Vårt utgangspunkt er at bedre kvalitet og omsorg må skapes ved å bygge ut fellestjenestene og ikke ved bruk av markedskreftene, dvs. konkurranseutsetting, eller det som med et mer pedagogisk uttrykk kalles fritt brukervalg. Hvis vi gjør eldreomsorgen til et marked der private firmaer skal konkurrere med hverandre ved å presse kostnader og effektivisere i stort og smått, fører det igjen til at man tar i bruk redskaper som minuttskjemaer, tidsmålinger, også kalt «stoppeklokkeomsorgen» i fjorårets debatt. Dette fører til et kostbart byråkrati av fakturaer, anbud, utfylling av skjemaer, bestillerkontorer osv. Hvis man samtidig kutter grunntjenestene til de eldre ned til et minimum, som hjemmehjelp én gang hver fjerde eller femte uke i Oslos bydeler, og så tilbyr de eldre som krever bedre kvalitet, å kunne kjøpe tjenester for 500 kr timen fra egen lommebok, så får vi et urettferdig system. På et direkte spørsmål fra TV2 i valgkampen om Kristelig Folkeparti ville tillate at private selskaper skal tjene penger på eldreomsorg, så svarte heldigvis Kristelig Folkepartis leder et klart og rungende nei. Dette er viktig, for det betyr at et bredt flertall her på Stortinget mener at debatten om kvalitet i pleie og omsorg ikke skal handle om konkurranseutsetting og privatisering og såkalt fritt brukervalg, men om hvordan vi kan bygge ut fellestjenestene med bedre kvalitet. For det som er viktigere enn at brukerne får velge hvilket firma som skal komme hver fjerde eller femte uke, er om de kan få hjemmehjelp, om vi kan få satt inn ressurser nok til at de får hjemmehjelp eller hjemmesykepleie når de trenger det. Det er dette som er avgjørende. Det er avgjørende å kunne få velge å bo hjemme, få nok hjelp til å bo hjemme så lenge man ønsker, at de som er ganske skrøpelige, men kan greie seg hjemme, får heis i blokka si, at de får nok tilgang til hjemmehjelp, og at de får nok hjemmesykepleie – uten at dette har noe med størrelsen på lommeboka å gjøre. Det er også avgjørende for tryggheten – for valgfriheten – at man kan velge å legge seg inn på sykehjem når det trengs. Her har vi fått et problem: Terskelen for å få plass på sykehjem er mange steder i landet blitt for høy. Dette gjelder bl.a. i Oslo og i Molde, som helse- og omsorgskomiteen besøkte i forrige uke. Man har fjernet køene og redusert antallet sykehjemsplasser ved å heve terskelen for å få plass på ventelistene. Det er ikke slik man skaper trygghet, reell valgfrihet og reell kvalitet for de eldre. Et kvalitetsløft innen pleie og omsorg bør også handle om å møte nye utfordringer. Jeg tenker bl.a. på at mange eldre som ikke er på institusjon, og som har tannkjøttsykdommer som ikke er stønadsberettigede, ofte kan få kjempestore tannlegeregninger, på til sammen titalls millioner kroner, etter å ha fått satt inn kroner eller broer eller fått foretatt rotfyllinger. Da må de som har dårligst råd, altfor ofte dessverre velge den billigste løsningen, nemlig å trekke tennene. Vi må bygge opp støtteordninger for dem som får slike store regninger, slik at de får råd til en anstendig tannbehandling og ikke får sin livskvalitet kraftig forringet ved å gå tannløse. En annen avgjørende oppgave når vi vil ha et kvalitetsløft i eldreomsorgen, blir å skape et bedre tilbud til de 70 000 hjemmeboende som ifølge en rapport fra Helse- og sosialdirektoratet i fjor høst lider av demens. Her trengs det kompetansebygging og økte ressurser landet rundt. Mange ektefeller og nære familiemedlemmer gjør en enestående innsats for sine nære som lider av demens, men de kan ofte slite tungt. Det er nå på tide å gi dem en ærlig fortjent håndsrekning, i form av bedre hjelp fra det offentlige. Bedre kvalitet og reell valgfrihet må skapes ved at vi tilfører kommunene nye ressurser, ved at vi gir bedre rom for gode fellestjenester, og ved at vi går sammen om å løse nye oppgaver, som f.eks. bedre felles tannhelsetilbud, bedre demensomsorg, bedre transporttjenester og nok sykehjemsplasser, uten for høy terskel for inntak.