Den store urettferdigheten, forskjellen mellom fattig og rik – det forhold at millioner av mennesker lever i sult og nød – skaper grobunn for fundamentalisme og ekstremisme. Som forsvarere av menneskerettighetene kan vi ikke akseptere denne urettferdigheten. Derfor har FN satt bekjempelse av fattigdom som et av sine viktigste tusenårsmål. De som lider mest under fattigdomsåket, er kvinner og barn. Derfor retter flere av tusensårsmålene seg nettopp inn mot dem, mot mål om å redusere spedbarns- og barnedødelighetå redusere mødredødelighetå sikre universell tilgang til reproduktive helsetjenester, herunder familieplanlegging Når det gjelder flere av tusenårsmålene, har en oppnådd gode resultater, men når det gjelder seksuelle og reproduktive helserettigheter, går det den gale veien. Problemet akselererer, samtidig som den økonomiske støtten til mange prosjekter og organisasjoner stopper opp og vi står overfor store problemer. Den største generasjon unge mennesker noensinne er i ferd med å nå sin reproduktive alder. Hiv/aids-epidemien øker i styrke, og antallet mennesker som nå lever med hiv/aids, er beregnet til mer enn 40 millioner. Dødeligheten blant kvinner under graviditet og fødsel er enorm. 99 pst. av de nesten 600 000 mødredødsfall skjer i utviklingslandene. Landene i Afrika, sør for Sahara, er mest rammet. Disse tallene er et uttrykk for dårlig tilgjengelighet på prevensjon, mangel på kvalifisert hjelp under graviditet og fødsel, at graviditet inntreffer før jentene er fysisk modne, og at fødslene og graviditetene ofte kommer altfor tett. Således risikerer én av 16 afrikanske kvinner sør for Sahara å dø under graviditet og fødsel, mens tallene i den vestlige verden er én pr. 2 800. Prevensjonsmidler og kondomer, også som et forebyggende tiltak mot hiv/aids, er mangelvare. 200 millioner kvinner og par i utviklingslandene har et udekket behov for prevensjonsmidler. Uønskede graviditeter fører til høye aborttall, men mangel på kvalifisert og sikker hjelp utsetter kvinner for fare, og ca. 68 000 kvinner dør på denne måten hvert år. USA med Bush-administrasjonen stopper nå penger til organisasjoner som gjennom mange år har arbeidet for familieplanlegging og for reproduktive og seksuelle rettigheter. Penger kanaliseres til de organisasjonene som foreskriver avholdenhet som veien til familieplanlegging. Denne utviklingen er ytterligere forsterket gjennom pavestatens plass i FN. Dette fungerer som en allianse som vanskeliggjør arbeidet med familieplanlegging. Organisasjoner som IPPF – International Plan Parenthood Federation – en av de største internasjonale familieplanleggingsorganisasjonene, har fått bevilgningene fra USA stoppet. Det samme er tilfellet for flere andre NGOer som arbeider med familieplanlegging. Storbritannias regjering har nå etablert et spesielt fond for å kompensere for USAs bevilgningsboikott overfor de organisasjoner som snakker om sikker abort og prevensjon. Norge har, som et av verdens rikeste land, et ansvar for å være pådriver i arbeidet med reproduktiv helse og seksuelle rettigheter. Jeg mener det nå er aktuelt ikke bare å trappe opp dette arbeidet, men også å øremerke deler av vår bistand til formål knyttet til reproduktiv helse, slik bl.a. Nederland har gjort. Jeg håper at utenriksministeren og bistandsministeren vil vurdere å iverksette slike tiltak som bl.a. Nederland og Storbritannia har gjort.