Statsråden startet sitt innlegg med å si at det går veldig bra i norsk fiskerinæring. Ser man på eksporttallene, kan man være enig i det. Men det debatten i dag dreier seg om, er den framtiden norsk fiskerinæring skal ha. Der ser det ikke fullt så bra ut. Når man har en debatt om distriktskvoter, om hvem som skal få fisk, og hvem som ikke skal få fisk, er den ganske interessant. Er det noen som skal få fisk, må man hente den fisken et eller annet sted. Med andre ord, det er noen anlegg på land som ikke kommer til å få den fisken. Skal man styrke Bleik, må man også fortelle hvor man skal hente den fisken fra. Er det fra Husøy på Senja, og sørge for at det blir arbeidsledighet der? Er det fra Skjervøy, og sørge for at det blir arbeidsledighet der? Eller er det fra Melbu og Aker Seafood, og sørge for at det blir flere arbeidsledige der? Man må ta hele regnestykket, og ikke bare fortelle om de positive sidene. Man må også fortelle hvor man faktisk henter fisken fra. Det er ikke slik at det ut fra politiske vurderinger automatisk kommer mer fisk i sjøen, og at man kan bruke den til å få aktivitet rundt omkring. Det er et faktum – om man liker det eller ikke – at det er overkapasitet på sjøen og overkapasitet på land. Det må man forholde seg til og bare erkjenne, og sørge for å gjøre de grep som er nødvendige for å styrke næringen både på sjøen og på land, slik at det er mulig å drive økonomisk forsvarlig. Norsk fiskerinæring er i all hovedsak en eksportnæring. Den er subsidiefri, men den er sterkt konkurranseutsatt. Det norsk fiskerinæring møter, er handelshindringer i EU, Russland og USA. Den møter et stort illegalt fiske. Hvis man sammenligner norsk fiskerinæring med andre næringer, har petroleumsnæringen skattestimuleringer for å bygge ut felt. Snøhvit er et slikt eksempel. Skipsfarten har nettolønnsording. Kraftkrevende industri har gunstige kraftavtaler. Landbruket skal jeg ikke nevne, med alle sine milliardoverføringer. Men hva møter norsk fiskerinæring? Jo, den møter krav, avgifter, pålegg, reguleringer, innskjerpinger, leveringsplikt, distriktskvoter, osv., osv. Det er snart på tide at norsk fiskerinæring blir behandlet som en næring og ikke som et politisk verktøy i distriktspolitikken. I går ble det avslørt at over 100 trålere driver og plyndrer Barentshavet daglig. Det utgjør enorme ressurser. Overfisket er på over 100 000 tonn. Jeg synes at det snart er på tide at Regjeringen begynner å bli mer aktiv når det gjelder kontrollen i Barentshavet. Det går ikke an hele tiden å skyve det foran seg med at man har en dialog, og at man gjør en rekke vedtak for å kontrollere den fisken som landes, man må faktisk snart komme seg ut der kriminaliteten blir begått. Her synes jeg Regjeringen har vært veldig passiv. Vi kommer til å ta grep i vårt alternative statsbudsjett og styrke Kystvakten betydelig. Dette synes jeg absolutt det er på tide at Regjeringen begynner å ta inn over seg, slik at vi blir herre i eget hus når det gjelder Barentshavet. Nettolønnsordningen har vært oppe i debatten. Vi mener at en nettolønnsordning for norsk sjøfart er helt nødvendig for å kunne møte konkurransen fra utenlandsk sjøfart. Så kommer man i det dilemmaet at norske fiskere konkurrerer med offshoreflåten når det gjelder rekruttering. Det er mange måter å løse det problemet på. Norges Fiskarlag har sagt at øker man fiskefradraget til 150 000 kr, er man kommet langt på vei. Det kommer vi til å foreslå i det alternative statsbudsjettet som vi kommer til å legge fram, for å imøtekomme rekrutteringsproblemet man har innenfor fiskeryrket. Til slutt om NOx-avgiften: Jeg synes det er gledelig at stortingsflertallet er i ferd med å nulle ut også den avgiften. I går var det dieselavgiften for fritidsbåter som ble nullet ut, i forhold til det Regjeringen kom med. At det til stadighet kommer flere slike ting, synes vi er positivt. Når det gjelder NOx-avgiften, registrerer vi at man har én politikk når det gjelder biler, og en annen når det gjelder fiskeri.