Det er mange grunner til at vi valgte å fremme dette forslaget. Noe av det som ligger i bunnen, er at én ting er innvandringspolitikken og integreringspolitikken vår, men visumpolitikken vår og muligheten for å vise gjestfrihet overfor mennesker fra andre land er det på tide å ta opp i en helhet. For det er veldig mange av oss som har venner eller deler av familien i andre deler av verden, dit man kan reise og oppleve stor gjestfrihet, mens muligheten for å invitere vedkommende til Norge ikke er veldig stor. Det synes jeg faktisk er ganske flaut. Av alle de forslag jeg har vært med på og jobbet med i Stortinget i mine snart seks år her, er det i forbindelse med dette jeg har fått høre flest fæle historier fra enkeltpersoner som understreker hvor viktig dette er. Egentlig føler jeg at man har det ganske travelt med å få dette til, men i bunn og grunn er jeg mest opptatt av at vi får det til. Så hvis vi kan få med flere på laget i forhold til forslaget til ny utlendingslov, er jeg villig til å vente til det. Dette handler om veldig mange deler. Det handler om alt fra den første holdningen man møtes med i ambassaden. I en ambassade møtes f.eks. menn som er på Filippinene og skal søke om visum til sin filippinske kjæreste, med en forventning om at de egentlig har kjøpt kjæresten. Hvis man klager på et visum man har søkt om ved ambassaden i Egypt, beholder den norske ambassaden det egyptiske passet i tre måneder mens de behandler søknaden. Den måten mange utenriksstasjoner behandler visumsøknader på, gjør at man føler at Norge er et land man ikke er velkommen til. Når to mennesker møtes, og de tror at det har oppstått noen følelser som man vil bygge resten av livet på, får mange et veldig umulig utgangspunkt. Man får aldri prøvd å leve sammen på en normal måte, der begge to faktisk har mulighet til å jobbe sammen, der man har mulighet til å ha et balansert samliv og føle på kulturen i det andre landet, og der man faktisk kan ha en balanse i et forhold. Så må jeg si at jeg blir sjokkert når jeg hører på Fremskrittspartiet. De har egentlig ikke noen argumenter i det hele tatt for at de er imot. Det er greit. Et kjærestevisum er jo et virkelig motangrep mot tvangsekteskap og proformaekteskap. Tenk hva et kjærlighetsvisum kunne gjort i saker der det er snakk om tvangsekteskap, hvis de to kunne fått noen måneder sammen i Norge for å prøve om dette er greit. Mange fedre og partnere kunne ha sett at et slikt visum ville ha gitt noen andre balansepunkt enn når man skal avgjøre alt på en ambassade i Pakistan. Det er veldig mange som inngår ekteskap uten å ha prøvd å leve sammen på like vilkår, uten å ha hatt muligheten til jobb, og der man inngår ekteskap fordi man vet at dette er den eneste måten å få prøvd å leve sammen på. Jeg vil at folk skal prøve å bo sammen før de inngår et papirekteskap som kanskje ikke er noe verdt når det kommer til stykket. Jeg vil gjerne at man prøver å få laget noen regler som gjør at Norge kan være et land der man kan ha venner, familie og andre på besøk på en ærlig og redelig måte, uten at man føler at man må gå en spissrotgang i byråkratiet. Jeg håper at statsråden har ambisjoner om å ha en helhetlig visumpolitikk, der vi kan vise allmenn folkeskikk overfor andre. Jeg håper vi har mulighet til å lage regler som gjør at alle de parene jeg har hørt historier fra, og alle de menneskene som har lyst til det, skal få mulighet til å leve sammen i Norge, at de ikke må flytte til utlandet for å kunne leve sammen.