Dagen i dag er en trist dag for svake grupper som i dag har problemer med å komme seg inn på arbeidsmarkedet, for ungdom og innvandrere. Det er en trist dag for småbedrifter og gründere i særdeleshet og næringslivet i sin alminnelighet, dels fordi Regjeringens forslag til endringer i arbeidsmiljøloven representerer et stort tilbakeskritt i arbeidet for å skape et mer inkluderende arbeidsliv. Den nye loven – eller rettere sagt den gamle loven – som i dag kanskje blir vedtatt, er ikke tilpasset dagens arbeidsliv, men gårsdagens. Ja ikke bare gårsdagens, men et arbeidsliv fra forrige århundre, et arbeidsliv som knapt nok eksisterer lenger. Jeg er helt sikker på at de foreslåtte endringene tvert imot fører til et mer ekskluderende arbeidsliv. Jeg er spesielt skuffet over at Regjeringen vil innskrenke adgangen til midlertidige ansettelser. Dette vil gjøre det vanskeligere for grupper med liten erfaring og formell kompetanse å komme seg inn på arbeidsmarkedet. Regjeringens forslag rammer blant annet ungdom og innvandrere med full kraft. Nå forspilles mulighetene for mange til å få en fot innenfor arbeidsmarkedet. Det er trist for alle dem som hadde fortjent en sjanse – fortjent en sjanse til noe annet enn passive tiltak eller ledighetstrygd. En rekke undersøkelser blant norske bedriftsledere har vist at de vil ansette flere dersom adgangen til midlertidige ansettelser blir utvidet. For eksempel gjennomførte NHO en undersøkelse blant nesten 800 bedrifter i september i år hvor hele 75 pst. svarte at de ville ansatt flere dersom adgangen til midlertidig ansettelse ble utvidet. Det er videre verdt å merke seg at Regjeringens eget ekspertorgan når det gjelder inkluderende arbeidsliv, Aetat, under høringsrunden om Arbeidslivslovutvalgets innstilling fremførte et varmt forsvar for å utvide adgangen til midlertidig ansettelse. Aetat skrev følgende: «Etaten har erfaring med at vikarjobber/midlertidige ansettelser er en viktig innfallsport til arbeidsmarkedet. Aetat påpeker at den som er ansatt som vikar eller midlertidig ansatt får mulighet til å vise sine kvalifikasjoner, noe som igjen kan føre til fast ansettelse. Aetat viser til en egen oppfølgingsundersøkelse av tidligere arbeidssøkere, som understøtter at midlertidige stillinger fungerer som inngangsport til arbeidsmarkedet.» Jeg kan ikke se noen annen grunn til at Regjeringen har valgt å overse rådene fra sine egne eksperter på inkluderende arbeidsliv, enn at de ikke samsvarer med ordrene fra regjeringspartienes hovedsponsor, LO. Også Kommunenes Sentralforbund, KS, er kritisk til forslaget om å reversere den vedtatte bestemmelsen om midlertidige ansettelser. De skriver i sin høringsuttalelse: «KS er av den oppfatning at endringene ville ha bidratt til at flere som står utenfor arbeidslivet ville kunne fått prøve seg.(…) Nå vil det være fare for at det i mindre grad vil bli foretatt nyansettelser. Ikke minst for kommunesektoren ville en slik oppmykning bedret rekrutteringssituasjonen for grupper det vil bli stort behov for i framtiden.» (…) I klartekst: Hvis Regjeringen skal makte å følge opp sine løfter om bl.a. 10 000 flere ansatte i pleie- og omsorgssektoren, så er ikke en arbeidsmiljølov i full revers den rette veien å gå. Det kan dessuten nevnes at arbeiderbevegelsens eget forskningsinstitutt, Fafo, har forsket på midlertidige ansettelser og funnet ut at hele 75 pst. av midlertidig ansatte har gått over til fast stilling i løpet av en toårsperiode. For Høyre har det hele tiden vært slik at fast ansettelse fortsatt skal være hovedregelen i norsk arbeidsliv. La det ikke herske tvil om det. Men det å ha en midlertidig jobb å gå til må da vel være langt bedre enn ikke å ha noen jobb i det hele tatt! Det er imidlertid viktig å unngå at arbeidstakere tvinges til å bli gående i langvarige midlertidige tilsettingsforhold. Nettopp derfor fikk vi på plass i den loven som nå skal reverseres, en maksimumsperiode for midlertidige ansettelser på fire år og i tillegg til dette en særskilt bestemmelse om rett til fast ansettelse etter ett år i de tilfeller der man har vært midlertidig ansatt etter den nye generelle bestemmelsen om midlertidig ansettelse. Videre