Jeg vil også slutte meg til interpellanten i hennes syn på at dette har vært en god debatt. Til det med kunnskap: Jeg kan love at jeg skal påse – og det er derfor vi nå har gitt oppdraget til Kunnskapssenteret – at vi får mer kunnskap. Det er ikke veldig enkelt som politiker å vite hva som er riktig, når det faglig er såpass stor uenighet som det faktisk er. Men det står ikke i veien for at vi ut fra den kunnskapen vi i dag har – og vi vet jo noe – skal handle ut fra den. Jeg skal sørge for at dette følges opp både overfor sjukehus og overfor dem vi er satt til å styre over og samarbeide med, og ikke minst for at dette er en gruppe som blir høyt prioritert også framover. Den forrige regjeringa la som kjent også opp til at psykiatri og rusbehandling skulle prioriteres høyere enn somatikken. Det er også et oppdrag vi følger videre. Så langt viser det seg at ut fra det vi vet fra 2005, har vi lyktes. Jeg antar at det vil bli situasjonen også i år, og at det vil bli det i åra framover. Da er det ingen tvil om at i de nye faglige retningslinjene vi legger inn, skal vi selvfølgelig følge opp det som i dag er gjeldende politikk på området, nemlig at når det gjelder disse tilfellene, skal alle bli tilbudt medikamentfri behandling. For å vise hvor komplisert dette er – jeg er ikke ekspert på området og har overhodet ikke all kunnskap om dette, langt ifra – vil jeg si: Det er vel såpass vanskelig også for andre å slutte med noe at det er ikke bare å knipse – og så slutter en. Det er ikke som å slutte med et par kopper kaffe, ei heller som å slutte å røyke. Jeg tror det er enda vanskeligere enn det, selv om det er – nå ser jeg på presidenten at jeg ikke skal si mer om røyk – mange vanskelige valg. Det er mitt poeng. Derfor er det også veldig vanskelig å ha helt bastante oppfatninger om hva som er riktig, bortsett fra at vi skal ha barnets beste for øye – det er det som må være rettesnora hele veien i forhold til alt vi legger opp til. Så er jeg glad for at mange i denne fasen er motivert og innstilt på å trappe ned. Vi skal følge opp det. Det er også slik at den sentrale veilederen vi nå lager, må vi sørge for hele tida er oppdatert ut fra den nye kunnskapen vi får, slik at flere får kunnskap om hva som skal gjøres. Jeg mener også det er avgjørende viktig at vi forfølger dette sporet og gjør det vi kan for å hindre at en blir gravid når en er på LAR. Men noen blir det, og slik er verden: Den er ikke alltid helt enkel. Når det gjelder spørsmålet omkring tvang og hvor bastant eller ikke bastant en skal være i forhold til det, mener jeg at det må vi ha en løpende vurdering av. Jeg er klar over hva sosialkomiteen sa i sin tid, og jeg er også av den oppfatning at hvis ikke noe annet nytter og en ser at dette vil bære veldig galt av sted i forhold til fosteret, er det klart at det er en mulighet som ligger der, og som i høyeste grad kan brukes.