Aller først må jeg få lov til å gi uttrykk for at representanten Dahl nå treffer spikeren på hodet og snakker om det som opptar også meg. Det ville være utrolig lettvint nå å signalisere en full reversering av Stortingets tidligere vedtak og innbille opinionen at vi tar grep. I så måte er jeg glad for at et samlet storting står fast og sier at de begrunnelser vi har i forhold til kriminalpolitikk og sosialpolitikk, det Dahl nevner i forhold til renovasjon – jeg kunne nevnt andre latente funksjoner i strafferetten også – tar vi så på alvor at det er en setting og en situasjon vi som politikere tør å stå i, fordi dette opptar oss alle. Jeg er glad for at komiteen støtter forslaget i odelstingsproposisjonen om å utvide menneskehandelsbestemmelsen i straffeloven § 224, slik at det å utnytte eller forlede noen til å tigge gjøres straffbart. Lovforslaget er en naturlig oppfølging av opphevingen av løsgjengerloven, med den følge at alminnelig tigging vil bli avkriminalisert fra 1. juli i år. I stedet for å straffe den enkelte som tigger, vil straffeforfølgingen rettes mot bakmennene. Og jeg er helt enig med dem som også har kommet med berettigede oppfatninger og innsigelser i forhold til hvor komplisert det er å drive slik etterforskning. Dette er ingen lett materie. Vitner har det ikke med å snakke i denne type saker, verken de som rammes av den virksomheten som vi er opptatt av, eller de som står bak. Men det er ingen unnskyldning for at ikke politiet skal kunne gripe inn i denne type saker – jeg holdt på å si snarere tvert imot; det er jo nettopp da man skal ha et aktivt politi. Jeg er særlig opptatt av å bekjempe nettopp denne formen for organisert kriminalitet. Som ved andre former for handel med mennesker vil slik utnytting sette mennesker i en sårbar stilling som virker nedverdigende. Jeg er derfor glad for at komiteen støtter at omfanget av slik virksomhet ikke er avgjørende så lenge virksomheten har vesentlige skadevirkninger for dem som utnyttes og fornedres, og for dem som står midt oppe i den sosiale problematikken. Utviklingen i bybildet viser også at det er et klart behov for en slik utvidelse av menneskehandelsbestemmelsen. På tilsvarende måte som for prostituerte og gatemusikanter – som kan høres tilforlatelig ut, men det er det ikke – ser vi et økt inntog av tiggere. Mange av disse tiggerne har ikke synlige rusproblemer, de kommer ofte fra utlandet, og tiggingen deres synes til dels å inngå i en mer organisert virksomhet som styres av bakmenn. Som ved all annen form for organisert kriminalitet er det av avgjørende betydning å sette skytset inn mot bakmennene. Det er disse som trekker i trådene, og uten dem ville utnytting ofte ikke vært mulig. Lovforslaget har også fått bred støtte fra et klart flertall av høringsinstansene. For at forslaget også skal kunne omfatte flere former for utnytting som har klare likhetstrekk med tigging, f.eks. utnytting av gatemusikanter til å spille musikk mot vederlag, er lovforslaget utformet slik at «tvangstjenester, herunder tigging» omfattes av denne straffebestemmelsen. Denne utformingen vil også være i tråd med utformingen i FN-protokollen om menneskehandel. Ved først å oppheve løsgjengerloven for deretter å endre menneskehandelsbestemmelsen foretas det et justispolitisk omskifte, ved at man dels opphører med det som anses å være klassejustis, samtidig som man konsentrerer innsatsen mot dem som står bak og utnytter sårbare mennesker. Jeg er glad for at Stortinget samlet står bak et slikt omskifte. Jeg tror dette er viktig for å sikre rettsreglenes legitimitet og ikke minst framtidige effektivitet. Jeg mener at dette er et riktig omskifte. Alminnelig tigging bør bekjempes med sosialpolitiske – og ikke med kriminalpolitiske – virkemidler. I forlengelsen av dette vil jeg imidlertid understreke at en oppheving av tiggerforbudet ikke innebærer at det er fritt fram for tiggere til å ta i bruk ethvert middel i sin virksomhet. Jeg skal tillate meg å nevne noen hjemler som man har til disposisjon, kanskje også som en slags politisk advarsel i forhold til at nye lovregler ikke bestandig vil bøte på de problemene vi står overfor når vi ser hvordan vi i dag håndterer eksisterende lovgivning. Blant annet har man adgang til å bruke bortvisningshjemlene i politiloven overfor personer som tigger og prostituerer seg og samtidig begår straffbare handlinger, f.eks. ved å oppføre seg truende, straffeloven § 227, ved å forstyrre den alminnelige fred og ro eller ferdselen, straffeloven § 350, eller ved å opptre skremmende eller