Under en stortingsdebatt i 1921 gikk Johan Gjøstein fra Arbeiderpartiet opp på denne talerstolen og foreslo at kun de høyere skoler som bygde på avsluttende eksamen fra folkeskolen, skulle motta statsstøtte. De skolene som var forbeholdt eliten, skulle ikke samfunnet lenger betale for. Statsråd Løvland fra Venstre støttet forslaget. Dette kom til å bli et av de mest avgjørende vedtakene for at vi i Norge har en skole for alle. Høyre var imot, men en bred sentrum–venstre-allianse var enig om å bruke statsstøtten som middel for å fremme enhetsskolen. Arbeiderpartiet tror at det har bidratt til at historien om Norge handler om at uansett hva slags hjem vi kommer fra, så forstår vi hverandre, fordi vi har gått på skolen sammen. Enten faren er høyesterettsadvokat eller sosialklient, sitter ungene ved siden av hverandre i det samme klasserommet. Vi møter foreldre fra ulike samfunnslag på 17. mai og på foreldremøtene. Det er noe av det fineste i det norske samfunnet, og det har lagt grunnlaget for et av våre viktigste idealer: Vi skal ha de samme mulighetene. Det gir grunnlag for at folk skal kunne ta ulike yrkesvalg senere. For det er sosial likhet som gir mest mulig mangfold. Foreldre har alltid kunnet gjøre som de vil, og hatt hovedansvar for å treffe valg i forhold til barnas skolegang. Foreldreretten er vernet i loven. Men samfunnets fellesverdier, altså de pengene samfunnet bruker på skolen, har vært knyttet til vår felles målsetting om sosial utjevning. Vi har hatt noen alternative skoler, godt støttet av Arbeiderpartiet. Skoler som har utgjort et pedagogisk alternativ, har fått statsstøtte. Steinerskolen, og i den senere tid Montessori-skolene, har vært viktige supplementer og har bidratt til å utvikle enhetsskolen. Skoler som bygger på religiøs overbevisning, og som har et godt faglig og sosialt opplegg, har også fått støtte. Det vil de fortsatt få. Den store endringen i norsk privatskolepolitikk kom for noen år siden. Høyre skiftet ikke syn. De har aldri forsvart en omfattende politikk for sosial utjevning verken i boligpolitikken, i velferdspolitikken eller i skolepolitikken. Men skiftet kom fordi to sentrumspartier for første gang stemte for en ny utforming av statsstøtten. Over 80 år etter at Stortinget fattet sitt enhetsskolevedtak, fikk Høyre gjennomslag. Store kjeder uten ideologi eller noe spesielt pedagogisk eller religiøst oppdrag skulle få etablere skoler på fellesskapets regning. Økningen i privatskoleplasser på videregående nivå var på 150 pst., og mange offentlige skoleplasser over hele Norge var truet. Denne endringen ble opplevd som svært dramatisk av mange sentrum-venstre-partier i norske kommuner og fylker. Ja, til og med Friskolenes Kontaktforum, som organiserer de forskjellige privatskolene, skriver at de forstår at det ble reagert negativt på det høye antallet plasser og de mange skolene som ble godkjent. Etter valget, da statsråd Clemet visste at hun skulle gå av, godkjente hun ytterligere over 4 000 nye skoleplasser i tillegg til det Utdanningsdirektoratet mente var en faglig forsvarlig praktisering av en svært liberalistisk privatskolelov. Dermed bidro hun til å forsterke de negative konsekvensene. Noen kaller privatskoler valgfrihet. Men la oss se på erfaringene fra våre naboland. De offentlige skolene er svært gode, men bare frykten for at ens eget barn ikke skal få det aller, aller beste tilbudet, gjør at øvre middelklasse og de rikeste i større grad tar ungene sine ut av den offentlige skolen. Frislippet der fikk nemlig langt mer dramatiske konsekvenser enn man hadde regnet med. Professorens datter går i mindre grad i samme skole som vaskehjelpens sønn. Til tross for at Sverige har gratis privatskoler, har valgfriheten i den virkelige verden blitt et middel for de mest ressurssterke. Vi trenger også barn med godt utdannede foreldre i den offentlige fellesskolen. Undersøkelser fra Danmark viser at disse elevene har svært god effekt på de øvrige elevenes læringsvilkår, mens elevene med mange ressurser på den andre siden ikke blir faglig svakere av å gå i en klasse der det er mange på lavt nivå. Det er mange foreldre som frykter at barna ikke skal få god nok utdannelse. Denne frykten ble forsterket av den forrige regjeringen her hjemme fordi kommunene fikk mindre penger å drive skole for. Vi vil erstatte foreldrenes frykt for at barna ikke skal lære nok i den offentlige spareskolen til Høyre, med trygghet for at alle skal lære mer i fellesskolen. Arbeiderpartiet kjemper mot en politikk der de med mest penger og ressurser forskanser seg i egne boligområder og på egne skoler, godt beskyttet fra samfunnet slik det egentlig er. Da lærer ikke ungene hvor forskjellige mennesker er, men vokser opp i en avgrenset verden uten mangfold. I et samfunn hvor normer og verdier blir stadig mer forskjellig, trenger vi å styrke våre felles møteplasser og institusjoner, slik at vi forstår hverandre bedre. Fremskrittspartiets privatskolepolitikk handler om at alle skal få en sjekk fra det offentlige, så kan man kjøpe den skoleplassen som man tror er best. Men mennesker fungerer ikke slik når det gjelder skole, som når det gjelder marked. Det er svært få foreldre som shopper skoleplass for ungene sine etter samme prinsipper som man kjøper sjampo på butikken. Markedets logikk kan ikke brukes til å forbedre skolen. Og hvilke privatskoler vil ta inn lille Per med store læreproblemer når sjekken han har med seg fra det offentlige, er på samme beløp som sjekken til alle de andre barna? Unger er så forskjellige. Derfor kan vi ikke sette samme stykkpris på hele bunten. Flertallsregjeringen vil at alle skal ha rett til en trygg skoleplass for ungene i deres eget lokalmiljø. Derfor styrker vi den offentlige fellesskolen. En dramatisk økning i antall privatskoler ble en trussel mot mange offentlige skoler, og jeg undrer meg på hvorfor en samlet opposisjon velger å framsette uriktige påstander om friskolefrysen i innstillingen. Opposisjonen påstår nemlig at flertallet vil fryse godkjenningen av ikke bare privatskolene i ett år, men også fagskolene. Opposisjonen er visstnok også enig om at flertallets fagskolepolitikk er kjønnsdiskriminerende. Det mener oppsiktsvekkende nok også Fremskrittspartiet – partiet som i debatten om skolebudsjettet for et halvt år siden proklamerte at likestillingen i Norge er fullendt. La det være klart: Loven innebærer ikke noe frys for godkjenning av nye fagskoler. Men når opposisjonen må ty til feilaktige framstillinger for å finne sammen, sier det vel mye om hvor lite som egentlig forener dem. Jeg er ikke overrasket over at de går sammen om å forsvare godkjenninger gitt av den forrige regjering. Det føler de seg vel forpliktet til. Likevel vet vi at lokalpolitikere også fra sentrumspartiene over hele landet var bekymret for det frislippet som den forrige regjering bidro til. Jeg håper at sentrumspartiene finner tilbake til den politikk som Arbeiderpartiets Gjøstein og Venstres Løvland gikk sammen om, og som Høyre den gangen fnyste av: En skole der alle får de samme mulighetene uansett hvilken familie du er født inn i, fordi alle unger skal ha de samme mulighetene til å lykkes.