Hvis Venstre hadde hatt 20–25 milliarder kr ekstra til gode formål, er jeg ganske sikker på at vi ikke hadde prioritert å slette gjeld til veiprosjekter som alt er bygd. Det hadde vært bedre å bygge flere nye veier og å bedre kollektivtrafikken ytterligere. Også innenfor utdanning og sosialpolitikk er det store udekkede behov som Venstre ville prioritere når det gis rom for ny vekst i statsbudsjettet. Selvsagt skulle vi gjerne ha bevilget penger over en lav sko og fritatt alle billister for plagsomme bompenger, på samme måte som det hadde vært opportunt å redusere andre skatter og avgifter og samtidig økt offentlige utgifter til alle gode formål. Vi gjør ikke det, slik det store flertallet av partiene ikke gjør det, fordi vi ikke ønsker konsekvensene av en økonomi som løper løpsk. Det er ingen tjent med. Vinningen går opp i spinningen, både for det offentlige og i husholdningene. Derfor blir dette en debatt mer om økonomisk politikk og handlingsregelen enn om samferdselspolitikk. Handlingsregelen er ikke et uttrykk for en eksakt vitenskap, men etter Venstres mening det beste faglige og politiske skjønn for hvor den skjøre balansen i økonomien går. Den håndteres med vett og fleksibilitet, slik den forrige regjeringen gjorde. Problemet med Fremskrittspartiets linje er den holdningen at tar man den, så tar man den. Jeg er enig med finansminister Kristian Halvorsen som sa at uansett hvor andre partier legger seg i bruk av oljepenger, vil Fremskrittspartiet legge seg minst 30 milliarder kr over. Det er klart det er populært å gi folk inntrykk av at de kan få både i pose og sekk i verdens rikeste land. Men Venstre velger altså å la være å slutte seg til Fremskrittspartiets åpenbare publikumsfrieri. Det er noe underlig at Fremskrittspartiet prioriterer gjeldsslette til bompengeselskaper, men f.eks. ikke til kommuner som har viktige velferdsoppgaver å skjøtte, og som ofte uforskyldt kan være kommet opp i økonomiske vanskeligheter. Hovedpoenget er imidlertid at både kommuner, samferdsel og alle andre gode formål må underlegges en helhetsvurdering, også kalt prioritering. Det er det politikk i stor grad handler om, men som Fremskrittspartiet forsøker å heve seg over. I innstillingen henvises det til Nasjonal transportplan, og Fremskrittspartiet har rett i en påpekning av nåværende regjeringspartiers løftebrudd i den sammenheng. Venstre og de andre forhenværende regjeringspartiene kan jo si: Hva var det vi sa? – etter at en samlet opposisjon overbød regjeringen med 30 milliarder kr i NTP. Det skal bli interessant å se Regjeringen ta igjen sitt eget etterslep fra 2005–2006, og i tillegg få til den planlagte økningen i 2007, når statsbudsjettet for neste år skal legges fram. Det er også en side ved denne saken at vi har et bevilgningsreglement og noen politiske spilleregler for budsjettbehandling så vel som for bompengefinansiering. Det siste handler om å komme fortere fram med nye prosjekter dersom det er lokal vilje til brukerfinansiering. På de premissene er prosjektene vedtatt, mens de som må vente på fullfinansiering fra staten, må nettopp det, vente. Det vil være helt galt om rekkefølgen på prosjektene plutselig skulle endres gjennom et slikt gjeldssaneringsvedtak, som like godt burde komme andre og nye prosjekter til gode. Så lenge Fremskrittspartiet ikke har flertall i denne sal, er det visse rammer for statsbudsjettene som Stortinget må prioritere innenfor. De milliardene Fremskrittspartiet vil bruke i dag, finnes derfor ikke andre steder enn i partiets egne fantasibudsjetter. Hvis forslaget skulle vedtas, ville det derfor føre til at pengene innenfor en totalramme ville gå til allerede gjennomførte prosjekter og altså føre til færre og dårligere veier, ikke flere og bedre. Venstre er enig i at antall bompengeprosjekter må begrenses, og vi må ikke få inflasjon i bomstasjoner langs våre hovedveier. Men fortsatt må det være slik at lokalt initiativ kan gi fortgang i gode prosjekter. Det faktiske forhold er jo at bompengefinansieringen har bidratt til et vesentlig løft for vei- og kollektivtrafikk utover det som ellers har vært mulig. Det er fornuftig politikk, i tillegg til å øke bevilgningene over statsbudsjettet år for år innenfor ansvarlige rammer for kapasitet og balanse i økonomien. I den praktiske hverdag i Oslo, i Os og andre steder har da også Fremskrittspartiet bidratt til dette.