På bakgrunn av at man har sett en stadig økende – og ny – bruk av utbyggingsavtaler, foreslår Kommunal- og regionaldepartementet i Ot.prp. nr. 22 for 2004-2005 å lovregulere bruken av slike avtaler i plan- og bygningsloven. I dag er ikke utbyggingsavtaler direkte regulert gjennom lovgivning. De mest tungtveiende argumentene for å foreta en slik lovregulering er at man ønsker å forhindre større kostnadsoverveltninger på boligkjøper samt sikre en nødvendig grad av forutsigbarhet for utbyggere og kommunene. Alle partiene i komiteen er enige om at det er behov for å stramme vesentlig inn på kommunenes bruk av utbyggingsavtaler, da i hovedsak avgrenset til tiltak som går under betegnelsen sosial infrastruktur. Utbyggingsavtaler har vært i bruk i mange år, og er mest aktuelt i pressområder med stor tilflytting og med høye tomte- og boligpriser. Med en utbyggingsavtale menes vanligvis en avtale som inngås mellom en kommune og grunneier eller utbygger, og som gjelder vilkår og forhold vedrørende utbygging av et tomteområde til boligformål, og hva utbygger må forplikte seg til å gjøre i forbindelse med tillatelse til utbygging. Det mest vanlige innholdet i en utbyggingsavtale har hittil vært at utbygger eller grunneier forplikter seg til å opparbeide og/eller finansiere den nødvendige tekniske infrastruktur som vei, vann og avløp. Den tradisjonelle bruken av utbyggingsavtaler, som altså oftest har gått ut på at utbygger eller grunneier har måttet besørge vei, vann og avløp, sykkel- og gangstier osv. , har vært akseptert og lite omtvistet, og slike avtaler har vært brukt i over 30 år i enkelte kommuner allerede. I de senere årene har man imidlertid sett at bruken av utbyggingsavtaler har tatt en ny retning, ved at utbygger i stadig økende grad også har måttet påta seg å besørge eller delfinansiere såkalt sosial infrastruktur som skoler, barnehager og sykehjem i enkelte kommuner. Det er derfor denne nye retningen som bruken av utbyggingsavtaler har tatt i forbindelse med krav om at utbygger besørger også sosial infrastruktur, som i all hovedsak har vært direkte medvirkende til økt debatt, og som har presset fram et behov for å vurdere lovregulering av utbyggingsavtaler. Komiteen viser til at spesielt presskommuner, med stor tilflytting og en rask økning i innbyggertallet, ofte blir stilt overfor et betydelig finansieringskrav på grunn av den storstilte utbyggingen av skoler, barnehager, sykehjem, veier, vann- og avløpsnett osv. som en rask befolkningsvekst medfører. En slik rask utbyggingstakt kan skape store finansieringsutfordringer og bidra til et betydelig press på kommuneøkonomien. Utbyggingsavtaler blir derfor ofte brukt for å avlaste presskommunenes egenfinansieringsbehov i forbindelse med utbygging av enten teknisk eller sosial infrastruktur som kommunen ellers ikke har direkte lovhjemmel til å kreve gjennomført eller finansiert av utbygger eller grunneier ved utbyggingsprosjekter. I innstillingen er en enstemmig komite av den oppfatning at kommunenes finansieringskostnader relatert til sosial infrastruktur fortrinnsvis skal finansieres av kommunens egne inntekter og ikke av utbygger eller grunneier, og altså dermed til sist boligkjøper. Her er det viktig å presisere at utbygger eller grunneier som oftest vil måtte velte økte kostnader til utbygging av sosial infrastruktur, som f.eks. det å bygge en ny skole, over på den enkelte boligkjøper. Dette kan fordyre en bolig med f.eks. 100 000 kr – men også mer eller mindre enn dette beløpet, selvsagt. I departementets forslag til lovregulering er det imidlertid ikke satt noe absolutt forbud mot at sosial infrastruktur kan inngå i utbyggingsavtaler. Departementet har altså ikke sett det som hensiktsmessig å foreslå et absolutt lovforbud mot sosial infrastruktur i utbyggingsavtaler, og departementet har derfor utformet lovforslaget slik at det under visse forutsetninger også skal kunne stilles krav om at sosial infrastruktur kan inngå i en utbyggingsavtale. Komiteens flertall, bestående av Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, SV og Senterpartiet, er imidlertid ganske uenig med departementet på dette området, og disse partiene skriver følgende i sine merknader på side 2 i innstillingen: «Flertallet vil derfor legge til grunn at det settes et klart skille mellom sosial infrastruktur og teknisk infrastruktur i lovreguleringen vedrørende utbyggingsavtaler. Formålet med et slikt skille er at det som kan defineres som sosial