Denne innstillinga omhandler i hovedsak forslag som følger opp Stortingets behandling av meldinga Kultur for læring, som er viktige skritt på veien fram mot realiseringa av Kunnskapsløftet. Det meste er ukontroversielt, så jeg skal innskrenke meg til å kommentere noen få av de spørsmålene som er omtalt i innstillinga. Det er ingen uenighet om at det er bekymringsfullt at antallet elever som begynner på videregående opplæring uten å fullføre utdanninga, viser tegn til økning. Det er derfor full oppslutning om Regjeringas forslag om å utvide retten til videregående opplæring for ungdom til å gjelde fram til utgangen av det året vedkommende fyller 24 år, og forslaget om å gjøre regelverket mer fleksibelt. Forhåpentligvis vil tiltakene føre til bedre gjennomføring i videregående opplæring. Det er også enighet i komiteen om å be Regjeringa komme tilbake med forslag om å innføre en generell rett til videregående opplæring helt uavhengig av alder. Dette spørsmålet har vært debattert lenge, og for mange virker det umiddelbart litt kunstig at man skal opprettholde en aldersgrense for unge samtidig som voksne født før 1978, men som helt eller delvis mangler videregående opplæring, har rett til kompletterende videregående opplæring. Nå er ikke saken fullt så enkel at man kan gå rett på et vedtak om dette. Det er derfor bra at Stortinget gir Regjeringa anledning til å utrede alle sider ved dette før en eventuell beslutning treffes. Målet må være at flest mulig fullfører videregående opplæring eller sikrer seg tilsvarende sluttkompetanse. Den saken som har skapt størst debatt i forbindelse med denne proposisjonen, er uten tvil forslaget om endringer i saksbehandlingsreglene for spesialundervisning. I debattens hete har det blitt hevdet at Regjeringas forslag egentlig betyr at man fjerner lovens rett til spesialundervisning. Dette er ikke riktig. Retten til spesialundervisning er opprettholdt i Regjeringas forslag, akkurat som komiteen forutsatte under behandlinga av Kultur for læring. Det er ikke saklig grunnlag for å hevde at Regjeringas forslag svekker elevenes eller de foresattes formelle posisjon i spørsmålet om spesialundervisning. Men samtidig gjorde Regjeringa et forsøk på å følge opp en annen del av komiteens enstemmige merknad i innstillinga til Kultur for læring, «samtidig som det må arbeides målrettet for å redusere bruken av den». Det er da også et mål å legge til rette for styrking av den alminnelige tilpassede opplæring for alle elever, også for å unngå at elever blir presset over i spesialundervisning der det ikke er nødvendig. Men spesialundervisninga skal være der som et sikkerhetsnett i situasjoner der skolen ikke kommer tilstrekkelig langt med den alminnelige tilpassede opplæringa. Nå må vi imidlertid konstatere at det ikke er politisk flertall for å endre saksbehandlingsreglene for spesialundervisning i tråd med Regjeringas forslag. Vi beholder altså dagens regler. Men sjøl om det ikke blir noen endring nå, syns det samtidig å være full enighet om at man ikke kan slå seg til ro med dagens situasjon. Det er vanskelig å trekke noen annen konklusjon når vi ser at flertallet fremmer forslag om en ny gjennomgang av spesialundervisningas plass i norsk skole. Det er vanskelig å se at enda en utredning skal kunne gi veldig stort faglig utbytte. Det er foretatt flere utredninger av de forskjellige sider ved det spesialpedagogiske feltet de seinere åra, og antakelig skorter det mer på motet og evnen til å fatte vedtak enn på kunnskap om den faktiske situasjonen. Regjeringspartiene nøyer seg derfor med å be Regjeringa om å følge med i utviklinga i bruken av spesialundervisning gjennom et aktivt tilsyn med skolene. Det er kanskje ikke så overraskende at Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet går imot Regjeringas forslag om å endre forskriftshjemmelen, sånn at man eventuelt kan komme tilbake med forslag i retning av friere skolevalg i videregående opplæring. Her er det en mistillit til valgfrihet og sjølbestemmelse som er ganske tydelig, sjøl om det dreier seg om valg mellom offentlige tilbud. Men det hadde vært en fordel om opposisjonen kunne nøye seg med å argumentere med fylkespolitikernes evne til å treffe valg – som var bedre enn elevenes og foreldrenes evne til å treffe valg – istedenfor å komme med ubegrunnede påstander om erfaringene fra Oslo. Det er ikke grunnlag for å si at erfaringene fra Oslo viser at fritt skolevalg gir «de fleste elever et mer snevert og segregert utdanningstilbud». For korthets skyld vil jeg nå nøye meg med å henvise til den dokumentasjonen regjeringspartiene gir i innstillinga, og nevner spesielt tre rapporter, LÆRINGSlabens rapport 68/2000, en rapport fra Sosiologisk institutt ved Universitetet i Oslo og i tillegg en litt eldre rapport som Fafo i sin tid utarbeidet. Helt til slutt: I dag åpner Stortinget for åremålstilsettelse av rektorer. Dette er en sak som da den ble lansert for noen år siden, skapte voldsom brudulje. I dag skjer det enstemmig og uten kommentarer, og jeg syns det er positivt at Stortinget nå er med på å fatte et framtidsrettet vedtak.