Oppfordringa er tatt og forstått. Dette er et tema som Regjeringa jobber med, men som vi ønsker å legge ytterligere trykk på. Jeg har ved avslutningen av debatten lyst til å si at jeg tror at de fleste av oss vil innrømme at vi vil stå overfor noen kanskje ubehagelige valg når vi skal løfte fram dette feltet, fordi det rokker ved en del av våre egne holdninger. Noen har kalt det forutinntatte holdninger. Jeg mener at den største forutinntatte holdninga til dette spørsmålet er at man undervurderer omfanget av det. Det er også en forutinntatt holdning, etter min mening, at ikke menn i mye større grad har plassert seg sjøl inn i dette og tatt det ansvaret som menn åpenbart må ta. Det er helt åpenbart at både kvinner og menn utsetter barn for vold. Men de tallene vi har, viser at dominansen av menn som slår, er så enorm at enhver problematisering av kjønnsperspektivet i dette ikke må lede hen til å forkludre tiltak som helt klart er adressert til oss menn. Jeg mener faktisk også at det kanskje er på tide at nettopp menn i mye større grad også politisk går inn i disse spørsmålene. Så til spørsmålet fra representanten Andersen om det tosporede systemet som jeg prøvde å beskrive i mitt hovedsvar. Det er åpenbart at vi er nødt til å ha flere spor i forhold til hvordan vi håndterer saker om barn. Det skal jo ikke være sånn at barnevernet skal håndtere konflikter mellom foreldre der man f.eks. er uenige om hvor barnet skal bo fast, om hva slags omfang samværet skal ha, eller om hva slags innhold det skal være i samværet. Vi vil måtte ha to systemer som for så vidt kan håndtere mye av de samme standardene i forhold til bl.a. barnets beste. Spørsmålet her er jo i hvilken grad man skal ha kryssende punkter, hvor barnevernet eventuelt skal gå inn i det som egentlig er spørsmål som tilligger det mer ordinære rettslige systemet og ikke fylkesnemndene. Der har vi sagt at dette byr på utfordringer. Dette er problematisk. Det er ikke enkelt å gi umiddelbare svar på dette, men vi skal, som jeg sa i hovedsvaret mitt, vurdere tiltak også når det gjelder den problemstillinga. Selv om man har to systemer, betyr ikke det at man ikke fra barnevernets side kan vise god støtte, gi «support» og for så vidt være en medhjelper for f.eks. mor, i disse sakene. De kan hjelpe til med å få avklaring i samværssaker der man ser at det går galt. Det er der jeg mener at de kanskje har et potensial til å gjøre noe mer. Så vil jeg til slutt si at det kanskje mest ubehagelige vi vil bli konfrontert med i diskusjonen om vold mot barn og vold mot kvinner, er det forebyggende perspektivet. Det gjelder særlig spørsmålet om å få dette i fokus, om å få et hjelpeapparat for dem som slår, og ikke minst det representanten Molvær Grimstad og flere har vært inne på, spørsmålet om ruspolitikk. Det er helt åpenbart at med enkelte partiers ruspolitikk her i salen i forhold til f.eks. alkoholspørsmål, ville bl.a. volden mot barn vokse svært hvis man begav seg inn på deres linje. Der ligger det en stor utfordring for oss alle, særlig når vi nærmer oss julehøytiden.