Debatten i Odelstinget i dag setter en foreløpig sluttstrek for en reformprosess som har pågått i i overkant av ti år, der hovedsiktemålet har vært å styrke allmennhetens rett til innsyn i det offentlige. Forslaget i proposisjonen vil i vesentlig grad styrke allmennhetens innsynsrett i forhold til den gjeldende loven. Det er derfor svært gledelig at vi har en bred oppslutning rundt offentlighetsprinsippet her i vårt samfunn, og at forslaget som ble fremmet av regjeringa Bondevik II, og som regjeringa Stoltenberg II har stilt seg bak, i det vesentlige har fått støtte fra en samlet komite, og at ingen fraksjoner har hatt innvendinger mot noen av forslagene som vil styrke innsynsretten. Dette gjenspeiler offentlighetsprinsippets viktighet som en av hjørnesteinene i demokratiet vårt. Jeg kan ikke gå inn på alle forslagene i proposisjonen, men vil trekke fram tre punkter som jeg ser på som særlig viktige, og som det er særlig gledelig at en samlet komite har sluttet seg til. Det første punktet: Utvidelsen av virkeområdet, som flere av representantene har vært inne på, slik at sjølstendige rettssubjekter som det offentlige har dominerende innflytelse over, vil bli omfattet av loven. Det er et kjernepunkt i forslaget, og det sikrer at omorganisering av offentlig virksomhet ikke får som konsekvens at innsynsretten blir mindre. For det andre: Forslaget legger opp til en betydelig styrking av innsynsretten i fylkeskommunene og kommunene ved at saksforberedende korrespondanse innen fylkeskommune eller kommune som hovedregel ikke lenger vil kunne unntas etter unntakene for interne dokumenter. Dette er kanskje det viktigste enkeltpunktet i forslaget i retning av økt innsyn, fordi rett til informasjon om virksomheten i fylkeskommuner og kommuner er en viktig forutsetning for et velfungerende demokrati på lokalplanet. Og for det tredje: Forslaget legger også opp til betydelig økt innsyn i prosesser omkring offentlige anskaffelser, som også flere har vært inne på, bl.a. ved at protokoller og tilbud i anbudskonkurranser som hovedregel ikke kan unntas etter at valg av leverandør er fattet. Dette punktet er viktig, fordi en stor grad av innsyn her kan bidra til å motvirke korrupsjon og andre misligheter ved offentlige anskaffelser. Jeg vil ellers gi uttrykk for at jeg er enig i den endring i formålsparagrafen som er foreslått av en samlet komite, der å fremme tilliten til det offentlige framheves som et grunnleggende formål med loven. Jeg er også enig i den presiseringen som er foreslått i paragrafen om bruk av offentlig informasjon. Jeg er videre enig i de endringer som er foreslått av komitemedlemmene fra Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti når det gjelder reglene om offentlighet omkring lister over søkere på offentlige stillinger, og unntaket for dokumenter som blir utvekslet som ledd i konsultasjoner med Sametinget m.m. Komiteens flertall fremmer to anmodningsforslag i tillegg til lovforslaget. Til forslagene til anmodningsvedtak om evalueringen av loven vil jeg bemerke at jeg ser positivt på dette, fordi det er viktig å sikre at den nye loven blir praktisert i samsvar med intensjonene om økt innsyn. For at evalueringen skal gi et korrekt bilde, er det imidlertid sentralt at loven må ha virket en periode før den evalueres. Jeg er derfor enig i at en evaluering først bør finne sted i neste stortingsperiode, slik forslaget til anmodningsvedtak fra medlemmene fra Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti legger opp til. Jeg har også merket meg at de samme medlemmene forutsetter at unntaket for organinterne dokumenter blir viet særlig oppmerksomhet under denne evalueringen. En slik tidsangivelse, må jeg ile til å si, betyr jo ikke at vi stopper å tenke på utviklingen av offentlighetsloven i denne stortingsperioden, vi skal være åpne og ha et kritisk blikk i forhold til hvordan den fungerer, kanskje særlig opp mot praktiseringen av lovreglene. Når det dernest gjelder forslaget til anmodningsvedtak fra medlemmene fra Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti om å vurdere om arkivforskriften bør endres slik at forvaltningen får plikt til å journalføre organinterne dokumenter, vil dette bli fulgt opp i forskriftsarbeidet som må gjennomføres før den nye loven kan tre i kraft. Jeg har for øvrig merket meg at også komiteens medlemmer fra Høyre og Fremskrittspartiet ber om en vurdering av disse reglene. Komiteen har også en henstilling vedrørende benådningssaker, som ikke er utformet som et formelt anmodningsvedtak. Til komiteens anmodning om at Regjeringa skal foreta en gjennomgang av dagens lovgivning om benådningssaker, og for så vidt også praksis, og komme tilbake til Stortinget med forslag til hvordan økt åpenhet kan gjennomføres, vil jeg bemerke at jeg er enig i at det bør være mer åpenhet omkring slike saker enn det som har blitt praktisert hittil, der alle dokumenter og opplysninger i slike saker har blitt unntatt fra offentlighet. Som vel også saksordføreren, og flere, var inne på, det kan bidra til å styrke legitimiteten til benådningsordningen, øke forståelsen for benådning som institutt og kanskje også gjøre forvaltningen av benådning som redskap bedre. Jeg er innstilt på å følge opp henstillingen og komme tilbake til saken innen utgangen av denne stortingsperioden. Til orientering nevner jeg at Justisdepartementets lovavdeling nylig har vurdert spørsmålet om opplysninger om utfallet av en benådningssak er underlagt lovbestemt taushetsplikt, og besvart dette benektende. Bakgrunnen for denne saken var at Sivilombudsmannen i en klagesak hadde kommet til samme konklusjon, og på grunnlag av dette vil Justisdepartementet endre sin praksis og heretter ikke nekte innsyn i utfallet av benådningssaker, dvs. opplysninger om en navngitt person er benådet eller ikke. I så måte får vi si at den nye debatten om offentlighetsloven allerede har gitt effekt utover lovforslaget.