Stortinget har vedtatt menneskerettighetsloven og tatt et internasjonalt ansvar. Det akter Høyre å følge opp. Urfolk er blant særskilte satsingsområder for Norges internasjonale menneskerettighetsarbeid. Det vil Høyre ta konsekvensen av. I motsetning til Fremskrittspartiet vil jeg fra Høyres side si at dette er et spennende, interessant og utfordrende område – stikkord: finnmarksloven. At et område er konfliktfylt, skal ikke stå i veien for at det er et utfordrende område – et område en ser positivt på å utvikle videre. Men finnmarksloven hører ikke innunder denne debatten, og jeg skal ikke bruke tiden min på det. I forhold til årsrapporten er det to satsingsområder som jeg har lyst til å dvele ved. Det er for det første dialog og kommunikasjon, og for det andre språk og kompetanse. Når det gjelder det første, dialog og kommunikasjon, vil jeg rette søkelyset mot konsultasjonsordningen mellom norske myndigheter og Sametinget. Den ble etablert i 2005 og er således ganske ny. Det er lagt opp til en forpliktende samhandling mellom Regjeringen og Sametinget. Dette må få lov til å gå seg til, for det er nokså nye eksempler på at ikke alt har fungert så godt som det burde gjøre. Vi husker – på den ene siden – noen avisoppslag, da Regjeringens interne arbeidsplan for nordområdene ble lagt ut på Internett. Og – på den andre siden – komiteen har akkurat vært på reise i Finnmark, og da fikk vi høre at det var ulike erfaringer med forskjellige departementer når det gjaldt kommunikasjon. Så her har nok begge parter rom for forbedringer. Det må få lov til å ta litt tid, og det vil gå seg til, men det er det viktig at det gjør, for i arbeidet med urbefolkningen – med Sametinget, med finnmarksloven og med alle enkelthetene – er dialog grunnleggende. Felles forståelse og enighet er også grunnleggende. Et eksempel på at vi fra Stortingets og komiteens side ønsker en god dialog, er at Sametinget har en spesiell posisjon i forhold til komiteen. Det har altså vært jevnlige møter mellom sentrale myndigheter og Sametinget, i den hensikt å ta for seg utfordringer og oppvekstvilkår for barn og unge – og vi har helt nylig sett triste hendelser i Kautokeino. Disse utfordringene ble tatt opp allerede med Stoltenberg-regjeringen i 2000, og vi har helt klart fortsatt utfordringer på dette området. Når jeg ønsker å si litt om det samiske språket og kompetanse, er det fordi jeg mener det er et offentlig ansvar. Folket har blitt frarøvet sitt morsmål ved en tvungen fornorskningsprosess. Da skulle det faktisk bare mangle om vi ikke skulle bidra til at den kulturen som er, vedlikeholdes og videreutvikles, og at språket også får utvikle seg videre – må få muligheter for stimulans. Da er det barn og unge som er vesentlig også i denne forbindelse. Det er alltid viktig å starte med barn og unge. Barn er grunnlaget for framtiden – også her – så å forbedre læremiddelsituasjonen er viktig. Og det sier seg selv, med de avstandene som er i Finnmark, at det er viktig med IT og fjernundervisning. Går vi litt opp i aldersgruppene, til videregående skole, bør det både være allmennfag og yrkesfag. Komiteen har vært der oppe og hørt om vitenskapsbygget i Kautokeino, et interessant prosjekt som har framtiden foran seg. Det er en samlokalisering av flere samiske institusjoner og vil være et samlet kompetansesenter i et større miljø, og et sentralt miljø, i indre Finnmark. Det vil også kunne gi synergieffekter fordi høgskolen ligger der, og vil være en stimulans for lokalmiljøet, som har store utfordringer. Så til slutt bare et par ord om Fremskrittspartiet, som sier i forhold til det samiske språket at det bare er egnet til å skape utgifter, forvirring og konflikter. Jeg synes det vitner om en ganske stor mangel på forståelse for viktigheten av at vi mennesker skal ha en tilhørighet, og at vi har en kultur som vi skal få lov til å være stolte av. Det er også betegnende at Fremskrittspartiet i statsbudsjettet for 2006 har fjernet alle bevilgninger til nasjonale minoriteter.