Det mest forunderlige i den saken som vi nå har kommet til, er hvorfor ikke hele komiteen kunne stemme for det forslaget som Høyre framlegger. Det er kanskje rart at jeg starter med å si det, men det er et forslag som rett og slett ber om at man systematisk gjennomgår det man nå driver med. Hvis regjeringspartiene skulle tatt på alvor det man sa i forrige debatt om lærerutdanning, burde man faktisk stemt for et forslag som sier at vi systematisk og bra skal utnytte det vi allerede nå vet. Jeg vil gjerne be noen vurdere grundig hvorfor man ikke kan følge et forslag som er så direkte og kontant. Så til det forslaget som er framsatt av Venstre, og som er presentert av sakens ordfører. Jeg synes selvfølgelig det er skuffende at ikke flere går så langt som vi synes det er riktig å gå, men jeg er svært glad for at flertallet slår fast at forslagets hensikt er å skape en systematikk som vi i dag finner i andre yrkesgrupper, og som også representanten Gerd Janne Kristoffersen gav et utmerket eksempel på. Det er nettopp slik at vi som har fremmet forslaget, er overbevist om at den systematikken fortjener lærerne, fortjener samfunnet og fortjener elevene. Vi bygger selvfølgelig på en ordning hvor dette er både en rett og en plikt, og det er et spleiselag mellom stat og kommune. Det er også det flertallet kommer inn på når det forteller hvordan man skal finansiere en eventuell ordning. Når vi tar det opp, er det fordi at en yrkesgruppe som skal stå i livslang læring, som representanten Huitfeldt var inne på i interpellasjonsdebatten, må, med de utfordringer man har med stadig nye elevkull, og med de utfordringer man har i et samfunn i endring, få et påfyll, og det påfyllet må være meningsfylt. Det må selvfølgelig være faglig meningsfylt ut fra det som gjelder den enkelte og den enkelte lærers forhold til skolen. Da må jeg tilføye: Det er i dag svært mange lærere som helt frivillig – og det er omtalt i komiteinnstillingen – tar en videreutdanning, tar seg fri og bekoster dette. Det handler jo om dyp og høy og sterk motivasjon. Denne motivasjonen burde samfunnet møte. Det burde kunne møte den på en måte som gjorde at man klarte det. Når vi i forslaget fra Venstres side foreslår en gradvis innfasing, er det fordi vi vil ha et realistisk forhold til pengene for å kunne få det til. De fleste reformer i Norge som det er blitt noe av, er faset inn gradvis. Det har blitt slik at man har hatt en mulighet til å håndtere det. Utgangspunktet for Venstres forslag er det samme som også representanten Tørresdal uttrykte, at vi snakker om en yrkesgruppe som bærer en utrolig viktig samfunnsinstitusjon oppe, nemlig skolen – den institusjonen som ved siden av hjemmet gir den grunnleggende ballast for menneskers liv, for å leve i et samfunn med andre, kunnskapsmessig og holdningsmessig, og som også gir den innsikten som gjør at vi kan opptre både sosialt fornuftig og være trygge og stolte av det vi skal lære. Da blir lærerne nøkkelpersoner. Går vi så til Finland, et land som jeg har dratt til for å studere ikke finsk skole, men finsk lærerutdanning, innførte de den systematikken for ca. 35 år siden for sine lærere gjennom sin grunnleggende lærerutdanningsreform, hvor lærerne fikk den ballasten som vi av forskjellige grunner ikke fant det riktig å gi lærere i Norge. Så Venstres forslag handler dels om i ettertid å gi dem den ballasten som de ikke har fått tidligere. Av og til har jeg fått noen skrekkens eksempler fra lærere jeg treffer på min vandring i Oslo, som kanskje har hatt åtte timer i hvordan man skal lære unge mennesker å lese og skrive, men har hatt tre uker i dialektforståelse. Da er det et eller annet som er grunnleggende feil. Kunnskapsløftet, som alle har vist til, er et norsk skippertak, det fordi vi alle våknet en dag og oppdaget at vi satt med funksjonelle analfabeter – unge mennesker og eldre mennesker, for den saks skyld, som ikke kunne lese, skrive og regne. Da tok vi oss på tak. Det heter Kunnskapsløftet. Så gjorde vi det på norsk vis, vi gjorde det til et spleiselag mellom stat og kommune. Tenkningen som ligger inne fra Venstres side, er, som også flertallet sier, at dersom man skal gjøre noe mer enn det man gjør i dag, må nettopp den typen tenkning til. Man sier at ja, det hører med i forhandlingene mellom partene, men staten må komme tungt inn. Det er en grunnleggende tenkning som jeg deler, fordi det er slik vi har skapt viktige reformer i Norge. Når det så gjelder vårt forslag, har vi også ment at det er fornuftig å prøve, å ha forsøk. Derfor er det en del av forslaget. Jeg er glad for at Kristelig Folkeparti har gitt uttrykk for at de vil støtte det. Vi vil også stemme for Kristelig Folkepartis forslag, fordi det er et beslektet forslag. Det er et forslag som følger samme tenkning, at man skal prøve ut noe som gir lærerne en systematisk opplæringstid. Så vil vi endelig også stemme for det forslaget som er framlagt fra Høyre. Jeg hadde faktisk håpet og trodd at et samlet storting kunne stemt for det, fordi det er å ta samtlige talere jeg har hørt i lærerutdanningsdebatten og så langt i denne debatten, på alvor. Jeg vil se det som en test også på regjeringspartienes evne og vilje til å være så nytenkende som de sier at de vil være, og rett og slett be om den oversikten som ligger i det forslaget. Med dette tar jeg opp de to forslagene som er framsatt av Venstre i innstillingen.