Mot slutten av debatten har jeg lyst til å takke for en stort sett konstruktiv og god debatt, som har reflektert de ulike syn i en så stor og omfattende sak som forvaltningsplanen. Det er ingen tvil om at da denne regjeringen ble dannet i oktober i fjor, visste man hva som kom til å være prøvesteinen og den vanskeligste saken man skulle lande. Det har vi klart, og behandlingen i Stortinget viser at det var et fornuftig og ekte kompromiss vi hadde inngått da vi la fram forvaltningsplanen. La meg få stoppe opp ved noen få enkeltting. Samtidig med at vi la fram forvaltningsplanen, la vi fram 19. konsesjonsrunde. I den forbindelse så vi også på blokker utenfor det aktuelle området for forvaltningsplanen. De kystnære blokkene på Mørekysten var viktig for oss. Der sa man faktisk nei til oljeleting, fordi det området var for sårbart – spesielt var det viktig for sild og for sjøfugl. Det var et gyteområde for sild, som ble unntatt fra oljevirksomhet. Det lover også godt med tanke på at vi har en felles ambisjon som er jeg er glad for at vi deler med komiteen. Dette er bare første forvaltningsplan for et havområde, vi skal ta fatt på nye havområder i framtiden. Jeg har lyst til å gjøre en kort visitt til representanten Kvassheim fra Venstre, som i debatten har sagt at Regjeringen legger opp til fullt kjør i oljevirksomheten. Når man går igjennom forslagene fra Venstre og Kristelig Folkeparti, ser man at det er ingen av dem som ville stoppe en eneste ny letekonsesjon i forbindelse med 19. konsesjonsrunde. Sånn sett må også Venstre være med på det kjøret. Jeg er ellers glad for at vi har så stor bredde som vi har når det gjelder behandlingen av forvaltningsplanen. Vi har, hvis man sammenligner denne innstillingen med innstillinger fra foregående perioder, store komiteflertall. Og det er feil det som noen har sagt tidligere i dag, at det er en smal støtte til planen. Planens hovedgrep har en svært bred støtte i denne sal. Det er også støtte til de bærende prinsippene som ligger bak. I Soria-Moria-plattformen bestemte vi at føre var-prinsippet skulle ligge til grunn for miljøpolitikken i Norge, og det betyr at tvilen skal komme naturen til gode. Det er sånn at Barentshavet er sårbart. Det er sånn at rikdommen og fiskeriressursene i det området er grunnlag for evig verdiskaping. Og ved å beskytte de sårbare områdene, som vi har gjort – Lofoten, Vesterålen, Lopphavet, Tromsøflaket og brede soner langs kysten – kan vi forvalte dem på vegne av våre etterkommere. Vi har nå muligheten til å etablere en havforvaltning som demonstrerer at vi tar et helhetlig ansvar i Barentshavet, og det kommer til å bli et eksempel til etterfølgelse.