ble prinsippet om at midlertidig ansatte har rett til å fortsette hvis arbeidet videreføres, lovfestet, slik at det ikke skulle være mulig å bytte ut én midlertidig ansatt med en annen. Såkalte serieansettelser i samme midlertidige engasjement skulle heller ikke være tillatt. Den lovmessige adgangen til midlertidige ansettelser som vi åpnet for gjennom lovvedtaket 6. juni 2005, ble med andre ord rammet inn juridisk på en så god og oversiktlig måte at det ikke skulle være noen grunn til å frykte et misbruk. Ei heller var det noen som helst saklig grunn til å bruke en slik vulgærargumentasjon om den nye arbeidsmiljøloven som Arbeiderpartiet og SV betjente seg av gjennom den «lange valgkampen». Den tjente kun ett formål: å tegne et svært karikert bilde av deres politiske motstanderes politikk, argumentere mot dette bildet og fremstille oss som mente noe annet, som ondskapsfulle mennesker som ville herse med arbeidsfolk. Og det hele hadde altså bare ett mål for øye, nemlig å vinne valget. Jeg kunne brukt sterke ord om den typen politisk atferd og retorikk, men jeg skal la det ligge i denne omgang. Høyre er også kritisk til at Regjeringen ønsker å gjeninnføre detaljreguleringen av overtiden og frata arbeidstakerne muligheten til selv å avtale utvidet overtid. Dette kan ikke betegnes som noe annet enn en ren umyndiggjøring av arbeidstakerne og en tviholdelse på pampeveldets makt over den enkelte ansatte. Hvorfor i all verden kan ikke arbeidsgiver og arbeidstaker ha lov til å inngå arbeidstidsavtaler på den enkelte bedrift som passer begge parter? For eksempel må det vel kunne være helt greit å lage en avtale som gjør det mulig å hente ungene tidligere i barnehagen og heller jobbe mer på andre tidspunkter, eller jobbe hjemmefra. Dette er både i arbeidstakers og arbeidsgivers interesse. Videre har Regjeringen valgt å fjerne henvisningen i lovens formålsparagraf til samfunnets og bedriftenes behov, fordi det «er et brudd med arbeidervernlovgivningens historiske tradisjon». Det har åpenbart ikke falt arbeidsminister Bjarne Håkon Hanssen inn at arbeidslivet heldigvis har forandret seg svært mye siden arbeidervernlovgivningen i Norge første gang ble innført. Vi skal fortsatt ha en arbeidsmiljølov som sikrer arbeidstakerne trygge og forsvarlige arbeidsvilkår. I tillegg til dette stiller imidlertid dagens arbeidsliv helt andre krav til fleksibilitet og individuelle løsninger enn det som var tilfellet på slutten av 1800-tallet, da den første arbeidervernlovgivningen ble innført. Da jeg hørte saksordførerens innlegg her i dag, må jeg si at jeg hadde en sterk følelse av at han ønsket å dyrke det gamle bildet av klassesamfunnet som preget fremveksten av industrisamfunnet i forrige århundre. Det synes jeg ikke dagens arbeidsmarked og dagens arbeidstakere fortjener. Jeg tror vi gjør arbeidsmarkedet og arbeidstakerne en stor tjeneste ved å ha et litt mer nyansert syn på hvordan arbeidsmarkedet faktisk ser ut. Den arbeidsmiljøloven som ble vedtatt i juni 2005, var resultat av en lang og grundig prosess der alle arbeidslivets parter var tatt med på råd. Resultatet ble en balansert lov, hvor det var foretatt viktige avveininger og hensyn, og hvor sluttresultatet ble godt for både arbeidstakerne, arbeidsgiverne og samfunnet. Jeg synes derfor det er veldig synd at Regjeringen nå har valgt å reversere den vedtatte loven på flere viktige punkter etter en «høringsprosess» på kun to dager, og hvor høringsnotatet var lekket til en av partene, nemlig LO, på forhånd. Lekkasjen har heldigvis statsråden beklaget dyrt og hellig og forsikret om at slikt ikke skal gjenta seg. Det siste vi trenger, er en arbeidsmiljølov som skrur klokken tilbake, og som gjør det vanskeligere å skape arbeidsplasser i Norge. Hvis Regjeringens forslag blir vedtatt, og det er det jo dessverre all grunn til å regne med, står vi igjen med en enda mer rigid arbeidsmiljølov enn den vi hadde før den nye loven ble vedtatt i juni i år. Bjarne Håkon Hanssens arbeidsmiljølov i revers vil svekke grunnlaget for økt sysselsetting. Og kanskje verst av alt: Den vil bygge høyere barrierer mellom dem som er innenfor og dem som er utenfor arbeidslivet.