Miljøpolitikken representerer et av de viktigste politikkområdene i årene som kommer. Miljøet er truet, en utfordring som krever aktivt og ambisiøst engasjement av oss for å få snudd uheldige utviklingstrekk. Dette underbygges gjennom betydelig forskningsinnsats og utredninger både i og utenfor Norge. Miljøpolitikk er et mangfoldig saksområde, fra det tilsynelatende lille og lokalt forankrede engasjement til de store, globale utfordringene. Mange av utfordringene må ses i et langsiktig perspektiv. Effekten av utviklingstrekk vi ser i dag, vil først melde seg med full kraft langt fram i tid. Likevel er det nødvendig at avbøtende tiltak iverksettes nå. Som politikere er vi forpliktet til i dag å treffe tiltak for å motvirke til dels dramatiske konsekvenser år fram i tid. Det er ansvarsløst ikke å ta på alvor våre etterkommeres muligheter til å puste i ren luft, drikke rent vann og oppleve vakker natur preget av rennende vann og et rikt biologisk mangfold. Regjeringen tar i meldingen opp mange av de viktigste utfordringene i miljøpolitikken. Den viser vilje til en fortsatt offensiv innsats for å sikre miljøet bedre vilkår basert på føre var-prinsippet og målet om en bærekraftig utvikling. Jeg er glad for at vi regelmessig gjennom en rikets miljøtilstand får anledning til en statusgjennomgang, samtidig med at vi får se på mulighetene for tilrettelegging for nye små og større skritt i riktig retning i miljøpolitikken. Flertallet skriver da også at det på viktige miljøområder har blitt betydelige forbedringer både nasjonalt og internasjonalt, mens vi på andre området fortsatt står overfor store utfordringer. Dette gjelder særlig i forhold til klimaproblemer, helse- og miljøfarlige kjemikalier og biologisk mangfold. På alle disse områdene har Regjeringen tatt viktige initiativ. En egen klimamelding er presentert og drøftet. Det samme gjelder biologisk mangfold. Miljøpolitikken har i løpet av perioden vært preget av enkelte kjennetegn og konfliktlinjer: forholdet mellom vern og bruk, vern og næring, by og land, olje mot fisk, eiendomsrett og allemannsrett og nasjonalt ansvar kontra internasjonalt samarbeid. Det er min vurdering at Regjeringen på ulike måter har en balansert tilnærming til alle disse problemstillingene. Klimautfordringene er store. Diskusjonen om hva som er naturlige svingninger, og hvilken påvirkning menneskeskapte aktiviteter har på klimaet, er en gjenganger, også i denne salen. FNs klimapanel er tydelig på at deler av de klimatiske endringene vi ser, er et resultat av menneskelig aktivitet. Endringene skjer fortere og får dermed større og mer dramatiske konsekvenser enn det som kan tilskrives ensidige, naturlige svingninger. Selv om det fortsatt er en viss uenighet forskere imellom om dette, er det likevel grunn til å ta klimaspørsmålet og klimautfordringene på alvor ut fra et føre var-prinsipp. Jeg forundres stadig over at enkelte tviholder på en vente og se-holdning. De påtar seg et stort ansvar. Regjeringen har som følge av dette lagt fram en egen klimamelding og fått tilslutning på viktige områder for denne. Kyotoprotokollen er ratifisert, med de forpliktelser Norge påtar seg for reduksjon av klimagassutslipp. En vesentlig del av tiltakene for utslippsreduksjon skal tas nasjonalt ved siden av bruk av de internasjonale mekanismer som ligger nedfelt i protokollen. For Regjeringen og for Kristelig Folkeparti erkjennes det at kraftigere lut må til utover 2012. Denne erkjennelsen deles heldigvis av et flertall også i Stortinget. Tapet av biologisk mangfold er bekymringsfullt. Globalt, men også i Norge, registreres det hvert år bortfall av en rekke planter og dyrearter. I et lengre tidsperspektiv er dette alvorlig. Balansen i økosystemet er under press og trues av en utvikling i strid med målsettingen om en bærekraftig utvikling. Dette er en av våre aller største miljøpolitiske utfordringer. Tapet av arter og arter som trues av utryddelse, har mange og komplekse årsaker. Eksempelvis villaksen: Når den trues av sur nedbør og andre miljøgifter, må vi reagere. Derfor har det vært nødvendig å presse på i debatten om Sellafield-anlegget og i internasjonalt samarbeid om reduksjon av sur nedbør. Det har gitt resultater. Derfor er vassdragsvern og laksefjorder viktige elementer i tiltakskjeden. Vi bevarer laksen, samtidig som vi sikrer morgendagens generasjoner muligheten for rike naturopplevelser. Når rovdyrenes eksistens er presset, må vi ta noen grep for å sikre deres livsbetingelser. Det er vanskelig, men det er nødvendig. Regjeringen har vernet betydelige naturområder i løpet av perioden. Også det har vært nødvendig av hensyn til bevaring av biologisk mangfold og framtidige naturopplevelser. Felles for alle disse politikkområdene er at de er konfliktfylte. Utfordringen har vært, og vil fortsatt være, å finne fornuftige løsninger i skjæringspunktet mellom vern og bruk, mellom sau og ulv, i forholdet mellom olje og fisk, mellom allemannsrett og grunneierrett. Det er i løpet av denne fireårsperioden tatt viktige initiativ på alle disse områdene fra Regjeringens side. Det er slik at alle gjerne vil være bedre enn alle andre i miljøpolitikken. Det er i og for seg ikke noe galt, snarere tvert imot. Det er et uttrykk for at vi har et godt utgangspunkt for å diskutere – og kanskje også bli enige om – en framtidig ambisiøs miljøpolitikk.