Av og til er debatten i stortingssalen mer interessant enn andre ganger. Dette er et tema som i hvert fall jeg finner interessant, ut fra at det handler om en sikkerhetsventil slik at folk med svak økonomi skal ha adgang til å ivareta egen rettssikkerhet. Således er det vel et av de bærende elementene i et åpent og velfungerende demokrati, som vi liker å framstille landet vårt som. Derfor er et også viktig at man fokuserer på denne typen saker. Det føler jeg at både komiteen og Stortinget har gjort. Selv om det selvfølgelig er et politisk skille når det gjelder hva man synes er viktigst, er i hvert fall jeg godt fornøyd med at man fokuserer svært mye på de problemstillingene som blir berørt i denne typen saker. Etter å ha hørt på saksordføreren kunne man kanskje tro at det stod veldig dårlig til – men det gjør det vel ikke. Det aller meste av det som ligger i innstillingen, er vi faktisk enige om, selv om det ifølge mindretallet er noen betydelige punkter hvor det burde sett helt annerledes ut. Men det regner jeg med at flere kommer til å berøre underveis. Når jeg ser det som ligger her, føler jeg at vi har dekket opp ganske bra i forhold til det vi ønsker oss. Så burde det vel også være et tankekors, eller et apropos: Hva ønsker vi egentlig? Burde alle ha kommet inn under ordningen, eller er ikke dette nettopp tenkt å være en ordning for dem som trenger det aller mest? Da blir det den politiske debatten som skal avklare hvor høy terskelen skal være. Det er der politikken må ligge. Ingen av oss ønsker at dette skal være et ensidig statlig ansvar, for i så fall tror jeg at de utfordringene vi allerede i dag har i forhold til domstolene når det gjelder kø og saksmengde, ville ha blitt uoversiktlige og uoverskuelige i lang, lang tid framover. Så vi ønsker ikke det. Da blir vi nødt til å ta innover oss at vi må gå opp noen grenseganger, og så må vi ta noen politiske avveininger. Så får vi stå for det vi mener er rett, med de følgene det har for dem som blir berørt av det, på godt og på vondt. Det er egentlig politikk i et nøtteskall, etter mitt skjønn. Videre har det vært en debatt om hvorvidt den ordningen som foreslås her, er god nok. Der har komiteen, med litt ulik tilnærming, overfor Regjeringen pekt på at man skulle se på den finske modellen. Der har flertallet sagt noe i merknads form, og mindretallet har også vært veldig tydelig på at man ønsker at man skal på den finske modellen, som tar for seg en bredere tilnærming når det gjelder hvordan man skal beregne egenandeler. Hvis formålet for en samlet komite er å gjøre det, er vel det ut fra at vi ser at det kan bli enda bedre. Det er en respekt vi må ha for hverandre – det kan og skal bli bedre, men vi er kanskje nødt til å lytte til flere innspill for å finne den løsningen som vi til syvende og sist støtter opp om. Det ligger altså i kortene her at dette ønsker en samlet komite å gjøre – med litt ulik tilnærming. Et annet moment som saksordføreren var inne på, var barnefordelingssaker. Noe av det vanskeligste i forhold til domstolsbehandling, gjelder foreldreretten. Det er klart at det har nok vært urimelig for enkelte, som har følt at den andre parten stadig har kunnet anke gjennom fri rettshjelp. Det er ganske urimelig, for da blir det slik at barna blir et middel i en maktkamp mellom de voksne. Det bør de i utgangspunktet ikke være. Så jeg er iallfall godt fornøyd med at vi nå ønsker å gjøre noe med det, og at vi hever inntektsgrensen for den ene, slik at man får en viss jevnbyrdighet i forhold til det som er utgangspunktet, nemlig rettssikkerhet for begge parter. Det er i hvert fall jeg veldig godt fornøyd med at vi får til. Saksordføreren var også inne på det med advokattjenester og prisen på disse. Ja, det er betimelig å påpeke det også, selv om noen av oss kanskje er litt skeptiske til den tilnærmingen som ligger her. Jeg tør minne saksordføreren på at Fremskrittspartiet har fremmet forslag om å fjerne momsen på advokattjenester i denne sammenhengen, men det avviste bl.a. Arbeiderpartiet med brask og bram som ikke interessant den gangen. Det er vel igjen politikken i dette som kommer fram, ut fra at vi har en ulik tilnærming til ting. Det er også interessant å høre det man sier når man snakker om egenandeler. Arbeiderpartiet var budsjettpartner i 2004, og i hvert fall så ikke jeg at man gjorde noe vesentlig for å gjøre noe med egenandelene da man forhandlet om disse. Det er selvfølgelig mulig at jeg tar feil, men i så fall vil sikkert saksordføreren, som også er leder for Arbeiderpartiets justisfraksjon, korrigere meg. Man hadde altså muligheter da man forhandlet med Regjeringen, men det var tydeligvis ikke viktig nok den gangen.