plagsomt, straffeloven § 390a. I medhold av politiloven § 7 nr. 1 kan politiet også gripe inn for å «stanse forstyrrelser av den offentlige ro og orden eller når omstendighetene gir grunn til frykt for slike forstyrrelser». Jeg holdt på å si at så flink har lovgiver vært. Jeg slutter meg derfor på det sterkeste til flertallet i komiteen som sier at den endrede situasjonen i Oslo medfører behov for en aktiv innsats for å møte utfordringene innenfor de rammene som eksisterende lovverk gir. Jeg har blant annet i møte med politiet og politiets organisasjoner oppfordret dem til å bruke de mulighetene som finnes i det eksisterende lovverket, både til å etterforske og til å gå i rette med virksomhet som rammes av disse paragrafene og § 224 – både hva gjelder utnytting til prostitusjon og nå også til tigging. Som følge av oppheving av straffebudet mot tigging, hvor politiet vil miste en bortvisningshjemmel, blir det i odelstingsproposisjonen videre vurdert om politiloven § 14 nr. 1 om politivedtekter bør utvides, slik at de kommunene som ønsker det, gis adgang til å bortvise personer som i «betydelig grad forstyrrer omgivelsene». Jeg vil i denne sammenheng presisere at en avkriminalisering har sin pris. Et enstemmig storting gikk inn for å oppheve tiggerforbudet, og nye bortvisningshjemler – i den grad de får et veldig vidt omfang – vil raskt kunne ses på som en snikinnføring av det samme straffebudet. Da må Stortinget ta stilling til om vi skal kriminalisere det hele igjen. Representanten Horne og flere har vært inne på at det er noe man faktisk ikke ønsker å gjøre. Jeg mener at vi derfor skal være varsom med den type lovgivning og heller si rett ut hva vi ønsker oss. Jeg er likevel klar over at signalene fra politihold går i retning av at det kan være et ytterligere behov for å utvide hjemler for å bortvise pågående tiggere i Oslo, hvor tiggervirksomheten har økt og i tillegg fått et noe annet preg som følge av flere utenlandske tiggere. Det samme gjelder prostituerte. Jeg tar signalene på alvor, og har bl.a. i møte med politiet og Oslo politidistrikt søkt å klargjøre hva usikkerheten skyldes, og hvordan rettssituasjonen nå bør avklares opp mot de hjemler vi allerede har. I så måte føler jeg at både det mindretallet som fremmer forslag, flertallet og Regjeringa har rimelig felles interesser i dette. Jeg vil oppfordre mindretallet til å gjøre om sitt forslag til et oversendelsesforslag, idet det faktisk kan oppfattes som å begrense arbeidsmandatet til Regjeringa noe. Vi er villig til å se på det og komme tilbake til Stortinget med eventuelle egnede forslag som skal kunne avklare helt å kunne gi bedre grunnlag for bortvisning, i den grad det er behov for å få klare hjemler i forhold til dette. I tråd med komiteflertallets anbefalinger vil jeg derfor vurdere nødvendige rettslige tiltak for å møte bekymringen knyttet til aggressiv og pågående prostitusjon og tigging. Dette gjelder både de rettslige tiltakene som flertallet har anbefalt, og også andre tiltak som kan gjøre noe med selve tilstrømningen av denne type virksomhet. Til slutt har jeg lyst til å si at forslaget fra Kristelig Folkeparti er et mandat som enhver regjering burde være løpende opptatt av. Det er vi. Mange av de problemstillingene som trekkes opp – særlig i innlegget til representanten Woie Duesund – er problemstillinger som vi selvfølgelig vil vurdere løpende, ikke bare opp mot tigging, men også opp mot en del andre sosiale fenomener. Men når jeg hører begrunnelsen for forslaget fra Woie Duesund, må jeg si at jeg synes den nettopp bærer preg av at man begir seg inn i det problematiske området som representanten Dahl veldig godt påpekte at vi ikke må begi oss inn i. Man begynner nå å peke i retning av at man ikke utelukker ny kriminalisering – som i stor grad rammer dem som står og tigger – og man drøfter spørsmålet om bortvisning, om utvisning. Ja, det er tiltak som man må vurdere. Men vi må være varsomme så vi ikke blir stående igjen med det. For det må vel være et etisk dilemma for Kristelig Folkeparti – og for alle partier – at det som på mange måter blir vår innsats i denne salen, egentlig bare er å få dem ut av landet så fort som mulig eller å få dem straffet, slik at de blir borte fra våre øyne. Jeg er ikke komfortabel med bare å gjøre det. Jeg mener at vi absolutt må ha flere virkemidler for å kunne gripe an en slik problemstilling, slik at vi ikke havner i den situasjonen man var i på 1800-tallet og tidlig på 1900-tallet overfor de borgere som fant det nødvendig å sette seg på Karl Johan med koppen.