Debatten i dag har vist, som vi også tidligere har vært innom, at det rår stor konsensus i norsk kulturpolitikk – unntaket er Fremskrittspartiet, som også i denne saken er på en annen planet. Det skal bli spennende å se samordningen mellom Høyre og Fremskrittspartiet fram mot valget i 2009 – mellom Olemic Thommessen, som jeg oppfatter som en representant for det verdikonservative Høyre, og Karin S. Woldseths og Ulf Erik Knudsens stemmer fra folkedypet – hvordan de skal forene kreftene til valget i 2009. Det skal bli spennende å se på de prioriteringene som kommer ut av det. Men på ett felt er de faktisk nærmere hverandre, og det er på det feltet som det ikke er stor konsensus om i norsk politikk, på mediefeltet. Dette er et spennende felt. For forbrukere er det helt fantastisk. Det er et mylder av tilbud, det er et mylder av kanaler på tv, det er aviser og nettsider, det er tidsskrifter, det er musikk, og det er film. I framtiden vil det vel være slik at vi mer og mer lager vår egen meny, i motsetning til den felles mediehverdagen som NRK gav oss inntil for få år siden. I framtiden vil det vel være slik at vi bare velger de smørbrød som vi liker. Vi vil sannsynligvis i stor grad kunne skjerme oss fra uønsket reklame. Resultatet har etter min mening også negative sider. De som vil, vil kunne velge lettfordøyelige kjendis- og kommersprogrammer på beskostning av fakta-, aktualitets- og nyhetsprogrammer, som vi tidligere kanskje har vært tvangsfôret til å se. Dette kan være hyggelig, men det er neppe noen styrke for den brede samfunnsdebatten. Nettopp i en slik situasjon er det viktig at vi har medieeierskapskontroll og pressestøtte. Dette er det beste virkemiddel og verktøy for å sikre meningsmangfold. Høyre og Fremskrittspartiet kutter drastisk i pressestøtte, og på det mediepolitiske området går de langt på vei i spann. Det ser vi også i årets budsjett. Vi ser av disse to partienes program at de kutter drastisk. En styrke ved det norske demokratiet har vært – og er – mangfoldet i medier, bredde i eierskap og mangfold i meninger. Dette er kvaliteter som må etterstrebes og styrkes og ikke gjøres om til en vare på et kommersielt marked. Det er jo ikke slik at de meningsberettigede avisene som sliter, mangler lesere. Det som er, er at de mangler penger, de mangler annonser. Annonsemarkedet er ikke noen demokratisk institusjon. Derfor mener jeg at meninger ikke må gjøres til en vare på et kommersielt marked for tilbud og etterspørsel.