Med fortvilelse var vi vitne til tsunamikatastrofen i Sørøst-Asia. Det var en av verdens største naturkatastrofer målt i tap av menneskeliv og materielle ødeleggelser. Igjen var det de mest sårbare som ble rammet: de fattigste, kvinnene og barna. Det var behov for rask hjelp, og vi så en stor giverglede både fra nasjoner, organisasjoner, bedrifter og enkeltmennesker. Jeg har stor beundring for de frivillige bidragene som nordmenn har samlet inn. Det vitner om en sterk solidaritet og nestekjærlighet overfor dem som er rammet. Tsunamikatastrofen viste at det i helt ekstraordinære situasjoner er mulig å få til ekstrabevilgninger som ikke forsinker det operasjonelle ansvaret. Fra Kristelig Folkepartis side var vi svært opptatt av at den milliarden vi gav, måtte komme i tillegg til annen bistand og ikke ramme andre mennesker i nød. Sagt på en enklere måte måtte det ikke bli slik at fattige i Sudan skulle betale regningen. Det internasjonale samfunnet stilte også opp for Sudan på giverlandskonferansen. Bidragene fra omverdenen er en nødvendig start både på den økonomiske prosessen og på forsoningsprosessen. I FN diskuteres det flere måter å bedre koordineringen av den humanitære bistanden ved katastrofer på, og for å forbedre oppfølgingen av humanitære katastrofer. Her må Norge være en aktiv pådriver for å styrke FN. Vi må glede oss over den givergleden vi så ved tsunamikatastrofen, og løftene fra verdenssamfunnet. Nå må vi sørge for at disse løftene blir holdt, og at pengene blir gitt nå som de trengs. Vi må også passe på at det blir prioritert riktig, og at det blir koordinert lokalt og internasjonalt. Vi må huske at det fortsatt er over én milliard mennesker som lever i ekstrem fattigdom. De trenger hjelp, og de trenger hjelpen nå. Vi er enige om tusenårsmålene. Nå må vi også bli enige om midlene som skal til for å bekjempe fattigdom, og vi må vise vilje til å handle. Noe annet vil være å svikte de fattigste. Skal vi klare å bekjempe fattigdommen, må vi handle på flere områder – både nasjonalt og internasjonalt, offentlig så vel som privat, ved bistand og handel, ved investeringer like mye som ved gjeldslette. Alle land må gjøre en innsats. Alle har et ansvar for å bekjempe fattigdommen. Utviklingslandene må få selge sine varer og tjenester på våre markeder i nord. Utviklingslandene må arbeide for gode styresett. Dette er en forutsetning for utvikling, og det er landenes egen politikk som til sjuende og sist avgjør om vi lykkes i å bekjempe fattigdommen. Jeg er også glad for at Regjeringen vektlegger kampen mot korrupsjon og hvitvasking så sterkt som den gjør. Ved å kanalisere utviklingshjelpen til frivillige organisasjoner kan man gi hjelp til de fattigste uten å støtte opp under et ineffektivt eller korrupt regime. Hvis alle land de neste fem årene reformerer og legger om sin bistand målrettet mot de fattigste, vil det tilføre betydelige beløp. Om vi samtidig øker volumet på bistanden vesentlig, er det mulig å nå tusenårsmålene i 2015. Offisiell utviklingshjelp er en viktig kilde til å finansiere utvikling. FNs mål er 0,7 pst. av BNI til utvikling. I dag er det bare få land som oppfyller dette målet. Samarbeidsregjeringen gir 1 pst. av BNI. Når vi prioriterer utviklingshjelpen på topp, blir det viktig å sikre at pengene blir godt og effektivt utnyttet. Det meste av finansieringen som trengs, må likevel komme fra andre kilder enn offisiell utviklingshjelp. I tillegg til å integrere utviklingslandene i den internasjonale handelen, må vi arbeide for gjeldslette. Skal vi lykkes, må det gjennomføres flere sentrale tiltak. En større del av bistanden må gå til de aller fattigste landene istedenfor til mellominntektslandene. Giverne må bort fra bistand som har som mål å tjene egne politiske eller strategiske interesser. Bistanden må gå til dem den er ment for. Giverlandene må også i større grad koordinere innsatsen. Det kan ikke være slik at de konkurrerer eller løper i beina på hverandre. De må jobbe i fellesskap og koordinere innsatsen. Vi må bort fra øremerkede prosjektmidler og over til større rammebevilgninger og tettere samkjøring med andre givere. Selv om vi mangler mange penger i arbeidet mot fattigdom, ser vi nå en positiv utvikling. Siste uke vedtok de rikeste EU-landene å doble sin bistand på få år. I mars ble det også gjennombrudd i harmoniseringen av bistanden da OECD-landene ble enige om Paris-erklæringen. Det er positivt, og det viser at vi er på rett vei.