Der jeg vanligvis er ansatt, i Kirkens Bymisjon, kaller vi av og til noen hendelser for en styrelse. Det forrige innlegget handlet jo om forskning og innovasjon, og det er det jeg skal snakke om. Det kan virke som om representanten som hadde ordet før meg, med glede hadde fordypet seg i Bondevik II-regjeringens budsjett: Når vi ser på det budsjettet og de signalene som kommer fra Stoltenberg II-regjeringen, ser vi at det på to viktige områder som handler om langsiktighet, om forutsigbarhet og om det å skape verdier for framtiden og å bygge sivilisasjonen, er gjort to viktige grep. Det ene store grepet er at man i de budsjettrundene som foregår, har foreslått å redusere avsetningen til Fondet for forskning og nyskaping med 25 milliarder kr. Det beløpet – og avkastningen av det beløpet, ca. 900 mill. kr i 2007 – er ikke hovedtyngden av norsk forskning, men det er den kjernen som skaper langsiktighet og forutsigbarhet på et politikkområde hvor en ikke kan regne med at populistiske vinder bringer fram at noen tar bølgen for å satse på det. Er det noe område som krever langsiktighet og politisk vilje, er det viljen til å holde forskningen i fokus. Det er et område som er en test på politikeres evne til å gå forbi det kortsiktige. Akkurat på samme måten som at en i miljøpolitikken må ha et slikt perspektiv, så har forskningspolitikken det perspektivet. Her har Stoltenberg II-regjeringen valgt å gi to signaler. Det ene har jeg vært innom, det er det signalet hvor man kutter i Forskningsfondet. Det rammer ikke noe budsjett i 2006, men det rammer budsjettet i 2007. Alle vet vi hva det handler om: Det handler om sosialøkonomenes resonnement om langsiktige bindinger i budsjettet. Og på noen områder må man ha langsiktige bindinger. Det var det som skjedde da Stortinget i sin tid, under Bondevik I-regjeringen, vedtok å lage et forskningsfond: Det var nettopp for å skape en langsiktighet. Og det å ta ned dette fondet har skapt uro blant alle dem som er avhengige av å tro på at framtiden skal være forutsigbar. Det andre grepet er ikke like stort i verken beløp, avsetning eller når det gjelder virkningene på en budsjettramme. Det er det som er skjedd under Næringsdepartementet i kutt på Innovasjon Norge, på SIVA og ikke minst på kapittel 920, som går på oppdragsforskning, forskning som næringslivet kan styre. Og det er ganske bemerkelsesverdig, fordi den regjeringen som sitter nå, hadde en kritikk til den forrige regjeringens forskningsmelding. Den trodde ikke på den forrige regjeringens melding i troen på at norsk næringsliv kunne bidra i forskning. De var svært skeptiske til det. Og hvis en er så skeptisk som en var, hvorfor i all verden kutter man da på virkemidlene som nettopp er lagt der for å stimulere næringslivet, og til å vokse? De av oss som kjenner en del av det næringslivet, kanskje spesielt i denne store byen, vet jo at det nå er en kraftig understrøm av folk som synes det er en stor ting å skape en jobb for seg selv og skape en jobb for andre. Og så, nettopp på det området, velger man å kutte – ikke store beløp, men det er nettopp derfor det er så ufattelig, fordi man da nettopp gir de gale signalene. Man gir signalene som går i stikk motsatt retning. Hvis man skal sette det i kontrast, må en jo gi anerkjennelse på mange måter til partiet SV, som under forskningsmeldingens behandling i forrige storting nettopp gikk inn for at fondet burde vært på 70 milliarder kr. Det første som skjer når SV kommer i regjeringsposisjon, er at fondet krymper fra 75 til 50 milliarder kr. Og på det punktet hvor man er kritisk – man tror altså ikke at næringslivet kan levere nok – foretar man et kutt. Når jeg velger å snakke om dette emnet, er det fordi jeg har lovet meg selv at dette emnet skal jeg snakke om så mye at det til slutt blir bortimot umulig i den kampen som foregår på budsjettkonferanser, det være seg her eller der, å foreta den type grep senere. Det skal ikke være mulig i Norge å svekke det som er langsiktigheten, og som har i seg både det å være sivilisasjonsbyggende når det gjelder grunnforskningen, og det å være skapende for næringslivet når det gjelder hvordan grunnforskning og anvendt forskning kan gi arbeidsplasser. Det er jo nettopp de arbeidsplassene som ikke er født, altså de arbeidsplassene som er i ferd med å bli skapt, som skaper framtiden. Det er nettopp dette grepet som er avgjørende for Norge for at vi skal kunne se framover i en periode hvor vi ikke har oljeinntektene. Og den regjeringen som sitter nå, og den forrige, har det til felles at den ønsker ikke å kaste oljepenger etter folk, den ønsker å opptre ansvarlig på det området. Nettopp fordi man er ansvarlig, var kuttet i Forskningsfondet overraskende – og jeg vil si skuffende – fordi det er mulig å sikre dette nettopp i en langsiktighet. Senere i dag vil det bli votert over et forslag fra Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre som nettopp gir en sjanse til å markere om en fortsatt skal sende forskerne der ute – og husk på at mange av forskerne, stipendiatene, er vår tids proletarer, det er mennesker som for en luselønn sliter med et samfunnshjerte bankende dypt inne i seg, og som tror på det å bygge samfunnet – et godt signal eller et dårlig signal. Det er spørsmålet. Sjansen er der!