Makt- og demokratiutredningen er et viktig bidrag til oss som politikere – og i og for seg til samfunnet som sådant – til å forstå utviklingen i det samfunnet vi lever i. Utredningen slår på mange måter fast at samfunnsutviklingen ikke er et resultat av tilfeldigheter, ei heller av noe som er blitt skapt som en historisk nødvendighet – den er nesten hele tiden et resultat av politiske beslutninger. Det bør være en utfordring for det politiske, folkevalgte og representative system som vi har i dette landet, for det betyr at vi har alternativer. Det betyr at hvert enkelt vedtak som Stortinget fatter, vil kunne ha avgjørende betydning for den utvikling dette landet skal ha. Vi har mulighet til å styre utviklingen, og vi har også mulighet til å korrigere kursen, dersom vi ønsker det. Det som imidlertid er blitt ganske tydelig under behandlingen av denne Makt- og demokratiutredningen – og da taler jeg med utgangspunkt i mine egne erfaringer – er at de politiske partier har en tendens til å ta stilling til de problemstillinger som Makt- og demokratiutredningen viser, med utgangspunkt i de politiske standpunkter de til enhver tid har. Få – eller ingen – har på noen måte vært villig til å ta inn over seg de forskningsresultatene som er kommet, og med denne utredningen forsøkt å peke på hvilken vei vi skal gå i framtiden, hvis vi fortsatt ønsker et representativt, demokratisk folkestyre. I utredningens hovedkonklusjoner tegnes et heller dystert bilde av utviklingen av det norske folkestyret. Det konstateres med styrke at folkestyret er svekket på bekostning av økt rettsmakt. Viktige oppgaver er overført til markedsaktører. Lokalpolitikerne blir detaljstyrt gjennom sentrale styringssignaler og øremerkede tilskudd – og tilføres for små ressurser i forhold til de oppgaver de skal utføre. Det lokalpolitiske handlingsrommet er redusert. Valgdeltakelsen og antall medlemmer i de politiske partier går ned. Færre er villig til å stå på lister og påta seg politiske verv. Dette stiller både samfunnet og de politiske partiene overfor store utfordringer i forhold til krav om modernisering og deltakelse på velgernes premisser, dersom en ønsker at de politiske partier skal utgjøre kjernen i de folkevalgte organers styring av den framtidige samfunnsutvikling. Hvis den utviklingen vi ser, fortsetter, vil vi med all tydelighet se at de politiske partier svekker sine muligheter til både å ha kontroll med og visjoner for samfunnsutviklingen. Det vil være andre aktører som overtar. Det finnes politiske retninger i dette landet som ønsker en slik utvikling, som ønsker at makten skal flyttes fra de folkevalgte, såkalte politiske, organer og til brukere, til markedet, og at de enkelte borgere i dette land gjennom ulike ordninger skal få anledning til å shoppe i det private markedet når det gjelder velferdsgoder. Så finnes det på den annen side politiske partier som har den store overbevisning at stort sett all velferdsproduksjon bør skje med utgangspunkt i det offentlige. Jeg for min del mener at det er særs viktig å sikre politisk styring av utviklingen i samfunnet. Vårt system bygger på et folkevalgt demokrati, der det like inn til denne sal skal være folket som har makten. Hvis de folkevalgte organer fratas denne muligheten til å styre utviklingen, forsvinner i siste instans også folkets muligheter til å kunne delta i samfunnsprosessen – i videste forstand. Hvis vi går mot et samfunn der markedet skal være den styrende faktor i samfunnsutviklingen, vil de folkevalgte organene miste sin posisjon og sin makt, med de konsekvenser det vil ha for framtiden. Jeg er overbevist om at skal vi sørge for at vi beholder et system med folkevalgt styring, må både de politiske partier, de politiske institusjoner og de deler av det offentlige som produserer velferdsordninger, godta at vi må ha en framtidig organisering, at vi må ha en fornyelse av dette, og at vi må ha en tilpasning til nye samfunnsforhold. Men hver gang vi vedtar endringer i det system som vi er kjent med og vant til, må vi også bruke tid på å diskutere: Hvordan kan vi gjennom de folkevalgte, politiske organer ivareta folkets behov for å ha kontroll over og innflytelse på samfunnsutviklingen? Fristilling, privatisering og organisering av statlig virksomhet etter mønster fra det private næringsliv har systematisk – slik Maktutredningen viser – bidratt til å svekke den politiske styringen av utviklingen. Vi er nødt til som folkevalgte å søke alternative løsninger hvis vi ønsker å ha kontroll med samfunnsutviklingen. Markedskreftene er ingen demokratisk kraft, og det er lite sannsynlig at det er mulig, enten gjennom lov eller på annen måte, å sørge for at markedet blir demokratisk. Markedet i sitt slag er formet på en slik måte at det er umulig at det skal kunne ledes av folkevalgte organer. Derfor er det viktig at markedskreftene brukes der de har noe å bidra med, nemlig på de samfunnsområdene der målet er profitt. Når det gjelder skole, omsorg eller velferdsproduksjon som en helhet, må det være andre grunnleggende verdier som teller, og man må finne en annen løsning på hvordan man skal organisere, fornye og tilpasse dette enn kun å lene seg mot markedskreftene. Derfor er det behov for en