Vi nærmer oss slutten av denne stortingsperioden, og jeg har hatt gleden av i fire år å være medlem av sosialkomiteen. Det har vært interessant. Men noe av det som har gjort meg mest fortvilet, har vært at vi ikke har greid å få til et bedre opplegg for barne- og ungdomspsykiatrien, og at vi stadig opplever svikt i den. Hele det politiske miljøet har hatt ambisjoner om at vi skal gjøre ting bedre, og det er selvfølgelig ikke sånn at ingenting har skjedd i løpet av fire år. Mye bra har skjedd. Men fortsatt er det et faktum at veldig mange barn og unge som har behov for tjenester fra barne- og ungdomspsykiatrien, ikke får det. Og jeg vil tro at noe av det mest uverdige ved det norske helsevesenet er at unge med denne type utfordringer ikke får den hjelpen de trenger. For en tid tilbake hadde jeg muligheten til å være med, som en flue på veggen, ved et inntaksmøte på en barne- og ungdomspsykiatrisk avdeling ved et sykehus her i Norge. Det er en av de sterkeste opplevelsene jeg har hatt, der jeg ble stilt overfor barn og unge med svært krevende skjebner. Og jeg føler en veldig sterk forpliktelse, både på egne vegne og på vegne av Arbeiderpartiet, om at vi må få gjort noe. Men så er utfordringen vår at når vi begynner å diskutere med de samme fagfolkene hva som skal gjøres, spriker rådene i alle retninger. Man kan diskutere med dem om det er behov for sterkere juridiske virkemidler, er det behov for å forsterke ventetidsgarantien? Er det brekkstangen vi kan bruke for å få på plass det vi ønsker oss? Ja, sier mange. Men så kan man snu seg litt rundt og finne sterke faglige innvendinger mot sterkere juridiske forpliktelser fordi mange mener at det vil virke mot sin hensikt. Når vi ikke er i stand til å oppfylle den loven vi har i dag, vil det bare gjøre situasjonen enda verre å styrke det juridiske rettighetsgrunnlaget. Så vil mange si at det er mangel på økonomiske ressurser. I neste sving vil de samme fagmiljøene si at nei, det handler ikke om mangel på økonomiske ressurser, det handler om mangel på fagfolk. Men man kan ikke bevilge seg fram til barne- og ungdomspsykiatere, dem må man utdanne, og det tar tid. Så er det mange som sier at nei, det er ikke mangel på fagfolk, men det er mangel på fagfolk som bruker tiden sin rett. Det er nok fagfolk, men de bruker tiden sin på alt annet enn å behandle barn og unge med psykiske lidelser. Så er det mange som sier at ja, det er mangel på retningslinjer for best praksis, for at vi så i neste runde møter fagfolk som sier at er det ett område der det ikke er mulig å utarbeide retningslinjer for best praksis, så er det innen barne- og ungdomspsykiatrien. Og slik går tiden. Jeg opplever at det politiske miljøet blir handlingslammet. Derfor har jeg og Arbeiderpartiet fremmet et forslag om at vi må få en sak til Stortinget med en helhetlig gjennomgang av barne- og ungdomspsykiatrien. Den saken må stille opp veldig klare målsettinger. Hva slags barne- og ungdomspsykiatri er det vi ønsker oss? Hva skal vi gjøre for å nå målene? Hvordan skal vi gjøre det? Hva koster det? Hvilke rettigheter skal vi gi barn og unge med psykiske lidelser? Når skal vi få det på plass? Dersom det å etablere sterkere juridiske rettigheter er et hensiktsmessig virkemiddel, er Arbeiderpartiet klar for å gå for det. Men hvis det er slik at disse målene best kan nås ved andre virkemidler enn forsterkede juridiske virkemidler, er det selvfølgelig greit for oss. Men nå må vi få fram en sak for Stortinget der det ikke kan herske noen tvil om at Stortinget nå blir handlingsrettet, for å rydde opp i barne- og ungdomspsykiatrien, slik at vi ikke opplever at vi om fire år – når man er i ferd med å avslutte en ny stortingsperiode – har en tilsvarende debatt.