgave å forske i, samle, bevare og formidle gjenstander og vitnesbyrd om natur, kultur og kunsthistorisk utvikling. Dette er samfunnsinstitusjoner som må settes i stand til å bli sentrale aktører i framtidas kunnskapsnasjon, som må settes i stand til å gi framtidas generasjoner muligheter til å få opplevelser, læring og erkjennelse om hvem de er, og hvilken sammenheng de inngår i. Med andre ord, museene skal være viktige arenaer både for identitetsskaping og nyorientering. Og ikke minst er museene en viktig del av den lokale historien og kompetansen rundt omkring i mange lokalsamfunn. De naturhistoriske museene skal og må kunne spille roller som artsbanker og miljøarkiv, nasjonalt og internasjonalt. Dersom vi ikke tar vare på alle disse samlingene, svikter vi vårt forvalteransvar både for biologisk mangfold og for kunst- og kulturhistorisk kompetanse. Stortinget behandlet for et år siden Riksrevisjonens rapport om bevaring og sikring av samlingene ved fem statlige museer. Den gav oss ny kunnskap om alarmerende forhold, ny kunnskap som kunne være grunnlag for handling. Siden da har det vært avsløringer i avisene om hvordan det står til med samlingene på flere museer. Like før jul hadde Aftenposten oppslag om urovekkende tilstander ved en del Oslo-museer. Det ble bl.a. skrevet at flere kvadratmeter av utstillingslokalet på Folkemuseet var stengt fordi samlingene ikke hadde forsvarlige oppbevaringsforhold. Rundt omkring i fylkene er det gjort en imponerende innsats for å få fram tilstandsrapporter ved flere samlinger. De viser alvoret, og at noe må gjøres. Tidligere i høst ble vi sjokkert da svært verdifulle Munch-malerier forsvant fra Munch-museet. En kan godt diskutere ansvarsforholdene, og det så jeg også ble gjort etter dette tjuveriet. Men det som er viktig, er at både vi og statsråden ble advart i riksrevisjonsrapporten, der man slo fast at de tiltakene som var truffet ved de fem statlige museene for å sikre samlingene mot risikoen for tjuveri og plutselige ødeleggelser, ikke var gode nok. Kontroll- og konstitusjonskomiteen sa at dette må tas på alvor. Ranet i Munch-museet var likevel noe nytt. Ran av verdifulle kunstgjenstander inngår i en internasjonal økonomisk kriminalitet. Både fordi vi har en forpliktelse til å ta vare på ikonene, verkene til våre største kunstnere, og også fordi vi har en forpliktelse til å bekjempe denne typen kriminalitet, må alt gjøres for å forhindre at det skjer igjen, ved hjelp av både skallsikring og andre tiltak. Så er det sjølsagt slik at det er en balansegang mellom tilgjengelighet for publikum og sikkerhet for kunstgjenstandene. Jeg er helt sikker på at det er gjort et skikkelig og alvorlig arbeid for å gå igjennom hvorfor dette kunne skje. Lærdommene må gjenspeiles i langsiktige tiltak når det gjelder fysiske hindringer, og ikke minst kompetansen i museene. Etter tyveriet av «Skrik» fra Nasjonalgalleriet tidlig på 1990-tallet er det gjort en del, og ikke minst har Norsk museumsutvikling, og nå ABMU, midler til sikringstiltak. Antall tjuverier har gått ned, så det viser seg at det nytter å sette i verk tiltak. Men signalene fra flere er at de 6 mill. kr vi har til rådighet i året, er for lite. Statsråden kan sikkert fortelle om ekstraordinære tiltak. Det er bra, men hvilke tanker gjør statsråden seg når det gjelder summen på lang sikt? Like viktig som å se på tiltak for å forhindre de plutselige tap og ødeleggelser, er det å se på bevaring av samlingene, forebyggende konservering og konservering når noe er ødelagt. Hva viste Riksrevisjonens rapport? Jo, at de fem museenes samlinger oppbevares under forhold som ikke gir god nok beskyttelse mot nedbrytende faktorer som klima, lys, biologisk nedbryting og manglende renhold rett og slett som følge av bygningsmessige forhold. Nedbrytende prosesser går langsomt, og fortsatt bevaring under slike forhold som mange samlinger blir oppbevart under, kan bety enda større skader på gjenstander. Fra flere hold har jeg i det siste hørt at det har vært mest oppmerksomhet på