Noen lever i den tro at sultefôring er den beste metoden for å framskaffe kreativitet, og forsøker tidvis å framstille det som om det i mange norske kommuner knapt nok er tenkt en eneste ny tanke siden Brå brakk staven. Den slags framstillinger kommer ofte fra politisk hold, hvor omfanget av konkurranseutsetting og privatisering i all hovedsak er det som teller som måleinstrument når en skal se på effektiviteten. Den som ikke har tatt i bruk den porteføljen av lysende muligheter, har seg selv å takke om det går dårlig. Sultefôring kan også være en ganske så effektiv politisk strategi for å øke oppslutningen om private løsninger. Vi har en mer moderne politikk for fornyelse, basert på det som er grunnlaget for politikken vår: at alle får like muligheter og samme trygghet. Markedets mekanismer er ikke egnet til å løse viktige oppgaver innen utdanning, helse og omsorg innenfor et solidarisk fellesskap. Forsøk på å skape markeder for velferdstjenester fører derfor ofte til kostbare, byråkratiske og upraktiske løsninger. Vi vil videreutvikle et velferdstilbud som har tillit i befolkningen, i et nært samspill med brukere og de ansatte. Stortingets nest største parti skal ikke beskyldes for å være utpregede støttespillere for dem som virkelig prøver å tenke nytt. I sine merknader viser Fremskrittspartiet til at mange kommuner har vært for lite innovative og nytenkende. Men hva gjør de så overfor dem som prøver å gå foran – som Opplands fylkeskommune? I sitt budsjettopplegg kutter Fremskrittspartiet 37 mill. kr i prosjektet Fritt fram. Dermed spenner de bena unna et prosjekt som har vakt stor nasjonal interesse; et prosjekt som nettopp handler om å bruke penger smartere ut fra en helhetlig prioritering. Fremskrittspartiet tror åpenbart ikke at folkevalgte er like godt skikket som den sektoriserte stat til å håndtere regionale utviklingsmidler. Men verre enn det: Med et pennestrøk tømmer Fremskrittspartiet dermed mitt hjemfylke Oppland for alle regionale og distriktspolitiske virkemidler. Dette er penger som alle fylker får, men som bare brukes på en annen måte i Oppland. Jeg lar ikke Fremskrittspartiet få påvirke sinnelaget mitt i utrengsmål, men dette provoserer virkelig. Fremskrittspartiets forslag ville f.eks. ha betydd at Innovasjon Norge i Oppland ville stått uten både distriktsutviklingstilskuddet og innovasjonsprogrammet. Aetat ville ha mistet 20 mill. kr til arbeidsmarkedstiltak, og det ville ikke ha blitt en øre i bidrag til kommunale næringsfond. Det er lite som tyder på at Fremskrittspartiet har funnet det formålstjenlig å foreta særlig dype dykk i sakens realiteter. Jeg synes ikke saksframstillingen framstår som spesielt forbilledlig. Dette er virkelig alvorlig på mange vis. Enten bør SV, unnskyld Fremskrittspartiet – nødvendig rettelse, jeg så på SV, vi har et godt øye til hverandre i den rød-grønne fløyen – innrømme meget slett politisk håndverk, eller så bør de i det minste gi Oppland en forklaring på hvorfor fylket er slettet fra Norgeskartet til landets nest største parti når det gjelder slike viktig virkemidler. Det pågår mye spennende utviklingsarbeid i kommunesektoren, bl.a. knyttet til effektivisering, noe KS’ effektiviseringsnettverk er et godt eksempel på. Jeg føler meg trygg på at Regjeringen i sitt fornyingsarbeid vil trekke veksler på det beste i ulike slike undersøkelser og prosjekter og presentere dette for Stortinget på en egnet måte. Også de forrige regjeringspartiene vil gjerne framstå som en smule engasjert når det gjelder effektivisering. Men fra regjeringskontorene skapte de en ny yrkesgruppe – momskompensasjonsarbeiderne. Flere hundre årsverk i Kommune-Norge går med til å administrere denne momskompensasjonsordningen. De som steller med det, gjør selvsagt en viktig jobb, slik at kommunen deres ikke skal tape for mye penger. Men det blir ikke mye mer velferd av det, for å si det sånn. Det store merarbeidet og byråkratiet den forrige regjeringen her har skapt, er bare en av flere grunner til å gjennomgå den ordningen på nytt. Vi skal også se på ulike andre ordninger som er viktige for mange kommuner, som vertskommunetilskuddet og toppfinansieringsordningen knyttet til særlig ressurskrevende brukere. Vi ser det slik at dette, særlig toppfinansieringsordningen, er ordninger som må være øremerket. Ellers er vi i sin alminnelighet for frie inntekter. Men en ting er det å være for frie inntekter, noe annet er det å bevilge frie inntekter. Det har vi gjort i rikt monn. Og uansett hva som sies: Jeg føler meg helt sikker på at kommunene klarer å håndtere de pengene. Det har vi mange lysende eksempler på, og flere skal det bli i årene som kommer.