På mange områder kom regjeringen Stoltenberg – den sittende – til dekket bord høsten 2005. Ikke minst gjelder dette innenfor arbeids- og sosialpolitikkens område. For hvordan er det Regjeringen selv, i velferdsmeldingen, beskriver situasjonen i Norge i 2006, etter fire år med det de kalte en Høyre-dominert regjering? Jeg siterer: «Norge er mulighetenes samfunn. De aller fleste som lever i Norge har en trygg økonomi og en høy materiell velferd. Arbeidsløsheten er lav og yrkesdeltakingen er høy. Vi har et høyt utdanningsnivå, en effektiv økonomi og relativt små forskjeller mellom folk.» På vegne av tidligere finansminister Per Kristian Foss og det forrige stortingsflertallet takker jeg for den attesten. Jeg synes det er greit å kvittere ut dette innledningsvis, fordi vi den senere tid er blitt svært vant til at de rød-grønne har utviklet en lei tendens til å hevde at alt som går galt, er andres skyld, og at alt som går godt, er deres fortjeneste. Nok om det. Det som virkelig burde bekymre og skape en heftig politisk debatt, er det faktum at mellom 700 000 og 800 000 nordmenn i arbeidsfør alder står utenfor arbeidslivet. Etter Høyres oppfatning er dette velferdssamfunnets største utfordring og nederlag. Ansvaret for at det er blitt slik, må nok et samlet politisk miljø bære. Jeg skal ikke engang forsøke å fordele skyld og ansvar, bare slå fast følgende: Denne situasjonen roper på politisk lederskap, politisk mot og vilje til å tenke helt nytt. Og i denne kampen burde alle gode krefter stå sammen om å få til resultater. For vi kan ikke lenger stilltiende godta eller se på det uverdige, det totalt uakseptable, som ligger i at vi som samfunn lar mennesker som både kan og vil bidra, falle ut av arbeidslivet. Der mennesker i dag møtes med tilbud om penger, mot at de forholder seg passive og er borte fra arbeidslivet, vil Høyre snu politikken på hodet: Vi vil gi alle dem som vil og kan, en ny sjanse til å komme seg på bena igjen, til å bli selvstendige mennesker som ikke er avhengige av det offentliges velvilje for å sikre egen velferd. En ungdom på 18 år som kommer på sosialkontoret, skal ikke få tilbud om sosialhjelp, vedkommende skal få tilbud om jobb. En 45-årig uføretrygdet som har lyst til å prøve seg i arbeidslivet, skal ikke miste uføretrygden, men få en ny sjanse. Kanskje han eller hun er i stand til å jobbe to dager i uken og være uføretrygdet de tre andre. Flott! Det kan være en ny start. En 67-åring som verken har lyst til eller behov for å gå av med pensjon, skal ikke måtte gjøre det. Ei heller skal han eller hun bli straffet økonomisk for å fortsette å jobbe. En 35-åring med topp utdannelse, men med nedsatt funksjonsevne – det noen vil kalle funksjonshemmet – skal ha et såkalt Green Card, eller garantibevis, som dokumenterer at det offentlige vil stille opp og dekke utgiftene til tilrettelegging av arbeidsplassen. Jeg er overbevist om at de fleste av dem som i dag mottar trygd eller andre ytelser, faktisk ønsker å bidra i arbeidslivet. Selv om mange som har stått utenfor arbeidslivet i mange år, kan ha mistet selvtillit og troen på seg selv og ikke føler at de er i stand til å bidra 100 pst. i arbeidslivet, så kan en 40, 60 eller 75 pst. stilling være langt bedre enn å havne helt på utsiden. For jobb og aktivitet er viktig for de aller fleste av oss. I tillegg til den økonomiske siden av saken er det selvfølgelig slik at det sosiale fellesskapet på arbeidsplassen er avgjørende for selvfølelse og personlig utvikling. Derfor har Høyre tatt til orde for at alle som er fysisk og psykisk friske og i stand til å jobbe, må få en rett og en plikt til å komme i aktivitet. Det offentlige må kunne stille krav til den enkelte, og den enkelte bør kunne kreve individuell hjelp på veien tilbake til arbeidslivet. I en situasjon hvor både offentlig og privat sektor nærmest skriker etter arbeidskraft, har vi nå en bedre mulighet enn noen gang til å inkludere utsatte grupper i arbeidslivet. Greier vi ikke dette nå, greier vi det aldri. Derfor har Høyre i sitt alternative