det synlige, det som kan telles, antall publikummere. Det usynlige, det møysommelige bevaringsarbeidet, har fått lide under dette. I museumspolitikken må forskning, bevaring og formidling være sideordnede mål. Dersom ikke bevarings- og konserveringsarbeidet får gode nok kår, vil det til syvende og sist gå ut over det som skal formidles til publikum. Og så er jeg helt enig i det som statsråden sikkert kommer til å si, at det allerede gjøres en masse godt arbeid. Det er jeg enig i. Som leder av juryen for årets museum i fjor fikk jeg anledning til å reise rundt. Jeg ble imponert over den kompetansen og den entusiasmen som mange museumsfolk har. Men vi skal altså ta det på alvor når de samme folkene rapporterer om at forholdene rundt samlingene ikke er bra nok. Nå er ikke det noe nytt. Allerede Velure-utvalget, som la fram museumsrapporten i 1996, slo fast at det var behov for en helhetlig plan for sikring, bevaring og konserveringsarbeid ved museene, og at det var behov for et skippertak. Da Stortinget behandlet ABM-meldinga i 2000, var Stortinget enig med departementet i at i stedet for å satse på et skippertak skulle det satses på tiltak innenfor ordinær drift, med mer permanent virkning. Jeg tror det var en rett vurdering da. Men seinere, etter opprettingen av ABMU, og som følge av det konsolideringsarbeidet som er gjort, er tida nå kommet til å se på behovet for en REVITA-plan igjen. Det har skjedd mye profesjonalisering innenfor museumsfeltet. Mottaksapparatet er mye mer beredt til å gjøre seg nytte av ekstra midler, dersom vi er enige om at det trengs ekstra midler, enn det var for ti år siden. Flere museer har også utarbeidet REVITA-planer. Det som mangler, sier de, er midler og en helhetlig koordinering. Det er her jeg mener Norge må ta lærdom av Delta-planen i Nederland. Den ble satt i gang for å få museene til å prioritere bevaring som en hovedoppgave, fordi samlingene ble truet. Planen var forankret i parlamentet, og den var rettet mot de fleste museene. Det var gigantiske beløp som ble investert. Det var også krav til planer og prioriteringer om hvilke gjenstander som skulle tas vare på eller avhendes, endatil kasseres - for det hører også med i en slik debatt. Delta-planen inneholdt også tilbud om etterutdanning for de museumsansatte. Planen er evaluert, og det er verdt å se på resultatet av planen. For det første ble de bygningsmessige og klimatekniske kravene, som parlamentet hadde formulert, oppnådd. Over 50 pst. av museene rapporterte at de hadde oppnådd oversiktlige samlinger. For det andre: Planen fokuserte sterkt på forebyggende konservering. Dette fikk avkastning på områder i kultursektoren som ikke var med i planen, som f.eks. universitetssamlinger, film og papirkonservering. For det tredje: Planens systematikk i tilstandsvurdering, utvalg og bevaring ble med hell brukt i nye prosjekter. Den hadde med andre ord stor læringsverdi. Og for det fjerde og ikke minst: Bevaring er blitt en integrert del av de arbeidsoppgavene som museene har. Det har med andre ord skjedd en profesjonalisering. Jeg har spurt hvilken helhetlig strategi statsråden mener trengs for at vi skal kunne ta vare på kunst- og kultursamlingene og de naturhistoriske samlingene. Jeg vil utfordre statsråden konkret på om hun ikke mener at det nå trengs en helhetlig REVITA-plan, et løft for å ta igjen det etterslepet som vi vet er der, og for å sikre framtida. Det trengs en plan og et løft som omfatter alle museene, også dem som Kultur- og kirkedepartementet ikke har ansvar for, med andre ord de museene som andre departementer har ansvaret for. Det trengs et løft for å få til konserveringstjenester i alle fylker. Det er utarbeidet planer i flere fylker, og det er nå gitt midler til fellesmagasin i Hordaland og på Sunnmøre, men her trengs det friske midler og langsiktig tenkning. Vil statsråden legge fram en helhetlig, koordinert plan for å se på hva som trengs på dette området, og vil hun legge den fram for Stortinget for å få et trykk og en debatt på dette området?