Statsråden valgte å tåkelegge sitt svar med innarbeidet retorikk fra valgkampen. Det gikk på shopping, konkurranseutsetting, anbud og stoppeklokke. Men hun var ikke i nærheten av å svare på det som var utfordringen i interpellasjonen. Den som var i nærheten, var regjeringspartienes representant fra SV. Han sa at det var en klar forskjell mellom funksjonshemmede på den ene siden og eldre som fikk hjemmehjelp og assistanse hjemme på den andre siden. Det var for så vidt et ærlig svar, men jeg tror han tar feil. «Borgerstyrt personlig assistanse» velger ULOBA å kalle sin tjeneste. Hvorfor gjør de det? Fordi de mener at til og med ordet «bruker» er diskriminerende, fordi det skaper et inntrykk av et avhengighetsforhold der brukeren er avhengig av andre. Men hele poenget er å snu dette på hodet. Hele poenget er å si at en skal selv bli sjef i eget liv. Da er en borger, og da tar en selv ansvar i sin situasjon. Det dreier seg om respekt, og det dreier seg om selvstendighet. Da må en bli kvitt myten om at en er datostemplet som menneske, at når en er 67, forsvinner disse behovene, da er en plutselig et passivt eldre menneske som sitter hjemme og venter på å få hjelp, og hjelpen ringer på døra når hjelpen synes det er riktig å komme. Men slik er ikke de eldre. De eldre sitter ikke hjemme og venter – de er aktive, de har et selvstendig liv, de har sine mål. De er ikke nødvendigvis så ambisiøse som de var for noen år siden, men de er kanskje enda viktigere. Da dreier det seg om nettopp å møte denne utfordringen med å være villig til å ta en debatt om hvordan vi organiserer disse tjenestene på en slik måte at eldre får den samme selvstendigheten, den samme respekten, og får lov til å ta makten i sitt eget liv, som vi alle i denne sal snakker om skal være en selvfølge for personer som er funksjonshemmet. Her bør det ikke være noen forskjell. Men dette svarer ikke Regjeringen på. De kommer altså med disse vanlige innarbeidede begrepene om anbud, konkurranseutsetting og stoppeklokke. Det hadde nå vært greit om en hadde vært prinsipiell også når det dreide seg om disse spørsmålene. Men det er statsråden heller ikke. Statsråden svinger seg til de store høyder når hun beskriver hvorfor Regjeringen er så imot anbud når det gjelder omsorg, helse og tjenester til personer som har behov for hjelp på disse områdene, men da er det jo all grunn til å forvente at Regjeringen nå kommer med en avtrappingsplan for bruk av anbud i rusbehandling og barnevern. For bruk av anbud er jo regelen innenfor de to områdene, når det gjelder det som tilbys til de menneskene blant oss som kanskje er de som er mest utsatt, de svakeste menneskene. Jeg har imidlertid ikke hørt en eneste representant for regjeringspartiene komme med noe forslag om noen avtrappingsplan når det gjelder bruk av private innenfor disse områdene. Dette dreier seg om at en ikke ønsker å ta en debatt om kvalitet, innhold og respekt for brukerne, borgerne, i det offentlige, men en ønsker fortsatt å ha en debatt som dreier seg om kvantitet og økonomi, for det er en debatt som en synes passer best innenfor det ideologiske utgangspunktet som en selv har. Dette dreier seg ikke om kommersielle eller ikke-kommersielle aktører. Når en hører på svarene, er det jo helt åpenbart at det dette dreier seg om, er om den som gir tjenesten, er arbeidstaker eller selvstendig næringsdrivende, eller selv har innflytelse på sin egen arbeidssituasjon. Så kommer også statsråden inn på at det ikke er slik at dette er et tilbud som finnes i hele landet, dette er bare et Oslo-fenomen, og at det ikke står tilbydere klar rundt omkring. Men det er jo feil. Det står tilbydere klare rundt omkring, det er enkelte sykepleiere som etablerer sine egne selvstendige foretak og gir tilbud. Jeg regner med at når Regjeringen nå skal reise rundt og lære i dette landet, er det nettopp fordi de skal lære, og ikke for å bekrefte det de selv mener i forkant. Da vil jeg anbefale statsråden å reise til Eide kommune, en liten distriktskommune, og lære at dette er et tilbud som faktisk finnes i hele landet, ikke bare i Oslo.