Interpellasjonen reiser et svært viktig tema, som dessverre ikke alltid får den oppmerksomhet det trenger og fortjener. Det er forhåpentligvis blitt en erkjennelse at vi ikke kan unnlate å prioritere arbeidet med nordområdenes utfordringer, og i fiskeri- og energisammenheng er utviklingen i nord av største betydning. Utfordringen til vår utenrikstjeneste og utenriksminister er om vi som nasjon er godt nok rustet i det diplomatiske arbeid som må gjøres kontinuerlig for å sikre våre interesser i nord. Hvor mye oppmerksomhet vier vi disse problemstillinger i Washington, Moskva, Berlin, Brussel, Ottawa osv.? Har vi allierte i nord, eller er vi i en evig skvis? Utdanner vi folk i Norge som har den nødvendige folkerettskompetanse på Havrettskonvensjonen og Svalbardtraktaten? Hvilken strategi følger våre diplomater? Dette er bare noen spørsmål det ville være interessant å få avklart. Når man går i gang med økende bruk av nordområdene i forhold til olje- og energiutvinning, er det en rekke uavklarte spørsmål som preger forholdene i nord. Vi har eksempelvis ikke en avklart grense mellom Norge og Russland i Barentshavet, det er ikke allmenn enighet om Svalbards kontinentalsokkel og økonomisk vernesone rundt øygruppen, det er ikke enighet om Canadas, Russlands og Grønlands eller Danmarks krav på kontinentalsokler i Polhavet – Danmark har gjort krav på Nordpolen – og det er heller ikke klart hvilken politisk status Grønland ønsker. Dette er noen av de utfordringer vi vil møte fremover, og som vi aktivt må forholde oss til. Avviklingen av den kalde krigen i 1990 reduserte den militære aktivitet også i Polhavet. Det sier likevel lite om de samme områders fremtidige strategiske betydning. Denne vil snarere tilta og bli mer kompleks i takt med den geopolitiske utvikling på land i Europa og Eurasia. En økt ressursdrevet industriell og kommersiell utnyttelse av polområdene vil også øke deres strategiske verdi, desto mer som dette vil være et område for produksjon av strategiske varer som energi og mineraler. Polhavets landnære strekninger kan bli sjøleder av vital betydning for hele den nordlige halvkules handel og produksjon. Hvordan eksisterende avtaler skal forstås, og med hvilke konkrete følger i Polhavet, vil med andre ord bli gjenstand for et omfattende diplomati i årene fremover. Interesser, beliggenhet og militær, diplomatisk, økonomisk og politisk evne vil gi dette diplomati dets struktur. Norge vil være i en særstilling, begrenset egentyngde til tross. Både fastlandet og Svalbard vil som landområde være av sentral betydning for all aktivitet i de mellomliggende og tilstøtende havområder, og det norske havdomene er hovedporten til Polhavet. Om det er uenighet om rettigheter, er dette ubestridelig norsk jurisdiksjonsområde og norsk suverenitet.