Det kunne være fristende å gå løs på Inge Lønnings innlegg som han akkurat holdt, men det var i og for seg det foregående innlegget som fikk meg til å hoppe litt i stolen, når man der gikk til angrep på barnehageforliket. Jeg hadde i og for seg regnet med at debatten i dag kom til å være relativt bred, i og med at vi snakker om åndsverk, men at vi skulle komme til barnehageforliket, det synes jeg jo er oppsiktsvekkende. Jeg oppfatter ikke at det er uenighet i denne sal om at vi skal bygge flere barnehager, og at vi skal prøve å få en maksprisordning på det området. Problemet er innimellom å få departementet med på laget. Jeg har inntrykk av at det også kan være et problem i denne saken, for å trekke den parallellen. Ellers merker jeg meg i debatten at når Arbeiderpartiet, SV, Senterpartiet og Fremskrittspartiet ønsker å åpne for at vi skal kunne ta spor fra en CD og legge det over på MP3, er det ikke i tråd med opphavsrettsdirektivet. Men når regjeringspartiene lager en tilsvarende formulering, som i praksis er helt lik, er det helt OK. Kaoset blir komplett når Sonja Sjøli begynner å indikere at man kunne tenke seg å stemme subsidiært osv., og sier at prinsippene er de samme. Da forstår jeg ikke veldig mye av det. Jeg forstår heller ikke veldig mye av representanten Lønnings angrep på den formuleringen som flertallet har lagt seg på. Han sier at den ikke er uttømmende, at dette er vanskelig å tolke, osv. Hvis representanten Lønning hadde løftet blikket ett og to avsnitt opp, ville han ha sett at definisjonene står der. Og hvis han også hadde flyttet blikket over på neste side, ville han ha sett at det står tre, fire avsnitt som faktisk utdyper det som flertallet mener i denne sammenheng. Så det handler om å la være å kaste seg inn i debatten når man ikke har lest mer enn ett avsnitt.