statsbudsjett prioritert en rekke tiltak. La meg nevne noen: uføretrygd som lønnstilskudd over hele landethele 1 000 nye tiltaksplasser for yrkeshemmede utover Regjeringens forslaghalv arbeidsgiveravgift for nye lærlingerulike arbeidstreningsprosjekterskreddersøm, grønn omsorg og «Snu i døra»-prosjekterfattigdomsrettede arbeidsmarkedstiltakarbeidsrettede tiltak for mennesker med psykiske lidelser osv. Summen av alt dette, og mer til, gjør at jeg nøkternt kan slå fast at Høyre har en mer offensiv satsing mot fattigdom enn hva regjeringspartiene har levert – dette fordi våre tiltak er flere, mer målrettede og i sterkere grad enn Regjeringens fokusert både på å bekjempe fattigdom for dem som er fattige i dag, og å forhindre at nye mennesker skal havne i fattigdomsfellen. Totalt satser Høyre 125 mill. kr mer enn Regjeringen på fattigdomsbekjempende tiltak. Selv om Regjeringens fattigdomspakke også inneholder flere isolert sett gode forslag, blir det noe tafatt over det hele når de to største postene kan karakteriseres som kreativ bokføring og det å overlate regningen til andre. Skal vi nå målet om et langt mer inkluderende arbeidsliv, uansett IA-avtale eller ikke, og lykkes med å gi mange av de 700 000 – 800 000 som i dag står utenfor, en ny sjanse, må det tenkes nytt. Det må tas noen djerve grep, og en del politiske kjepphester må settes på stallen. Og ikke minst er det viktig at de ulike politikkområder ses i sammenheng, og at de politiske løsninger på ulike sektorer og saksfelt trekker i samme retning: Derfor må en aktiv fattigdomspolitikk rettes inn mot at de som kan, blir stimulert til å komme seg i arbeid.Derfor er det viktig at det føres en skattepolitikk som gjør at det lønner seg å jobbe.Derfor er det viktig at det føres en velferdspolitikk som gjør at det ikke er mer lønnsomt å gå på trygd eller få stønad enn å jobbe.Derfor er det viktig at pensjonssystemet premierer dem som står i jobb lenger, og ikke stimulerer folk til å gå av så tidlig som mulig.Vi må stille krav, også til våre nye landsmenn, om at i Norge skal det være slik at alle skal yte for å nyte godt av det norske velferdssamfunn.Og sist, men ikke minst må vi ha et lovverk som gjør terskelen inn i arbeidslivet lavest mulig for utsatte grupper. For å trygge og videreutvikle velferdssamfunnet er det helt avgjørende at vi lykkes med gjennomføringen av NAV-reformen. Denne reformen, som regjeringen Bondevik II foreslo og fikk vedtatt, har nå dagens rød-grønne regjering gleden av å gjennomføre. Jeg tror og håper at Regjeringen vil gjennomføre denne reformen på en god måte. De hovedgrep som vi har sett så langt – gjennom velferdsmeldingen – lover godt. Høyre ønsker seg imidlertid en tydeligere og sterkere fokusering på at det skal lønne seg å jobbe, og at det ikke skal lønne seg å gå på trygd eller få stønad, samt et større tempo i gjennomføringen av NAV-reformen. Jeg kan i hvert fall love at Høyre skal være konstruktiv og bidra til at NAV-reformen blir en suksess, først og fremst for brukerne, at reformen sikrer at flere kommer raskere tilbake i arbeid og aktivitet, samt at tilbudene skal bli enklere og bedre tilpasset den enkeltes behov. Avslutningsvis føler jeg behov for å komme med et lite hjertesukk, også – og ikke minst – på bakgrunn av deler av det vi har hørt i debatten så langt. Den politiske retorikken mange av de rød-grønne representantene betjener seg av i den offentlige debatt – ikke alle, men mange – er dessverre preget av misunnelsesprinsippet, hvor en er mer opptatt av å ta fra de rike enn å gi til de fattige. Det høres ofte ut som om engasjementet er langt sterkere når de snakker om at vi har for mange rike, enn når de snakker om at vi har for mange fattige. Venstresiden har tradisjonelt vært mer opptatt av å holde mennesker igjen. Men vi hjelper faktisk ingen, og i hvert fall ikke de fattige, ved å forsøke å holde de rike og ressurssterke nede. På vegne av Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre vil jeg ta opp de forslag som fremgår av innstillingen på side 49.