Representanten Nesvik var så vennlig å spørre meg om jeg har lest det forslaget han er medforslagsstiller til. Svaret på det er ja. Og i det forslaget står det en helt presis tidsfrist: senest innen utgangen av 2005. Det er relativt uvanlig å bestille lovgivning med en slik tidsfrist. Det var det jeg konstaterte. Og jeg konstaterte med tilfredshet at det ikke er noe flertall i komiteen som ønsker å stille seg bak en slik bestilling. Jeg pekte også på at den utvidede tolkning som representanten Alvheim gjorde av det forslag som han og representanten Nesvik står bak, nemlig at det dreier seg om en totalrevisjon av loven, og om å endre loven på alle vesentlige punkter, er det heller ingen andre i salen, heller ikke Arbeiderpartiet, som støtter. Det synes jeg er gledelig. Da står man tilbake med en bestilling til Regjeringen som er relativt avgrenset, og som på det ene punktet, om preimplantasjonsdiagnostikken, egentlig heller ikke er spesielt presist formulert, fordi den forutsetter at vi i dag har en lov som vi faktisk ikke har. Men dette er av underordnet betydning. Det som er av overordnet betydning, er at Stortinget har fastslått at lovgivningsarbeid i dette felt skal foregå på en seriøs måte, og ikke etter hopp og sprett-metoden. La meg så til sist, siden flere, bl.a. representanten Hildeng, har uttrykt seg som om sorteringssamfunnet ikke er en aktuell opsjon, få lov til å peke på at en meget sentral aktør i norsk debatt på dette området gjennom flere tiår, professor Berthold Grünfeld, i innlegg så vel i Aftenposten som i Vårt Land for en måned tid siden omfavnet begrepet sorteringssamfunn med begeistring og forlangte full åpning for preimplantasjonsdiagnostikk, med den begrunnelse at naturen – eller Vårherre, hvis man foretrekker det navnet – ikke gjør en god nok jobb når det gjelder å sortere bort det som ikke har livets rett. Dét er altså faktisk en måte å tenke på som finnes til og med hos meget sentrale premissleverandører når det gjelder biomedisinsk lovgivning i dette land.