For noen år siden besøkte en amerikansk journalist det sosialistiske paradiset med navnet Folkerepublikken Korea. Da han kom hjem, skrev han en sterkt ironiserende artikkel som lovpriste folkerepublikken og dens store leder Kim Il Sung, som tok seg av sine undersåtter på en slik måte at de slapp å tenke selv. Ja, selv hvilke sko de skulle bruke, ble bestemt av den store lederen, slik at folk flest slapp å plages med å ta en slik vanskelig avgjørelse, skrev journalisten med ironisk begeistring. Og fordi ironi av og til kan være vanskelig å forstå, førte hans artikkel til begeistring i Folkerepublikken, og til at den daværende ambassaden i Oslo fikk den oversatt til norsk og sendte den ut til alle norske aviser. Jeg vet ikke riktig hvorfor, men jeg kom til å tenke på denne lille historien da jeg hørte at Fremskrittspartiet ville la pappa Stat betale og mamma Kommune bestemme hvilken mat våre unger skal spise. Det er et glimrende forslag, for selvsagt må foreldrene slippe å ta en så vanskelig avgjørelse. Barna våre er for viktige til å tilhøre foreldrene alene. De tilhører jo egentlig staten. Hva de skal spise på formiddagene, må selvfølgelig bestemmes av ernæringsekspertene, av politikere, offentlig ansatte lærere, sosionomer og matpsykologer som kan påse at de får sunn og god og næringsrik mat, i samarbeid, naturligvis, med lokalhistorikere som kan påse at maten er i tråd med det beste i norske mattradisjoner, med «stort rom for lokal utforming og tilrettelegging», som det så glimrende er formulert i innstillingen fra mindretallet i komiteen. Hvis vi overlater dette til foreldrene, blir ungene feitere enn Jan Simonsen før de har fylt 15 år, og det kan vi ikke risikere. Det gode med forslaget er jo også at det fremmer likhet. Det gir grunnlag for felles opplevelser når alle elevene putter den samme maten i munnen på den samme tid – prikk like elever, i samme flotte skoleuniformer, som putter pølsene i munnen på kommando, for ikke å snakke om tranen. Det må jo virkelig være våre likhetsidealer. Problemet er jo bare at forslaget ikke går langt nok. For hva i all verden gjør man om kveldene? For å forhindre at slankekuren på formiddagen ender opp med potetgull og chips foran TV-en, kan vi kanskje innføre et folkekjøkken i alle bydelene og i alle kommunene, med tvungent frammøte? Jeg vet ikke, men det haster, før feilernæringen og overvekten og konsentrasjonsproblemene, som skyldes dårlige matvaner, får anledning til å utvikle seg for langt. Jeg setter min lit til at Fremskrittspartiet og de andre sosialistiske partiene kan klare å komme opp med en løsning. Det må jo være mulig å ta noen ideer fra andre land, ikke bare fra Finland og Sverige, men kanskje også kikke litt nærmere på Kommunist-Kina, på Folkerepublikken Korea eller Fidel Castros Cuba. For det må jo være noen ideer å hente der. Og så til slutt, i tilfelle at ironien er for vanskelig å forstå: Fremskrittspartiets representanter sier jo stadig vekk at Norge er verdens rikeste land. I verdens rikeste land burde det da være mulig for foreldrene å ha råd til og tid til å skjære noen brødstykker som skolemat til sine barn. Dagsavisen skrev søndag om en undersøkelse foretatt av Opplysningskontorene i landbruket. Den viser at åtte av ti foreldre med barn i grunnskolen syntes det var lett å smøre skolepakke. De fleste foreldrene mente også at det var lett å finne pålegg som passet til maten, og å lage skolepakken sunn og god. Undersøkelsen viser dessuten at 70 pst. av foreldrene brukte grovt brød i skolepakken. Så folk flest er jo altså ikke så dumme som Fremskrittspartiet og de andre sosialistiske partiene later til å tro. Skolen får sørge for tilstrekkelig med gymnastikktimer og nok tid til å nyte skolematen, men å pakke maten, det klarer foreldrene selv, og det er også vitterlig deres ansvar. Men selvfølgelig: Dette er et populært forslag. For vi mennesker er jo en gang skapt slik at vi gjerne sier ja takk når vi får noe som vi tror er gratis og gir oss litt mindre arbeid i tillegg. Men det er et bedrag. Ingenting er gratis. Selv ikke oljepenger kan brukes to ganger, selv ikke av Carl I. Hagen eller av Fremskrittspartiet. Gratis skolemat må betales gjennom skatteseddelen til syvende og sist. Men det er lenge siden det var noe argument for Fremskrittspartiet. Og så helt til slutt, siden dette sannsynligvis er mitt siste innlegg noensinne på denne talerstolen, så vil jeg ønske spesielt mitt gamle parti, Fremskrittspartiet, lykke til videre på ferden mot det sosialistiske paradiset, der staten tar vare på oss fra vuggen via skolefrokosten til graven.