Aller først vil jeg gi honnør til Signe Øye, som tar opp dette temaet i en interpellasjon. Det er et prisverdig initiativ, som vi håper skal gi seg utslag i videre initiativ og økt bevissthet både i Stortinget, i Forsvaret og i samfunnet for øvrig. Dette er et viktig tema for oss i Kristelig Folkeparti. Det er et tema som jeg har vært opptatt av lenge. I mitt første innlegg om Forsvaret i denne sal – det er ganske nøyaktig ni år siden nå – sa jeg at jeg skulle ønske at jeg i min tid i forsvarskomiteen skulle få oppleve at Norge utnevnte en kvinnelig oberst. Det var der vi var da. I budsjettdebatten to år etter, i 1999, kunne jeg kvittere ut: Den første kvinnelige oberst var utnevnt, og vi så det som et viktig skritt i riktig retning – om enn det går så sent som det gjør. I tillegg utnevnte Bondevik den første kvinnelige forsvarsministeren. Det var også et viktig symbol og en ledestjerne i kvinneperspektiv i Forsvaret. Etter det har vi nå fått flaggkommandører, og vi har fått ledelsen i Garden for første gang i Gardens 150-årige historie. Det er ingen stillinger i Forsvaret som kvinner i prinsippet ikke har tilgang til. Selv om vi fortsatt har en lang vei å gå, har det heldigvis skjedd noe på denne fronten de siste årene. Forsvaret har i dag flere kvinnelige piloter og mange offiserer i alle aldre og på ulikt gradsnivå. Det går framover – sakte men sikkert. Representanten Øye stilte spørsmål om hvorfor det er så vanskelig å rekruttere kvinner til Forsvaret. Etter min mening er ett av de viktige svarene på det spørsmålet tradisjoner og kultur. Forsvaret har tidligere vært en mannsarena. Det har rett og slett ikke vært et aktuelt alternativ for kvinner å tenke i de baner. Det har ikke vært tenkt på som en mulighet å gå inn i Forsvaret etter at man er ferdig med sin utdannelse. Det har ikke akkurat vært et lavterskeltilbud, kan man godt si, sett med kvinners øyne, fordi det har vært mangel på kunnskap om muligheter, men kanskje også fordi kulturen i Forsvaret har vært fremmed, mannsdominert og lite tilrettelagt for kvinner. Vi kan ikke se bort fra at det også er en del myter og fordommer både for kvinners del og i Forsvaret som har forsinket økningen i kvinneandelen. Et annet spørsmål som er stilt her i dag, er: Hvordan skal vi klare å beholde de kvinnene som har kommet seg over denne terskelen og inn i Forsvaret? Jeg tror at vi trenger å vite mer, og jeg er glad for det initiativ som statsråden nevner, å spørre de kvinnene som er i Forsvaret, og som har vært i Forsvaret: Hva er grunnen? Hva er det som er de virkelige hindringene? Spørsmålet om hvilke tiltak som er nødvendige for å øke kvinneandelen i Forsvaret, er også interessant. Jeg tror at sesjon, som Stortinget har gått inn for, er et viktig stikkord. Det er flott at alle kvinner nå kalles inn til frivillig sesjon. På sesjonsdagen kan en oppdage hvilke muligheter som faktisk finnes i Forsvaret, og ikke bare se det ut fra alle de mytene som samfunnet har om Forsvaret. Det kan hende at vi også etter hvert skal vurdere om ikke sesjonen bør gjøres obligatorisk, slik at enda flere blir klar over mulighetene. Familiepolitiske tiltak tror jeg er viktige tiltak også for å møte kvinner i Forsvaret. Men jeg tror også det har noe for seg for Forsvaret å møte dagens unge menn. De har også et annet forhold til familie og det å være familiefar enn man tidligere hadde. Så et nytt perspektiv på familieliv vil gi økte muligheter både for kvinner og unge menn i Forsvaret. Det må være mulig at man som arbeidsgiver sørger for at man kan ha familien med på flyttelasset, og at det legges til rette både for partnerjobb og for barnehagetilbud. Hvorfor er det så viktig å øke kvinneandelen i Forsvaret? Er det slik at kvinner må inn fordi de skaper et positivt miljø, fordi de har gode holdninger, myke verdier, spennende nye tanker og representerer noe nytt, noe eksotisk? Det stemmer ikke alltid. Noen ganger er vi kvinner akkurat like tradisjonelt tenkende som det menn på innsiden av Forsvaret er. Men det jeg føler meg veldig sikker på, siden vi representerer en halvdel av Norges befolkning, er: Vi trengs i Forsvaret som kvinner, og kvinner trenger at det er kvinner i Forsvaret. Det er en selvfølge. Det handler om likeverd, det handler om likestilling, og ikke alltid om at noe skal være så spennende, morsomt og interessant. Vi må ha en utålmodig pågåenhet. Ikke minst må vi ha stayerevne. Vi må ha kondis hvis vi skal klare å nå våre mål om at Forsvaret skal gjenspeile det samfunnet vi lever i.