Jeg tror at dette spørsmålet handler om hvordan vi skal være i stand til å skaffe både nasjonen og verden omkring oss – som vi på mange måter er forpliktet til internasjonalt – en tilstrekkelig mengde energi i fremtiden. Alle i denne salen kjenner antakelig svært godt til den økte etterspørselen av energi i hele verden som vi står foran. Tallet 60 pst. når det gjelder økning frem mot år 2030, er et relativt godt kjent tall. Det betyr at den utfordringen vi står foran nasjonalt, antakelig er mye større enn det vi hittil har vært villige til å ta innover oss. Derfor støtter vi forslaget fra Fremskrittspartiet i dag, dog med en litt annen tilnærming. Det dreier seg om finansieringen av de forpliktelser som måtte gjelde CO2-håndtering. Vi må bare se i øynene at hvis man har den innstilling til dette spørsmålet som de nåværende regjeringspartiene har, lukker man igjen øynene for det forholdet at for hver dag som går, gjør vi oss mer og mer avhengige av alternative energibærere, som f.eks. kullkraft og kjernekraft. Det er på mange måter et spill hvor det gode blir det bestes fiende, når man nå med åpne øyne velger å gå inn for en utsettelse og vi ikke skal ha de samme reglene i Norge for bygging og drift av gasskraftverk som det man har i Europa for øvrig. Om det er god moral, eller om det er dobbelt så god moral som vanlig moral at vi elsker å eksportere den norske naturgassen til utenlandskledede selskaper, får så være. At vi overlater CO2-håndteringen til dem utenfor landets grenser som kjøper norsk gass, fremstår i hvert fall for meg og for Høyre som et betydelig paradoks. Høyre tok – sammen med kolleger i Bondevik II-regjeringen – i sin tid initiativ til å få satt i verk arbeidet med CO2-håndtering. Her har vi nå sett et foreløpig relativt optimistisk resultat, fremstilt av Shell og Statoil, i samarbeid med Forskningsrådet. Jeg tror de fleste er enige om at vi skal ha som ambisjon å løse CO2-utfordringen. Det finnes ikke noe annet alternativ enn at vi må løse CO2-håndteringen. Vi vet alle sammen at dette kommer til å ta tid, og at det kommer til å koste penger. Jeg tror de fleste vil være enige om at mulighetene for å få løst utfordringen med teknologien er det ingen som er nærmere og bedre i stand til å få håndtert enn nettopp norske selskap i samarbeid med den norske stat. Da hjelper det lite at de nåværende regjeringspartier slår fast at de står bak tidligere gitte konsesjoner. Vi vet alle sammen at utfordringen ligger i hva slags økonomiske vilkår og hva slags øvrige vilkår de gitte konsesjonene skal leve under. Det holder ikke å stille opp med en 1. mai-tale og si at man skal stikke spaden i jorda, så lenge de som skal betale fakturaen, vet at regnestykket, til tross for en sikkert godt mottatt 1. mai-tale, ikke løser utfordringen med å håndtere fakturaen som sådan. Vi tror at det å få til en CO2-løsning vil være en vinn-vinn-situasjon, både for den norske stat og for de oljeselskapene som er engasjert på sokkelen, men det vil ta tid. For ikke å gjøre oss enda mer avhengige av import av kullkraft og atomkraft eller av – som det ser ut som om den nye regjeringen blir tvunget til – å iverksette såkalte sterkt forurensende mobile gasskraftløsninger, bør vi kanskje i den handlingsplanen som statsråden adviserte tidligere i dag, åpne for å realisere de mulighetene vi har for å få på plass norske gasskraftverkløsninger, som tross alt er lønnsomme, og som også vil løse den akutte krisen vi står foran. Helt til slutt vil jeg si at vi skiller lag med Fremskrittspartiet. Vi mener at i en vinn-vinn-situasjon er det ikke bare for den norske stat, men også for selskapene, et krav om at man – sammen med dem som deltar i fremste rekke innenfor forskning – bidrar til å finansiere CO2-utfordringen.