Jeg vil også gjerne berømme representanten Lønning for å reise denne interpellasjonen. Mennesker som er blitt syke, eller som har fått en skade, må møte et helhetlig behandlingstilbud med fokus på forebygging, behandling og rehabilitering. Dette må gjelde alle, uansett alder, type funksjonsnedsettelse og diagnose og videre uavhengig av den enkeltes evne til arbeid. Rehabilitering må ta utgangspunkt i respekten for menneskeverdet og også menneskets rett til selv å bestemme over vitale livsforhold og til å formulere egne mål. Når vi ser hvor viktig habilitering og rehabilitering er for den enkelte, har også jeg store forventninger til Regjeringens varslede rehabiliteringsstrategi. Med mange innspill fra brukergrupper i ryggen hadde også jeg gjerne sett at det var en plan eller en stortingsmelding, for, som interpellanten har redegjort for, det er store mangler i rehabiliteringstilbudet til landets innbyggere. Dette har også statsråden påpekt. Men det viktigste er jo hva den strategiplanen som det nå er vedtatt skal komme, inneholder. Personlig mener jeg at rehabilitering må få en sterkere stilling i lovverket. Dette vil jeg komme tilbake til i forbindelse med et eget representantforslag som jeg har framsatt. I dag er retten til rehabilitering nedfelt i loven som et underpunkt eller som en definisjon av helsehjelp, som riktignok er rettighetsfestet, slik også representanten Lønning presiserte. Men rehabilitering fortjener en langt mer synlig og selvstendig plass i lovverket. Det bekreftes også av flere pasientorganisasjoner. Og nettopp det at rehabilitering ikke fungerer i dag for mange pasienter og mange pasientgrupper, tilsier at loven ikke er eller oppfattes som sterk nok. Sykdomsbildet i Norge forandrer seg. Forekomst av kreft og diabetes type 2 øker, og det blir stadig flere eldre. Et økende antall mennesker med kreft og kroniske sykdommer lever med sin sykdom i mange år og lærer å mestre mye selv. For å møte disse utfordringene må man fokusere mer på å sette pasientene i stand til å mestre egen sykdom og funksjonssvikt i dagliglivet, og også på forebyggende og helsefremmende tiltak, i samfunnet generelt og i forbindelse med sykehusopphold spesielt. Å redusere lidelse og øke livskvalitet er et viktig mål for den enkelte, samtidig som vi vet at det kan være god samfunnsøkonomi i svært mange tilfeller. Redusert behov for framtidig behandling, framtidig pleie, medisiner, større mulighet til å være i arbeid og til deltakelse ut fra egne preferanser og muligheter er ønskede effekter av god rehabilitering. En undersøkelse ved Feiringklinikken viste at bare én av fem som får en alvorlig hjertehendelse, deltar i hjerterehabilitering. Lungerehabilitering reduserer akuttinnleggelse i sykehus for personer med KOLS. Det kan også dokumenteres. En undersøkelse fra 2004 utført av Riksrevisjonen, om effektiviseringspotensial i sykehusene, viste at når det gjaldt hofteoperasjoner, benyttet de mest effektive sykehusene rehabiliteringsinstitusjonene som en integrert del av behandlingen. Det må bli slik at en pasient ikke defineres som ferdigbehandlet når en operasjon er utført. Også rehabilitering er en viktig del av behandlingen. I mange tilfeller er det avgjørende å komme i gang med rehabiliteringstiltak kort tid etter at sykdom eller skade har inntruffet, bl.a. for å gjenvinne tidligere funksjonsnivå, eventuelt for å gjøre funksjonstapet så lite som mulig. Dette vil i neste omgang kunne forhindre hyppige reinnleggelser i sykehus. Raskere tilbud vil også kunne innebære spart lidelse og sparte helseutgifter. Rehabilitering har ikke hatt tilstrekkelig prioritet verken i kommunene eller innenfor spesialisthelsetjenesten, noe som også påpekes i Nasjonal helseplan. Til slutt vil jeg nevne at forskning er viktig, som også statsråden var inne på. Helt til sist vil jeg påpeke det sentrale i at rehabiliteringen inkluderer pårørende. Lærings- og mestringssentrene spiller en viktig rolle i dette arbeidet. Økt kunnskap og informasjon om egen sykdom og situasjon, i samarbeid med pårørende, er også av stor betydning.