Norge er i dag et rikt og godt land å bo i. Høy økonomisk vekst har vært det normale i Norge og i andre vestlige land de siste 150 årene. Gjennom denne perioden har Norge beveget seg fra en plass under midten når det gjelder inntekt pr. innbygger i den vestlige verden, til en plass nær toppen. Det er likevel ingen selvfølge at den høye veksten i inntekt og velstand vil fortsette. Det fins flere eksempler historisk sett på land der raskt opparbeidet rikdom basert på ikke-fornybare naturressurser har svekket verdiskapningen. Vi har derfor en utfordring i å sikre et samfunn hvor kvaliteten på den offentlige velferden er god, samtidig som vi må legge til rette for arbeid, nyskapning og vekst. Perspektivmeldingen er ment å gi oss et grunnlag for handling i dag, slik at vi kan legge grunnlaget for dem som kommer etter oss. Pensjonsreformen er en slik sak. Regjeringen mener det er nødvendig med en reform som trygger fremtidige pensjoner. Selv med Pensjonskommisjonens forslag vil vi doble utgiftene til pensjoner som andel av vår verdiskapning. Vårt forslag innebærer noe mindre vekst i pensjonsutbetalingene, samtidig som vi øker verdiskapningen. Hvis vi utsetter og venter med reformer, må vi senere gå mer radikalt til verks. Dessuten skaper usikkerhet og utrygghet rundt noe så viktig som offentlige pensjoner, et privat marked, og vi kan ikke leve med usikkerhet omkring de offentlige ordningene. Det vil også være uforsvarlig å innrette oss slik at pensjonssystemet – og de offentlige finansene – bare er bærekraftig ved et heldig utfall, f.eks. ved varig eksepsjonelt høye oljepriser. Jeg registrerer at enkelte partier i salen har som motto å la det skure og gå, vente og se, til problemene melder seg. Jeg har likevel et håp om at det i denne sal er et flertall som vil være med på en reform som kan sikre gode og trygge pensjoner i fremtiden. I den offentlige debatten har flere pekt på noe så selvfølgelig som at fremtiden er usikker, og at dette også gjelder utviklingen i levealder. Perspektivmeldingen inneholder analyser av utviklingen i norsk økonomi og offentlige finanser for tre ulike befolkningsfremskrivninger fra Statistisk sentralbyrå. Analysene viser betydelige utfordringer for offentlige finanser, uansett hvilken av befolkningsfremskrivningene som legges til grunn. Dersom levealderen øker mye fremover, blir utfordringene imidlertid større enn de ville ha vært dersom levealderen økte lite – selvsagt. Perspektivmeldingen viser at vi har mye å hente ved å stimulere arbeidsinnsatsen. Vi må rett og slett gjøre det lønnsomt å jobbe. Både skattereformen og pensjonsreformen har dette som mål. I tillegg må vi legge til rette for et arbeidsliv med plass til flere. Flere skal kunne leve av egen inntekt, og færre skal over på trygd. Vår fremtidige velferd og velstand avhenger av at vi har en vekstkraftig økonomi. Selv om oljevirksomheten har gitt betydelige løft til norsk økonomi de siste årene, utgjør produksjonen i Fastlands-Norge rundt 80 pst. av den samlede verdiskapning. Denne andelen vil øke etter hvert som utvinningen av petroleum gradvis avtar. Det er en hovedutfordring for den økonomiske politikken fremover å sikre vekstevnen nettopp i fastlandsøkonomien. Evnen til å utvikle og ta i bruk ny teknologi, nye produkter, nye prosesser, nye organisasjons- og arbeidsformer er avgjørende for veksten i verdiskapningen. Den økonomiske politikken i vid forstand må legge til rette for nyskapning, omstilling og effektivisering, både i næringslivet og i offentlig forvaltning. Arbeidsstyrkens kompetanse er også svært viktig for vekstevnen. Regjeringen gjennomfører derfor nå viktige reformer for å sikre god kvalitet i hele utdanningsløpet. Regjeringens svar på utfordringene finnes i den daglige politikkutformingen som regjeringspartiene – sammen – har kommet frem til i løpet av denne stortingsperioden. Vi har lagt frem en serie meldinger og forslag på de fleste politikkområder. Alle forslag peker fremover. Blant annet legger vi i morgen frem en melding om en fremtidsrettet forskningspolitikk. Jeg registrerer imidlertid at de tre partiene som utgjør det sosialistiske regjeringsalternativet, ikke har skrevet seg sammen på sentrale politikkområder i innstillingen fra finanskomiteen. Bakenfor festtalenes høystemte fraser aner vi uenighet i viktige saker. Blant annet er Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet uenige med Arbeiderpartiet om handlingsregelen. Det er kommet tydelig til uttrykk i dagens debatt. Mandatet for pengepolitikken er det heller ikke enighet om. Og jeg må si at det er farlige eksperimenter å basere regjeringsmakt på nettopp uenighet om så viktige spørsmål som dette. Det er mildt sagt oppsiktsvekkende at de tre partiene, mindre enn et halvt år før valget, ikke har gjort noe forsøk på å enes om disse viktige spørsmålene. Når vi dessuten vet at de tre partiene går i hver sin retning med hensyn til EØS-avtalen, WTO-avtalen og forholdet til NATO, er ikke et uttrykk som «kaoskameratene» mer enn en vennlig antydning om realitetene.