Det er noen grunnleggende forutsetninger for denne debatten om forholdet mellom hjem og skole, og det er at man i utgangspunktet har grunnleggende respekt for at både familien og skolen for seg er viktige institusjoner når det gjelder å bygge samfunnet, og at de må møtes med respekt. Det er ingen tvil om at vi i mange år – og jeg synes spesielt de sosialistiske partiene – har hatt en tendens til å svekke familien som institusjon og å overbelaste skolen. Og når man overbelaster skolen, kan det tenkes at skolen sukker og segner litt. La meg nå ta dagens debatt konstruktivt og si at man vil rette opp balansen, slik at man skjønner at skolen er viktig, og at hjemmet og familien er viktig. For at man skal kunne møte det som er kjernen i interpellasjonen, nemlig at elever skal ha det bra og de skal motiveres til å strekke seg for å lære noe, er det for det første helt avgjørende at man har det Economist for noen uker siden sa om Finland, at svaret på å lykkes var: lærere, lærere, lærere. Også lærerne må føle en grunnleggende faglig trygghet, og de må føle trygghet som voksne. Det er helt avgjørende. Så er det klart at siden situasjonen i norske hjem er forskjellig i forhold til hvordan man kan hjelpe til, f.eks. ved matematikk – for vi har hatt en generasjon som vi nesten har avlært – tror jeg at de grep som ble tatt av den regjeringen som jeg satt i, nemlig at man begynte å organisere gode leksehjelptiltak, er viktige tiltak. Så skal jeg vende tilbake til den forrige debatten. Nordvoll skole, på Trosterud i Groruddalen i Oslo, er en skole som jobber med autister. Hva særpreger skolen? De har faglig sterke, trygge og dyktige lærere og et usedvanlig tett hjem–skole-samarbeid. De har begge deler, men hvilende på de to forutsetningene at man hver for seg har respekt som er gjensidig, og at man også har sørget for å bygge styrke, slik at det blir energi ut av samarbeidet og ikke det motsatte. Når man studerer skole i Norge, så eksisterer den – og jeg har ikke noe imot det i mange tilfeller – som skole i en kommune et sted på landet med 10 000 innbyggere. Men jeg vil gjerne anbefale statsråden å ta en studietur i hovedstaden. Jeg har to eksempler: Mortensrud skole, Oslo sør, med 93 pst. fremmedspråklige, minoritetsspråklige, elever som har lagt enormt mye i å mobilisere foreldre til å stille opp, og får resultater fordi man mobiliserer foreldre og får dem til å stille opp. Og så gjerne, for den saks skyld, Skøyen skole på en annen kant av Oslo, hvor foreldrene er såpass engasjerte og motiverte at de tar over undervisningen, slik at lærerne kan få dra til Finland og hente inspirasjon. La oss nå i hvert fall ta fram de eksemplene hvor man gjensidig prøver å bygge hverandre opp, og klarer det. Så finnes det sikkert veldig mange andre eksempler. Men disse eksemplene er det viktig å ta fram, for de eksemplene systematisert gir kulturinnsikt, de gir organisasjonsmessig innsikt og de fører da til skolepolitisk innsikt. Dette er ikke sagt som et argument mot et eneste forskningsresultat som foreligger, men det er viktig å spre de historiene som viser at ting faktisk nytter, som viser at ting lykkes, og som viser at det at man gjensidig står for noe som er bra og trygt, det skaper noe. Det er et grunnleggende begrep som jeg i hvert fall har lært meg, og det er begrepet «respekt». «Respekt» er et helt avgjørende begrep. Lærere må møte respekt, og lærere må vise respekt. De må vise respekt for elever, og de må vise respekt overfor foreldre. Men nøkkelen til at lærerne ikke nok en gang skal føle at de blir tatt for n-te gang, er at de i hvert fall også blir vist respekt f.eks. i kommunalpolitisk språk, at de tiltales som lærere, og at en rektor er en lærer og ikke en driftsenhetsleder. Det er mye sjelløst språk i Kommune-Norge nå for tiden. Det er mye sjelløst språk som trigger folk så det virkelig står etter, et språk som nærmest tar identiteten bort fra dem som man forventer skal gjøre den jobben som er kjernen i interpellasjonen. Da kan jo vi som representerer ulike partier her, ta med oss dette hjem og ta initiativet til at man lokalt i Norge – med all den desentraliseringen av norsk skole, som Venstre støtter og jeg også er for – lærer seg en klok diskusjon og en klok samtale om innholdet i skolen, som ikke oppfattes av lærerne som at det kommer nok en kontrollør for å sette seg på skulderen og passe på: hva gjør du galt i dag – at det blir den kloke debatten om innholdet i skolen som jeg føler har vært hensikten med interpellasjonsdebatten her i dag. Da kan det hende at man nettopp får skapt disse grunnleggende forutsetningene for gjensidig respekt, og som gjør at man på den måten bygger hverandre opp og styrker autoriteten. Slik at trygge voksne er en forutsetning, enten den trygge voksne skal være lærer eller skal være foreldre. Så har statsråden vist til en rekke gode praktiske tiltak for å bygge det videre. Det har jeg tro på, og det vil jeg gjerne heie på. Men vi er nødt til å gjenoppdage en debatt, og vi er nødt til å få en debatt som også politisk passerer pedokratenes fagspråk, hvor man får en merkelig blanding av pedagogiske faguttrykk og byråkratiske uttrykk. Da blir det en saus som de fleste norske borgere ikke klarer å trenge igjennom.