Innledningsvis er det grunn til å oppfordre Arbeiderpartiets representanter og statsråden til å bli enige om hvorvidt de skal angripe Høyre for å være for eller å være imot nettolønnsordningen. Men et mye bedre alternativ er jo å lytte når vi i Høyre selv forklarer vårt standpunkt i den saken. Det som er ganske betegnende, er at den fiskeripolitikken som Regjeringen nå fører, den fiskeripolitikken som fiskeriministeren forfekter, bygger på en virkelighetsoppfatning som har sitt utgangspunkt i synspunktene fra fraksjoner i Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet og enkelte fylkespolitikere, men ikke på det som er fiskerinæringens standpunkt, synspunkter og ønsker for en bærekraftig og lønnsom fiskerinæring. Den forrige fiskeriministeren var kjent fordi han reiste kysten rundt og lyttet til dem som hadde støvlene på, og som hadde synspunkter på hvilke justeringer som var nødvendige i forhold til å skape en mer lønnsom og bærekraftig fiskerinæring. Så reiste han ut i verden og misjonerte for norsk fisk og eksport av norsk fisk. Dessverre er det nå helt andre perspektiver som styrer fiskeripolitikken. Den rød-grønne fiskeripolitikken er i ferd med å skape en ulønnsom fiskerinæring, som er avhengig av subsidier og er avhengig av statsstyring. Det er en fiskeripolitikk som ikke bare bryter med det som fiskerinæringen selv ønsker, det er endog en fiskeripolitikk som bryter med det som har vært en lang tradisjon i Kyst-Norge, nemlig at en er omstillingsvillig, ønsker lønnsomhet, ønsker i stor grad å klare seg selv uten de store innblandingene fra samfunnet, fordi en vet at hvis en får muligheten til å utnytte de ressursene som en har, vil en både klare seg selv, klare å skape lønnsomhet i næringen og ikke minst å skape bosetting langs hele kysten. Eller som Reidar Nilsen, leder av Norges Fiskarlag, sa til Nordlys 8. november 2006: «Alt av strukturordninger som var på gang er stoppet opp. Ikke et eneste tiltak er gjort slik at næringen for egen maskin kan skape lønnsomhet. Mange vurderer om det er verdt å fortsette i denne næringen.» Det er ganske beskrivende i forhold til hvordan næringen selv ser på denne fiskeripolitikken. For å ta et eksempel fra mitt område, Husøy fiskerihavn på Karmøy, som gjennom denne høsten fikk en trippelsmell fra Regjeringen: Først kom forslaget om NOx-avgift, som vil gjøre det lønnsomt for mange av trålerne i det området heller å velge å lande fisken i Danmark. Det samme gjelder for fiskerihavnen i Egersund. Spørsmålet er om de modellene som Regjeringen nå har seminar om, vil bedre på den problemstillingen. Husøy er også en fiskerihavn som har tatt miljøutfordringene på alvor, og nytter de lokale mulighetene for å bruke gass som energikilde. Dermed får de en ekstrasmell når Regjeringen innfører CO2-avgift på bruk av gass på land. De har gjort det som alle har oppfordret til, som Stortinget gang på gang har oppfordret til, nemlig å bruke norsk gass i industriutvikling på land, og så møter de altså en regjering som innfører en CO2-avgift på denne bruken. Den tredje smellen opplevde de da Regjeringen plutselig og helt uventet gav en ny pelagisk trålerkonsesjon til en gruppe i næringen som selv har stått for omstillinger i betydelig størrelsesorden, en gratis ny trålerkonsesjon som svekker lønnsomheten når det gjelder de eksisterende konsesjonene i denne næringen. Næringen i dette området reagerte med sjokk og vantro på at Regjeringen over natten plutselig kan gi en ny trålerkonsesjon som svekker lønnsomheten og fangstverdien for denne trålergruppen til en verdi av 15 mill. kr i året, dvs. mellom 400 000 og 500 000 kr pr. båt, i den delen av næringen som kanskje har tatt de største strukturendringene. Nå er det på tide at fiskeriministeren begynner å lytte til dem som har støvlene på, de som er opptatt av å skape en lønnsom næring som klarer seg selv, og som følger med i den internasjonale utviklingen.