Hvis innlegget mitt har virket forsonende, er jeg glad for det. Det er ingenting jeg ønsker mer enn at det intermessoet vi har hatt over noen dager i norsk sikkerhets- og utenrikspolitikk, blir et intermesso, og at vi kommer tilbake på hovedsporet hvor det er bred enighet om vår sikkerhets- og utenrikspolitikk. Jeg ville normalt – som jeg har sagt noen ganger nå – i et møte i den utvidede utenrikskomite ha strukket meg langt i å bidra til å få til en slik bred enighet. Jeg vil kunne tenke meg at jeg kunne brukt ord som at isolert sett vil Venstre mene at det ville vært rett å svare ja på denne henvendelsen, men jeg vil akseptere – situasjonsbestemt – Regjeringens vedtak, for å holde et mest mulig samlet politisk Norge bak et slikt. Det er det også fra mange hold tradisjon for å si i den utvidede utenrikskomite. Jeg tror ikke det har ført til noen varige skader i forholdet til NATO, hvis man er sikker på at man nå kommer tilbake på dette sporet, og at det ikke skapes usikkerhet om at SV har fått en slags vetorett i sikkerhetspolitikken i Norge – for det tåler ikke forholdet vårt til NATO på lang sikt.