Denne saken er en sak som ligger over fra Bondevik II-regjeringa, men det er bred enighet om den, noe som jeg som saksordfører er kjempeglad for. Det er en viktig sak, sjøl om den kan virke ubetydelig innad i regelverket. Det litt morsomme er at det er litt ulik begrunnelse for hvorfor den er viktig, fra de ulike partiene. Hovedtyngden hos de fleste ligger nok både i en skolepolitisk begrunnelse og i en trygdepolitisk begrunnelse. Den trygdepolitiske begrunnelsen er først og fremst å ha et rettferdig, konsekvent system overfor alle. Det skolepolitiske står Stortinget som helhet bak, så alle partiene ønsker at opplæringsplikten blir ivaretatt, sånn at vi sikrer at alle barn får en god skolegang. Uenigheten knyttet til argumentasjonen ligger i hvorvidt dette er et virkemiddel knyttet til tvangsekteskap. Høringsinstansene har ulik tilnærming til det. Jeg har bare lyst til å dra linjene tilbake til det første innlegget jeg holdt i dag, om virkemidler knyttet til tvangsekteskap, der jeg sa at det beste virkemiddelet mot tvangsekteskap er trygge ungdommer som er klare på sine valg. Trygge ungdommer som er klare og trygge på sine valg, er ofte også ungdommer som har fått en skolegang, en opplæring, en dannelse som gjør at de er i stand til å foreta valgene på en skikkelig måte. Sånn sett kan man si at dette er en indirekte effekt, knyttet til tvangsekteskap. Det er en viss drøfting i saken, og høringsinstansene var også opptatt av meldeplikten som vi her pålegger skolen. Dette har jeg et personlig engasjement for, så det vil jeg gjerne bruke litt tid på. I dag er det sånn at det er veldig få systemer som egentlig registrerer barn. I dag er det sånn at barn så å si kan forsvinne fra jordas overflate uten at noen offentlige instanser legger merke til det. En del skoler, f.eks. i Oslo indre øst, som har hatt en stor andel minoritetsspråklige, altså en stor andel elever som har gått på skole i forskjellige land, for å si det enkelt, har utviklet veldig gode rutiner på dette. De har utviklet gode systemer, som også merker når ungene forsvinner, og gode varslingsrutiner, noe som komiteen også har bemerket i sine merknader. Dette er noe man bør ta med seg videre og se på om det også kan overføres til andre kommuner. Meldeplikten kan utøves på mange forskjellige måter. Noen er redde for at dette kan rokke ved tilliten mellom skole og elev. Det avhenger fullt og helt av hvordan meldeplikten blir utøvd. For meg, som har reist mye rundt i skoleverdenen i denne byen, er det klart at f.eks. en skole som Tøyen, som følger opp sine elever ganske nøyaktig, følger opp så pass nøyaktig at det hender at læreren også banker på døra til familien og spør: Går barnet nå på skole et annet sted, eller er barnet hjemme? Det betyr at de bruker hele spekteret de har av lovgrunnlag, som er helt fram til døra. Det er helt i orden for en lærer å banke på en dør, han kan ikke kreve å komme inn, men han har helt lovlig hjemmel for å banke på døra og spørre hvor barnet er. Og en slik utøvelse som det man ser at man har bygd opp i de indre østlige skolene i Oslo, er en utøvelse av meldeplikten og kontrollen som jeg mener uttrykker en forsvarlig holdning til det at man faktisk forvalter barns rettigheter, og at man faktisk også har mulighet til å oppdage det den dagen barna forsvinner. Nå er det ikke sånn at komiteen på noen måte er kritisk til at barn oppholder seg i utlandet i deler av sin oppvekst. Den flerspråklige kompetansen og den flerkulturelle kompetansen er en kompetanse vi må ivareta, den er viktig i framtidas samfunn. Jeg tror at de aller fleste barn som vokser opp i framtidas Norge, vil forholde seg til flerspråklighet og flerkulturell bakgrunn på ulike måter. Derfor er det bare en styrke. Derfor er det også viktig i denne saken å følge med og se på hvilke virkninger denne innstramminga har på hele dette feltet, hvor det både er snakk om etnisk norske barns muligheter til å være i utlandet noen år og mulighetene for barn som har foreldre med en annen kulturell bakgrunn, til å være i utlandet noen år. Jeg anbefaler innstillingen, som er enstemmig.