Politikk handlar ofte om å bruke pengar. Alle politikarar deltek i eit kappløp om å løyve mest mogleg til flest moglege gode formål som skule, helse og eldreomsorg eller politi og samferdsel. Enkelte parti driv også og kappast om å gå inn for lågast moglege skattar. Også dette fører lett til auka pengebruk, fordi det private forbruket i så fall aukar. Å fortelje kva me vil bruke meir pengar på, anten det er trygg pensjon eller lågare bustadskatt, er ein viktig del av dei politiske partias oppgåve. Problemet er at me alle nesten alltid bruker meir tid og får meir merksemd når me snakkar om korleis me skal bruke meir, ikkje når med snakkar om korleis inntektene skal sikrast. Dessverre er regionalpolitikk ikkje blant dei politiske tema som fengjer mest i store delar av landet. Slik bør det ikkje vere, og slik har det ikkje alltid vore. Arbeidarpartiet har tidlegare gått inn i valkampar med store plakatar der det stod: «Vi bygger landet», og det har vore bilete av gravemaskiner og kraftgater. Den tida verken bør eller vil kome tilbake, men meir merksemd om korleis me skal sikre verdiskapinga her i landet, er av stor betydning. Derfor er regionalpolitikk noko av det viktigaste me jobbar med. Det krev at politikarane tør å vere aktive innafor dei avgrensingane i det internasjonale regelverket alle land må leggje til grunn. Dette regelverket betyr ei anna rolle enn før, med mindre politisk styring og mindre statsstøtte. Hadde EØS-avtala eksistert på 1950-talet, ville nok mange av våre store statlege selskap aldri blitt etablerte, og ESA hadde sikkert funne ein paragraf i EUs oljedirektiv som hadde gjort det umogleg å byggje opp Statoils og Hydros oljedivisjon på 1970-talet. Me kan like det eller ei, men rammene for distrikts- og regionalpolitikken er heilt andre i dag enn tidlegare. Før kunne me gje statsstøtte til norske bedrifter, me kunne gje billigare straum, me kunne gå inn med løyvingar til bedrifter som sleit tungt, me kunne tildele oppdrag til norske bedrifter utan å tenkje på utanlandske konkurrentar. Den tida er over. Men me har framleis «verktøy», og det må brukast. Jo sterkare og meir open den internasjonale konkurransen er, dess viktigare er det at me bruker dei verkemidla me har. Me må få til eit samspel mellom marknaden og det offentlege, mellom bedriftene og staten. Me må sjå moglegheiter og vere kreative. Derfor må myndigheitene delta aktivt i regional- og distriktsutviklinga, saman med regionar, kommunar og organisasjonar. Regionalpolitikk handlar om svært mykje. Me ønskjer ein aktiv regionalpolitikk, at staten skal engasjere seg og ikkje berre lene seg tilbake og overlate mest mogleg til marknaden. Ser me stort på det, kan me seie at barnehagepolitikk, skule- og utdanningspolitikk, likestillingspolitikk, ja all velferdspolitikk er det same som ein god regionalpolitikk. World Economic Forum har kåra dei nordiske velferdsstatane til dei beste landa for næringslivet. Det er ikkje tilfeldig. Trygge menneske er skapande menneske. Det høyrest kjedeleg ut, men eg må starte med orda «orden i økonomien». Ein stabil kronekurs, låg inflasjon, låge renter og forsvarleg budsjettpolitikk er viktig for utviklinga i norske regionar. Me må styrkje både privat og offentleg forsking og innovasjon, for å sikre at me har bein å stå på også etter oljen. Kompetanse må vere ein drivande faktor i arbeidet for omstilling, fornying og nyetablering. Våre naturressursar er og skal framleis vere drivkrafta i verdiskapinga over heile landet. Innovasjon Noreg er eit viktig instrument, som må ha både pengar og rett kompetanse til å hjelpe næringslivet i distrikta når behovet er til stades i ein sårbar oppstartfase. Regjeringa og stortingsfleirtalet har dessverre bygd ned mange av desse verkemidla. Fleirtalet kuttar i budsjetta til Innovasjon Noreg ved kvart høve, og dei har heller ikkje prioritert forsking og utvikling godt nok. Utbygde velferdsordningar og god fordelingspolitikk gjev god distriktspolitikk. Staten må ta ansvar for å sikre ein effektiv infrastruktur. Det må vere ein heilskapleg og effektiv samferdselspolitikk, med investering og nok til drift og vedlikehald av vegar. Me må sikre breiband til alle delar av landet, og me må sikre industrien nok energi til ein konkurransedyktig pris innafor EØS-regelverket. Me må vere villige til å ta gassen i bruk i Noreg, ikkje berre selje den til andre land. – Eg ser tida er ute, president, men eg kan godt halde fram!