Det inviteres til en strategi for framtidens landbruk. Jeg må si det er en ganske vanskelig debatt. Vi er ikke enige her i salen om hva som er formålet med dagens politikk, og vi er ikke enige om hva som faktisk skjer i næringen. Hvordan kan vi få en strategi for framtidens landbruk når vi har en så forskjellig virkelighetsoppfatning? Det er noen her i salen som tror at dagens jordbrukspolitikk har som formål å ta vare på bøndene, ta vare på bygdenæringene. Så dårlig har aldri politikken vært i forhold til et formål at det kunne utvikle seg i årtier etter årtier. Poenget har jo vært billigst mulig mat og fiber. Det har vært hovedlinjen i politikken når alt kommer til alt. Hva skjer i jordbruket i dag med bruken av landet? For landbruk er egentlig bruk av land. Jeg var så heldig at jeg fikk oppleve Grüne Woche og hvordan norsk landbruk der ble presentert ved hjelp av statens midler, nemlig som et landbruk som er framtidsrettet, som er dynamisk, som gir mattrygghet, som gir levende bygder, og som gir en økologisk forsvarlig drift – i det hele tatt et trygt, langsiktig og kreativt landbruk. Men det som blir presentert i utlandet, er noe som vi kjenner veldig lite igjen i presentasjoner i Norge, hvordan det blir seende ut. I dag har vi en dårlig måloppfyllelse på de fleste landbrukspolitiske områdene som er viktige for folk flest, men vi har god måloppfyllelse på ett punkt, nemlig billigst mulig mat. Av en forbrukers hundrelapp brukes i dag mindre enn 1,80 kr som betaling for den norske bondens råvarer – les melk, kjøtt, korn og grønnsaker. Selvsagt er det fortsatt litt å hente. Fortsatt kan vi gå lavere ned enn 1,80 kr, men vi har ikke mer enn 1,80 kr å gå på. Hvis det er helt gratis, blir det altså 1,80 kr til disposisjon for forbrukerne. Dette setter det vi driver med, inn i et større perspektiv i forhold til den diskusjonen vi hadde her om dagen om trygghet, både når det gjelder kvalitet og forsyning. Jeg vil påstå at WTO-resultatet vil innebære at de land som har mulighet til det, fortsatt vil få mulighet til, gjennom WTO-regelverket, å gjøre det de kan for å produsere sin egen mat til forbrukerne. Fremskrittspartiets Siv Jensen har ennå ikke svart på hvilke land som er forbildene for Fremskrittspartiets politikk, i betydningen hvilke land som praktiserer Fremskrittspartiets politikk. Jeg etterlyser svar på det. Vi må få fram hva som er politikken i praksis. Det som er klart, er at staten medvirker i utformingen av landets matforsyning. Slik er det, og slik har det vært. Det har ført oss inn i en situasjon hvor vi i dag har en stor statsstyring av jordbruket som følge av at råvareprisen har gått ned, og hvor det er bevilgningene over statsbudsjettet som gir nettoinntekten. Hovedproblemet mitt i forhold til Fremskrittspartiet er at de sier at de er for friere bønder. Men saken er den at når en skal ha et felles europeisk marked på mat, hvor det er dumpingprisene som blir toneangivende, vil jo det føre til at den dynamiske bonden, som Fremskrittspartiet ønsker å heise fram, den som er framtidens entreprenør, som driver stort, vil få de største inntektsbortfallene. Der vil risikoen være størst. Der vil usikkerheten være størst. Og så, delvis for å kompensere det i en viss periode, skal en da øke statsbevilgningene. Altså: Dess mer fremskrittspartipolitikk, dess større avhengighet av staten og dess mer ufri bonde i økonomisk forstand. Det skal bli veldig interessant å diskutere jordbrukspolitikk framover, men det forutsetter at vi har en rimelig felles virkelighetsoppfatning av hva som er formålet med dagens politikk. Hva skjer ute på bygdene? Det er et faglig spørsmål. Så kan vi få fram visjonene: Er det billigst mulig mat, under 1,80 kr, som er poenget, eller er det trygghet for kvalitet og forsyning?