Det er fristende å starte med en aldri så liten replikk til forrige talers veldig interessante innlegg. Jeg tror i hvert fall det er viktig å understreke at den meldingen som vi i dag behandler, knytter norsk politikk til en felles global politikk, hvor FN er i førersetet og hvor det er FNs målsettinger som blir styrende også for den norske politikken. Det tror jeg er veldig viktig - og så at alle giverland, alle rike land i verden, nå senker sine egne flagg og lar en internasjonal, global felles politikk komme i førersetet. Det som er mitt hovedanliggende i dag, er å gå litt tilbake til sist vi behandlet en melding om norsk utviklingspolitikk. Det er mange som har påpekt at det er så lenge som åtte år siden. Jeg vil heller fokusere på hvor mye som har skjedd i denne forholdsvis korte tidsperioden. Jeg mener det er særlig to ting som peker seg ut. For det første er det enda bredere aksept for at bistandspolitikk ikke kan ses isolert, at det handler om utviklingspolitikk, og at det er like viktig å integrere utviklingslandene - og særlig de minst utviklede landene - i verdenshandelen. Arbeidet for en friere og mer rettferdig handel er solidaritet på linje med bistand. Det er bare ved å gjøre begge deler at vi kan nå tusenårsmålene. Det andre jeg synes er slående når man går tilbake og ser i innstillingen fra 1996, er at begrepet «godt styresett» ikke er nevnt i den innstillingen i det hele tatt. Nå er dette begrepet helt sentralt. FNs generalsekretær, Kofi Annan, uttrykker det slik: Godt styresett - good governance - er kanskje den viktigste enkeltfaktoren for å utrydde fattigdom og fremme utvikling. Fokuseringen på godt styresett i utviklingspolitikken er vokst frem i erkjennelsen av at utvikling og fattigdomsreduksjon ikke kan skje uten at mottakerlandets myndigheter har fattigdomsreduksjon og økonomisk og sosial utvikling som målsetting. Det mener jeg også har vært en viktig svakhet med bistanden gjennom mange tiår, nemlig at man har tatt for lett på, til og med noen ganger overkjørt, mottakerlandets eget ansvar for utvikling. Bistand gjennom mange år har hjulpet mange mennesker i utviklingsland, uten tvil, men bistanden har ikke alltid greid å redusere fattigdom på varig basis. Det er det som må og skal være målet for utviklingspolitikken. Derfor er den nye fokuseringen på godt styresett det siste tiåret helt sentralt. Det er voksende global enighet om hvilke hovedelementer som må på plass for å oppnå godt styresett. Stikkord er demokratiske institusjoner, maktfordeling, rettsstatsprinsipper, respekt for grunnleggende menneskerettigheter, korrupsjonsbekjempelse og en økonomisk og sosial politikk som bidrar til å bekjempe fattigdom. Det å yte bistand og støtte til styresettreform er derfor også blitt en sentral del av norsk utviklingspolitikk. Faktisk er innsatsen på dette området mer enn 15 pst. av samlet norsk bistand, og andelen er økende. Innsatsen har også gitt gode resultater. Offentlig økonomistyring er f.eks. blitt langt bedre i flere av våre samarbeidsland på bakgrunn av denne strategien. I lys av at omfanget av korrupsjon på globalt nivå anslås av Verdensbanken til å være ca. 80 milliarder dollar hvert år, er det lett å forstå hvor viktig dette arbeidet er. Det er mulig å skille de landene som har godt styresett, fra dem som ikke har det. Vår verden er likevel mest nyanser i grått. Her er det definitivt mange gråsoner. Ulike land kan ha ulike nasjonale og kulturelle behov og løsninger. Utviklingen kan gå i riktig retning på ett område, f.eks. i bekjempelse av korrupsjon, og i gal retning på et annet område, f.eks. når det gjelder å styrke kvinners rettigheter. Da blir det viktig å studere helheten i utviklingen i mottakerlandene og studere utviklingen over tid. Men Norge har altså de seneste årene i flere tilfeller kuttet bistanden betydelig eller stoppet den helt når samarbeidsland har gått i feil retning med tanke på styresettkriterier. Zimbabwe, Tanzania og Bangladesh er eksempler på slike land. Høyre anser det som et viktig element i norsk utviklingspolitikk at vi foretar en streng vurdering av hvor bistandskronene våre skal anvendes. Det er rett og slett for å sikre at midlene får den effekt vi er opptatt av, nemlig å skape utvikling og bekjempe fattigdom. Derfor må vi også i fremtiden være villige til å gå i dialog med samarbeidsland dersom myndighetene ikke er seg sitt ansvar bevisst og lar utviklingen gå i gal retning. Da Stortinget sist behandlet en melding om utviklingspolitikken, var noe av Høyres kritikk nettopp at denne forståelsen for «godt styresett» ikke var god nok. Høyre skrev da i Innst. S. nr. 229 for 1995-1996: «På samme tid har de interne forutsetninger som nasjonale, kulturelle, økonomiske og politiske faktorer vist seg å ha grunnleggende betydning for hvordan bistandsinnsatsen vil fungere, og hvilken retning utviklingen tar.» Høyre mente at en slik tilnærming ikke gjenspeilte seg tilstrekkelig i norske prioriteringer. I dag, i 2005, er det ikke mulig å snakke om utviklingspolitikk uten å fokusere på mottakerlandenes egen politikk og strategi. «Godt styresett» er blitt helt sentralt i både det bilaterale og det multilaterale utviklingssamarbeidet. Jeg må da bemerke at det kan virke som om Fremskrittspartiet henger litt etter i 1990-tallets utviklingspolitikk, og at de ikke helt har fått med seg at det har skjedd svært mye på disse årene. Partiet er i innstillingen kritisk til stat til stat-samarbeidet og viser til, som de skriver, «den økende muligheten for korrupte regimer til å beholde makten ved hjelp av bistand». Jeg mener at denne meldingen vi i dag har til behandling, bærer bud om det motsatte, nemlig at mulighetene for korrupsjon og misbruk av bistandsmidler skal bekjempes. Fremskrittspartiet viser også til studier fra midten av 1990-tallet som viste at bistand førte til at mottakerlandene brukte egne midler på måter som ikke bidrog til å redusere fattigdom. Men det er jo nettopp dette PRSP-programmene - landenes egne fattigdomsstrategier - skal motvirke. De første ble innført så sent som i 1999, altså flere år etter at de undersøkelsene som Fremskrittspartiet viser til, ble foretatt. Etter mine begreper retter Fremskrittspartiets kritikk seg mot en utviklingspolitikk som ikke føres lenger, eller som iallfall fases ut. Godt styresett og nasjonale strategier i mottakerlandene for å redusere fattigdom har gjort at utviklingspolitikken har kommet et godt stykke videre i positiv retning i forhold til for åtte år siden, men vi er på ingen måte ved veis ende. Vi har ikke funnet fasiten. «Godt styresett» er et normativt begrep. Stortinget kommer sikkert til å ha mange diskusjoner om innholdet i det begrepet i årene fremover. Men vi er etter Høyres mening kommet et betydelig stykke videre i forhold til på midten av 1990-tallet. Derfor har vi ingen problemer med å støtte at bistanden skal og må holdes på et høyt nivå også i neste stortingsperiode.