Få områder er bedre egnet til mye prat og lite handling enn akkurat det vi snakker om nå. Her er det mange ender å ta tak i. Mange snakker om åpningstid som om det bare gjelder dem som ikke har tilgjengelighet til data, altså de som er gamle eller av andre årsaker ikke er operative på data. Forresten kan man jo godt være veldig god på data selv om man er gammel, men i alle fall gjelder det dem som av en eller annen årsak ikke er operative på data. Jeg vil si at det kanskje er helt andre grupper som har de største behovene. Tenk bare på barnefamiliene, tenk på dem som virkelig er i tidsklemma, de som har en tøff jobb, kanskje er ute i en operativ tjeneste hvor man ikke bør henge i mobilen sent og tidlig, de som skal hente i en barnehage, de som har barn som ikke er i SFO, men som faktisk er hjemme en periode før foreldrene kommer tilbake fra jobb, og som gjerne vil gjøre den perioden kortest mulig. Her er det nok ganske mange, også blant dem som vi tror er svært så operative, som har behov for endringer. Det var uttrykk for god vilje fra statsråden til å ta tak i ting. Men når man da fikk høre litt nærmere hva Regjeringen har tenkt å satse på, nemlig brukerretting, kvalitet, effektivitet, medbestemmelse, åpenhet og innsikt – tror jeg det var jeg noterte meg – kjenner jeg at tvilen griper meg ganske dypt. Felles for alle disse tingene er at det er utrolig vanskelig å lage parametere for dem. Det er utrolig vanskelig å måle når ting blir bedre på disse feltene. Det er felles for hele rekka. Hvordan måler man effektivitet? Hvordan måler man medbestemmelse? Hvordan måler man åpenhet og kvalitet? Det kan være veldig interessante øvelser å få til parametere på det. Jeg håper virkelig at på områder hvor statsråden nå vegrer seg for å være klar og tydelig, vil tydeligheten komme frem ved at vi etter hvert som sakene fremmes, virkelig får se hvordan disse tingene kan måles, hvordan vi kan se at det er mulig å komme videre på dette området, hvordan vi kan få til kanskje ikke bare en åpningstidsreform, men en tilgjengelighetsreform for offentlige tjenester. Vi vet jo at det var gjort et betydelig arbeid med DinSide fra Bondevik II-regjeringen. Vi venter spent på at DinSide skal bli en realitet. Det er ingen grunn til, tror jeg, at vi skal behøve å vente veldig lenge. Representanten Høie var inne på dette med behovet for å ha klare mål for å komme videre. Er det en erfaring vi vel har gjort oss, ikke bare i den regjeringsperioden som var, men nær sagt når det gjelder enhver endring i offentlig sektor, er det jo at når man forsøker å gjøre endringer av betydning, inntrer det – jeg vil nesten si som en naturlov – betydelige og ganske sterke beskyttelsesmekanismer. Det dreier seg ikke bare om tradisjonelle motforestillinger fra ansattes organisasjoner og liknende, men om de mekanismene som gjør seg gjeldende for hver og en av oss. Jeg tror de fleste av oss vil være enige i at når noen prøver å endre på hverdagen vår, så ønsker vi oss helst ikke for mange endringer, og vi beskytter våre revirer. Det å snu den store offentlige skuten er en kjempejobb. Jeg tror ikke man skal undervurdere viktigheten av å ha mål som er så klare og tydelige at store organisasjoner lett kan forholde seg til dem. Representanten Høie trakk frem et meget viktig poeng. Og som sagt, jeg blir litt bekymret når jeg får presentert mål som beskrives med nokså festformuleringsaktige floskler, hvor det er vanskelig å lage parametere, og hvor vi får høre at dette skal gjøres i nært samarbeid med ansattes organisasjoner. Det skal liksom gjøres ut fra en teambuilding-tanke. Det er mange som har brent seg ganske dyktig på det, og jeg håper ikke det vil skje med dette også. Vi ser frem til en god beskrivelse av parametrene for «brukerretting, kvalitet, effektivitet, medbestemmelse, åpenhet og innsikt». Jeg gleder meg!