Det er gode tider i landet. Arbeidsledigheten synker, vi har høy økonomisk vekst, og de fleste av oss opplever trygghet for arbeid og inntekt. Men det finnes unntak, og den beste test på kvaliteten i velferdssamfunnet er hvordan vi stiller oss til dem som ikke får del i velferdsveksten. Når Regjeringen gir ledige tilbake ferietillegget for dagpenger, som vi allerede har vedtatt, eller når den i dette budsjettet reduserer antallet ventedager for arbeidslediges rett til dagpenger, er dette betydelige håndslag til dem som har det vanskeligst. Det er brutalt å stå uten arbeidet, og en samler ikke krefter til å finne seg nytt arbeid om en i tillegg skal oppleve knekk i familiens økonomi. Fremskrittspartiet benytter anledningen til å spare inn 1 milliard kr på dette området. Selv om de andre opposisjonspartiene har mer beskjedne ambisjoner, registrerer jeg fellesmerknader, som den der medlemmer fra Fremskrittspartiet, Høyre og Venstre «påpeker at muligheten for å komme i arbeid ved ledighet i dag er god». De mener altså at det derfor ikke er grunn til å bekymre seg over inntektsbortfallet i den tiden man er uten arbeid. Eller tilsvarende, at Fremskrittspartiet ikke forstår at det er grunn til å gi arbeidsledige ferietillegg, fordi mange vil være i arbeid igjen når det utbetales. Disse får altså være glad til for at de får nytt arbeid, og la være å bekymre seg over at de ikke har råd til å ta med seg barna på ferie i det året som kommer. Det er på den måten vi signaliserer hvordan velferdssamfunnet, det samfunnet som er rikere enn det noen gang har vært, skal ta seg av dem som i en periode faller utenfor. Det er ikke bare gjennom handlingsplanen mot fattigdom vi kan bidra til å utjevne forskjeller. Innenfor arbeids- og sosialkomiteens budsjett vil vi på de fleste områder kunne måles etter vår vilje til å jevne ut levekår og til å ta ansvar for de vanskeligst stilte. For all del, heller ikke for regjeringspartiene er målene nådd. Det er positivt når vi i denne salen møter kritiske vurderinger, for vi skal gjøre mer. Men jeg vil gi Regjeringen honnør for at den også gjennom dette budsjettet har bidratt til at vi er godt i rute når det gjelder å nå målene i Soria Moria-erklæringen. Fordelingspolitikken har hatt svært godt av det regjeringsskiftet vi fikk for ett år siden. NAV-reformen og pensjonsreformen blir de store sakene på arbeids- og sosialkomiteens arbeidsområde denne stortingsperioden. Arbeidet er godt i gjenge gjennom de to meldingene vi nå har til behandling i komiteen. NAV-reformen er vedtatt, de første NAV-kontorene er åpnet, og i løpet av neste år kommer over 100 til. Samarbeidet mellom Arbeids- og velferdsdirektoratet sentralt og NAV i fylkene og kommunene er avgjørende for om vi lykkes. Jeg registrerer at det fra kommunesektoren og KS meldes om generelt sett gode prosesser, men også om et opplevd press enkelte steder for å tilpasse seg fylkes-NAV-kontorenes ønsker om interkommunale løsninger. Jeg er glad for at ambisjonene om et NAV-kontor i alle kommuner er så klart uttrykt fra Regjeringens side. Dette ble sist markert i trontalen i denne sal for et par måneder siden. Det er også viktig at det lokale NAV-kontoret kan møte brukerne med kompetanse på det svært vide tjenestefeltet NAV dekker. Det er ikke nok med et ansikt bak en skranke. Kontoret skal kunne møte brukerne med kunnskap og muligheter til assistanse, og med beslutningsfullmakter til å gjøre bruk av hensiktsmessige tiltak tilpasset den enkeltes behov og muligheter. Vi har vedtatt NAV-reformen for å bedre velferdstilbudet i folks nærmiljø. Enkeltes uttrykte redsel for at kompetansen som i dag finnes på trygde- og arbeidskontorene, vil bli erstattet av et telefonnummer eller internettadresse til en sentralisert serviceenhet, må ikke få lov til å bli noen realitet. En samlet komite, om enn i ulike merknadspunkter, har fulgt ønsket fra de hørselshemmedes organisasjoner om å opprettholde dagens organisering av tolkehjelp i arbeidslivet. Jeg er glad for at vi på denne måten kan etterkomme et tydelig råd, men jeg vil også vise til flertallsmerknaden hvor Regjeringen oppfordres til å sette i gang en prøveordning der en får prøvd ut modellen med administrativ organisering under hjelpemiddelsentralene. Det er ikke helt sikkert at vi har funnet den riktige løsningen for all framtid. Skulle det vise seg at en slik alternativ organisering er vellykket, er det grunn til å ta saken opp igjen. Jeg vil gjerne signalisere det til Regjeringen. Dette forutsetter jeg vil skje i et nært samarbeid med dem som berøres mest av dette, nemlig de døves organisasjoner.