Sjølv om Noreg er eit godt land å bu i, skal det bli eit endå betre land å bu i. Verdiskaping og produksjon er avgjerande for gode offentlege velferdstilbod. Derfor må me vere opptekne av å skape før me deler. Noreg har vore eit råvare- og industrisamfunn. Det skal me bere med oss inn i framtida. Vår konkurransekraft ligg framfor alt i at me har ei befolkning som kan mykje. Kompetanse og kunnskap er avgjerande for ei slik utvikling. Samstundes må me vere villige til å ta aktive grep i næringspolitikken. Industriutviklinga har dessverre vore prega av nedgang i mange år, og fleire lokalsamfunn slit med å bevare industrisysselsetjinga. Denne utviklinga er me no i ferd med å snu. Næringspolitikken må i større grad bli regional. Derfor må det utviklast regionale verdiskapingsmiljø, der råvareleverandørar, finansinstitusjonar og kompetansemiljø spelar saman. Med andre ord: Det må etablerast regionale samarbeidsarenaer mellom forskings- og utviklingsmiljø på den eine sida og næringslivet på den andre sida. Me må styrkje samarbeidet mellom næringsliv, forsking og myndigheiter, og det må satsast meir midlar på forsking og utvikling. Den raud-grøne regjeringa har store ambisiøse mål i ei slik prioritering. Det er viktig for norsk næringsliv og industri å ha stabile og føreseielege økonomiske rammevilkår. Ei raud-grøn regjering – som òg er ei fleirtalsregjering – vil bidra til ein politikk som kan gje slik tryggleik, langsiktigheit og føreseielegheit. Ein slik stabilitet var det ikkje mogleg å få til i den perioden me har lagt bak oss, der interpellanten sitt parti var med og styrte. Arbeidarpartiet trur ikkje på ideologisert næringsnøytralitet og passivitet, slik den førre regjeringa gjorde. Derfor vil me vere aktive og bidra til å skape gode rammer for å utvikle framtidas industripolitikk. Det handlar ikkje om å subsidiere ulønsam industri, slik mange vil påstå, men derimot om å satse offensivt for å utvikle lønsame næringsgreiner, altså lønsam industri. Dagens industriproduksjon må ha gode rammevilkår og må setjast i stand til å utvikle ny og framtidsretta verksemd. Innovasjon Noreg og SIVA er gode verktøy i så måte. Derfor må rammene for desse områda utvidast, og vilkåra må forbetrast. Det blir billeg retorikk å hevde at Regjeringa har kutta i desse verkemidla, slik interpellanten gjentekne gonger påstod. Sanninga er at løyvingane til desse områda har fått ein kraftig auke i 2006, slik statsråden òg var inne på – rett nok ikkje så mykje som den avgåtte regjeringa gjorde framlegg om, men likevel ein auke det står respekt av. Det var på mange måtar ein pussig situasjon sist haust. For det første hadde me ei regjering som i heile perioden ikkje hadde interesse av å styrkje dei offentlege verkemidla – ikkje før ho i prinsippet hadde gått av etter valet. For det andre var filosofien at marknaden skulle ordne opp utan offentleg innblanding. Slik eg forstår representantane for desse partia no, er det mangel på verktøy som blir etterlyst, og det er bra. Mitt svar er at Innovasjon Noreg og SIVA kanskje er det viktigaste verktøyet i så måte. Vår evne til innovasjon og nyskaping i norsk økonomi er påverka av mange forhold. Dersom Regjeringa skal lykkast i dette arbeidet, må me sørgje for at dette blir teke vare på i den totale politikken som blir ført. Eg tenkjer her på område som utdanning, forsking, infrastruktur – og med infrastruktur meiner eg veg, bane og breiband – og regional utvikling, for å nemne noko av det som er avgjerande for å lykkast. Statleg eigarskap er viktig for norsk industri og norsk næringsliv. Staten som stor kapitaleigar må spele ei aktiv rolle i norsk næringsliv. Statens bedrifter må vere leiande når det gjeld samfunnsansvar. Den statlege eigarskapen må gjerast meir kompetent, ryddig og aktiv samtidig som ein må unngå uheldig samanblanding av roller. Dette er saker Regjeringa vil kome tilbake til ved eit seinare høve. Eg vil til slutt berre seie at Regjeringa skal levere gjennom ein heil fireårsperiode.