infrastruktur ikke skal være tillatt finansiert i en utbyggingsavtale.» Dette flertallet forutsetter videre at om det eventuelt oppstår tvil om hva som kan regnes som henholdsvis teknisk infrastruktur og sosial infrastruktur, kan dette avklares nærmere gjennom forskrift. Videre står det på side 4 i innstillingen: «Komiteens flertall, medlemmene fra Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Senterpartiet, støtter Planlovutvalgets forslag om å avgrense bruken av utbyggingsavtaler til kun å omfatte tiltak som kan defineres som teknisk infrastruktur. Dette vil skape klare rammer for innholdet i utbyggingsavtaler og bidra til forutsigbarhet for utbygger samt forhindre store kostnadsoverføringer til boligkjøper.» Videre står det: «Et annet flertall, medlemmene fra Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet, ønsker å fjerne muligheten for utbygger og kommune til å inngå avtale om at utbygger skal kunne forskuttere eller yte annet bidrag til sosial infrastruktur.» Klarere enn dette kan det neppe sies. Stortingsflertallet uttaler krystallklart at man vil ha et absolutt forbud mot at utbygger eller grunneier gjennom utbyggingsavtaler skal måtte besørge eller finansiere sosial infrastruktur som skoler eller barnehager for kommunene. Bakgrunnen for komiteflertallets behov for å presisere ønsket om et slikt klart forbud mot sosial infrastruktur i utbyggingsavtaler, er at dette flertallet vurderer det framlagte lovforslaget fra departementet som for uklart, og at departementets forslag åpner for en for stor grad av skjønnsutøvelse fra kommunens side når det gjelder hva som er nødvendig å kreve av sosial infrastruktur gjennom utbyggingsavtale, for å gi tillatelse til utbygging. Både Planlovutvalget og Bygningslovutvalget har vurdert behovet for lovregulering av utbyggingsavtaler. Planlovutvalget foreslår i NOU 2003:14 å begrense bruken av utbyggingsavtaler til kun å omfatte teknisk infrastruktur der kommunen har direkte lovhjemmel til å stille vilkår. Bygningslovutvalget foreslår også betydelige innstramninger i bruken av utbyggingsavtaler i NOU 2003:24, men vil i motsetning til Planlovutvalget ikke avgrense bruken til typer av tiltak. Jeg vil også nevne at flere av høringsinstansene har til dels sterkt motstridende synspunkter på hva en utbyggingsavtale bør kunne omfatte. Fra kommunenes side er det f.eks. ikke noen stor forståelse for en streng lovregulering, mens det fra utbyggersiden, grunneiersiden og boligkjøpernes ulike interesseivaretakere, som f.eks. Forbrukerrådet, er blitt tatt til orde for en meget streng lovregulering på dette feltet. Konklusjonen er altså at et klart flertall bestående av Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, SV og Senterpartiet ønsker et klart skille mellom sosial og teknisk infrastruktur, og at det utformes en lovregulering som setter et tydelig forbud mot at sosial infrastruktur kan inngå som en del av kommunenes krav til innhold i utbyggingsavtaler. Til slutt må jeg få si at sakens paradoks er at flertallets ønske om å forby mulighetene for å avtale sosial infrastruktur i utbyggingsavtaler ikke har framkommet direkte av lovforslaget slik det nå foreligger i innstillingen. Dette skyldes en noe underlig manøvrering av SV, som jeg mener må bære ansvaret for at det ikke synes å være flertall for noe klart forbud i lovs form mot sosial infrastruktur i utbyggingsavtaler. SV sier én ting i merknadene sine, men gjør faktisk det stikk motsatte når de støtter Regjeringens lovforslag, som jo åpner for sosial infrastruktur i utbyggingsavtaler. Dette virker unektelig noe underlig. Som saksordfører vil jeg oppfordre SV til under voteringen å sørge for at forslaget fra Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Senterpartiet til § 64 b, Avtalens innhold, tredje til femte ledd, eventuelt tredje og fjerde ledd, blir vedtatt. Til slutt må jeg bare få be om noen sekunder ekstra for å rette en feil i innstillingen på side 16 andre spalte nederst. Ved en inkurie er ordet «ikke» utelatt i teksten til § 64 e i lovvedtaket. Den riktige ordlyden framgår for øvrig av flertallets forslag til § 64 e, som er fremmet på sidene 13 og 14 i innstillingen. § 64 e skal lyde slik: «Departementet kan gi ytterligere regler om krav til avtaleinngåelse, typer av tiltak som kan omfattes, herunder at nærmere angitte tiltak ikke kan inngå i avtale, og hvordan avtalevilkårene skal gjennomføres.» For øvrig vil jeg ta opp Fremskrittspartiets forslag i innstillingen.