generell drøfting av forvaltningsreformene i forhold til folkestyret. En slik vurdering bør skje før nye reformer iverksettes. Makt- og demokratiutredningen har på et bredt område vist oss på hvilken måte dette kan gjøres dersom man er villig til å ta de funn som Maktutredningen har gjort, på alvor. Det trenger ikke være en bibel eller en fasit, men det bør være grunnlag for diskusjon og valg av former, for de ulike retningene er helt åpenbart av en slik karakter at det politiske systemet har valgmuligheter hvis man ønsker det. Maktutredningen viser at borgerne på mange måter har tillit til demokratiet. Men Maktutredningen viser også at det er minkende tillit til politikerne, som utgjør det demokratiet som vi er så glad i, og som vi er opptatt av at vi skal bibeholde. Dette er en utfordring som de politiske partiene og de enkelte politikerne bør ta inn over seg. Partiene er på mange måter fundamentet i det politiske arbeidet som skal gjennomføres på alle nivåer, på alle forvaltningsnivåer, i dette landet. Det som er alarmerende, er hvis de lokale partilagene sliter med å fungere. Det betyr slutten på partiene som sådan, for det vil være ganske umulig i et demokrati å ha partier som bare fungerer på sentralt nivå. Derfor bør de politiske partiene i Norge ta på alvor det som Maktutredningen konkluderer med, og det som Maktutredningen viser. Når det politiske engasjementet for de enkelte sakene i veldig stor utstrekning dreier seg mot saken mer enn hvordan de politiske partier eller de folkevalgte organer tar stilling til hvordan saken skal løses, har man en utfordring. Når aksjonsdemokratiet samler større støtte enn det de politiske partiene gjør, har de politiske partiene en utfordring, for de skal ha ansvaret for å ivareta helheten, mens brukeren, folket, må ha muligheten til å kunne engasjere seg i de enkelte spørsmål. Hvis den politiske utviklingen i Norge i framtiden kun skal basere seg på deltakelse gjennom det såkalte aksjonsdemokratiet, vil vi ha store utfordringer, ikke bare økonomisk, men også i forhold til hvordan dette landet skal styres. Maktutredningen viser med all tydelighet at det er manglende sammenheng mellom valgresultat, hvem som danner regjering, og hvordan de ulike regjeringskonstellasjonene oppstår. Maktutredningen har brukt noe tid og en del ressurser på å vurdere, undersøke og forske på hvordan stemmeseddelens politiske kjøpekraft utvikles. Det som er åpenbart, er at i løpet av de siste 20 årene har stemmeseddelens politiske kjøpekraft blitt svekket. Det vil i neste omgang føre til at troen på de politiske partier og deres representanter reduseres eller svekkes betydelig. For å kunne motvirke den utviklingen vi er inne i, er jeg av den klare og overbeviste mening at det norske politiske liv er avhengig av at vi i det politiske system får klare alternativer, at vi får flertallsregjeringer, og at vi får konstellasjoner både på det regionale og det lokale nivå som gjør at politiske partier, politiske sammensetninger, grupperinger kan bli ansvarliggjort for de prosessene man er inne i. Det er en svekkelse for troen på de politiske partier at det i så stor grad er mulig å skyve ansvaret for beslutningene over på andre. Forholdet mellom storting og regjering er et godt eksempel på hvor enkelt det er for den enkelte representant eller for de enkelte partier å dytte ansvaret for utviklingen over på andre, i stedet for å ta ansvaret selv. På sikt svekker dette befolkningens tro på det politiske system. Hvis det skapes et inntrykk av at de politiske organer stort sett bare består av «rot» og «tull», vil det ha som konsekvens at det politiske systemet svekkes. Vi har kommuner i dette landet som gjennomfører valg, velger ordfører, velger formannskap, og som har under 25 pst. av befolkningen bak seg. Når vi har kommuner som er i en slik situasjon, vil det være ganske åpenbart at det ikke til enhver tid er ønskene til flertallet i befolkningen som blir gjennomført. Det er ikke et representativt utvalg av befolkningen som foretar de prioriteringer som er nødvendig når velferden skal videreutvikles. Maktutredningen har også med et omfattende kapittel om medier og medieutviklingen. Det er ganske åpenbart at slik utviklingen har vært på medieområdet, vil det være ganske umulig for den enkelte mann og kvinne i dette landet å skaffe seg en oversikt over hva som skjer i det politiske livet, bare ved å følge med i media. De reportasjer som kommer, er brutt opp. Det rettes betydelig større oppmerksomhet mot konflikter enn mot de langsiktige, politiske målsettinger og diskusjoner som gjennomføres. Dette peker Maktutredningen på som et betydelig problem, for i den framtidige samfunnsutviklingen vil ikke det politiske system ha noen organer som kan formidle budskapet til befolkningen på en riktig måte. Jeg tror ikke det er mulig å endre den utviklingen som vi ser innenfor media. For egen del har jeg konkludert med at de politiske partier, Stortinget og de politiske institusjoner må bli bedre til på egen hånd å informere om de faktiske politiske prosesser som foregår, for på den måten å bidra til at man skaper et alternativ til den medieutviklingen vi ser, og som et resultat av det kanskje få en annen politisk prosess.