Her er det nok representanten Gjul som ikke helt har skjønt poenget. Det er ikke slik at Høyre synes at det er uviktig at far er alene med barnet. Det er sikkert positivt at far er alene med barnet – det er bra det. Men det er faktisk ikke så viktig at vi skal bestemme det. Når representanten Gjul sier at moderne fedre ønsker ditt eller datt, og ønsker å være alene med barnet, tar hun munnen meget for full, for hun kan ikke tale på vegne av alle moderne fedre. Men det gjør hun i trygg forvissning om at de sosialistiske partiene i tråd med den tenkemåte som man der har, setter opp en sjablong for hva som er best, og så skal alle vær så god ønske det som passer i deres hode. Det er heldigvis ikke Høyres utgangspunkt. Høyres utgangspunkt er at den beste løsningen finnes der hvor man bestemmer selv, at de som er i situasjonen, har en mulighet til selv å bestemme. Til representanten May Hansen vil jeg si at når jeg var så lettsindig å tillegge henne å snakke om «barnets beste», henger det litt sammen med merknadene. Der er det «barnets behov» som er tatt opp. Nå skjønner jeg at uenigheten mellom regjeringspartiene i dette tilfellet er ganske stor. Vi er vant til fra forrige periode at vi i Høyre, som regjeringsparti, ofte måtte finne oss i å svare for hva Kristelig Folkeparti og Venstre mente. Jeg skjønner at det ikke er tilfellet med dagens konstellasjon, og vi får ta til etterretning at vi må argumentere i fritt spill med hvert av de tre partiene. Ellers synes jeg det er påfallende å merke seg at representanten Hansen er helt klar på at det ikke er barnets beste det er snakk om, dette er en likestillingssak. Det sa hun helt tydelig. Man ønsker hovedsakelig å styrke likestillingen gjennom dette virkemiddelet, og man ønsker å presse arbeidsgivere. Likestilling er viktig, og det kan sikkert være betimelig å presse arbeidsgivere, men for Høyres del er det nå en gang slik at det er barnets beste som er det overordnede hensyn som skal ligge til grunn i alle sammenhenger – og jeg mener i alle sammenhenger – hvor barnet er involvert. Og det nærmeste vi kan komme å vite hva som er barnets beste i denne sammenheng, er det som er familiens beste. Det er familien som er rammen om barnets liv, og da må dette gå foran, før hensynet til å presse arbeidsgivere eller fremme likestilling på mer prinsipielt grunnlag – og på mange menneskers vegne som ikke selv skal få gi uttrykk for hvordan de selv oppnår likestilling. Det er et foreldet syn på menn som jeg tar sterkt avstand fra, og det er påfallende at det kommer nettopp fra disse hold.