Fra 1. januar 2007 blir den avgrensa eneretten til Posten avvikla. Det er det denne saka dreier seg om. Skjønt det i kjølvannet av prinsippet dukker opp mange interessante spørsmål, vil de helt sikkert finne si avklaring i utredningen til det etterfølgende dokumentet, som skal legge detaljene på plass. Prosessen har vært gradvis. Saksordføreren var også inne på at vi hadde ei lovendring i 2003, som fastla planen, men som var uten fast dato for opphevelse av eneretten. Vi er inne i en nedtrappingsperiode på to og et halvt år, med et enerettsområde knytta til 100 land på visse premisser, og slik som det nå ligger til rette for, får vi ett år med et enda mindre enerettsområde, før den totale avviklinga skjer 1. januar 2007. I de ulike høringene som har gått over tid, har det stort sett vært en ønska prosess, det vi er vitne til i dag. Skepsisen har naturligvis kommet til uttrykk hos arbeidstakernes organisasjoner. Det har de også gitt uttrykk for i høring i komiteen. De fleste moderniseringsprosesser fører med seg omstilling, effektivisering, rasjonalisering og endra sysselsetting. Vi skal høre på de ansatte, og deretter skal vi fatte en beslutning. Vi har i samferdselssektoren gjennomført fantastisk mange store og vellykka endringer. Vi har hatt endringer til sjøs, til lands og i lufta, så vel i flytrafikk som i elektronisk kommunikasjon. Vi hadde neppe hatt dagens måloppnåelse hvis vi hadde lagt avgjørende vekt på alle de bekymringene som de ansatte har brakt for dagen. Men vi skal aldri slutte å lytte til hva som blir sagt. I denne saka, som så ofte ellers, er det de distriktspolitiske brukerinteressene som er det mest lyssatte bekymringspunktet. Det blir slått fast at en ikke skal endre krava til de leveringspliktige tjenestene ved avviklinga av eneretten. Geografisk enhetsporto skal fortsette for enkeltsendinger. Det vil i framtida være mulig å sikre ulønnsomme tjenester gjennom anbud, enten de kan finansieres gjennom statlige kjøp eller gjennom fond. Det kan, som mindretallet er inne på, være nødvendig å begrense såkalt fløteskumming. Det vil det helt sikkert finnes virkemidler til, på tross av at eneretten i dag blir beslutta oppheva. Det kan bli behov for å følge nøye dominerende markedsaktører. Det er en alminnelig utfordring i norsk konkurranserett. Det vil det også være mulig å gjøre i ettertid. Kanskje blir nettilgang et tema her, som vi har sett det ellers i samferdselssektoren. Det vil det også være mulig å håndtere. For alt vi vet i dag, kan det også bringe oss inn i en ny strukturdebatt om Posten. Alt dette får Stortinget høve til å komme tilbake til i forbindelse med en ny odelstingsproposisjon våren 2006 og ved senere reguleringer. Det som er viktig å legge fast nå, er prinsipp og tempo. Det blir gjort i dag. Så kan man undre seg litt over mindretallets referanse til EUs tempoplan. Det går tydelig fram av EUs politikk at de ikke har noe imot et hurtigere omstillingstempo i de land det måtte gjelde, enn det som vil være EUs minstekrav. Dermed er den prosessen som skjer i vårt land, helt sikkert høyst velkommen i EU. Men vi ser jo at Senterpartiet lener seg til siste frist for EUs minstekrav, noe som ikke er uventa, slik EU-perspektivet blir håndtert i det partiet. Det som kanskje er mer bemerkelsesverdig, er at Arbeiderpartiet legger opp til en bortimot tilsvarende bekymring, skjønt de faktisk tidligere har hatt statsråder som har hatt syn for behovet for omstilling i Posten.