Jordbruksavtalen som behandles i kveld, er en god avtale for jordbruket. Det er den beste på veldig mange år. Den gir jordbruket et nødvendig inntektsløft og følger opp punkt for punkt med tiltak for å nå målsettingene flertallsregjeringa har beskrevet for landbrukspolitikken i vår politiske plattform, Soria Moria-erklæringa. Avtalen styrker distrikts- og strukturprofilen. Den prioriterer bønder som henter en vesentlig del av inntektene fra gården. Den bedrer kapitaltilgangen ved å øke investeringsvirkemidlene. Den styrker miljøprofilen. Den styrker tiltak for beiting med husdyr vesentlig. Den forbedrer velferdsordningene. Den styrker det økologiske jordbruker kraftig, og den legger til rette for næringsutvikling. – Alt dette, samtidig som avtalen ivaretar verdikjedeperspektivene og tar hensyn til konkurransekraft i industrien. Det er god landbrukspolitikk. Det bygger opp under de målene vi har for landbrukspolitikk i Norge, og tar samtidig tak i noe av det som ble forsømt under Samarbeidsregjeringa. Til tross for en rekke kritiske merknader og forslag til alternative vedtak, herunder å avvise hele avtalen, hevder opposisjonen at avtalen ikke representerer noen kursendring, verken i ramme, utforming eller struktur. Det er riktig at årets avtale ikke representerer noen revolusjon – det er uklokt å revolusjonere rammebetingelser for nærings-drivende med generasjonsperspektiv – men det er en klar kursendring. Under Bondevik II-regjeringa ble målprisene økt, samtidig som man kuttet i overføringene, dvs. i de vel 5 promillene av BNP vi bruker for å ha et aktivt jordbruk over hele landet. Bondevik II-regjeringa omfordelte produksjonstilskudd fra de minste til de store. Denne avtalen gjør det motsatte. Bondevik II-regjeringa satte i verk en rekke strukturtiltak. Denne avtalen endrer kursen på en ansvarlig måte. Bondevik II-regjeringa la til rette for nisjene og de største. Denne avtalen tar også ansvar for alle dem som er imellom, der de fleste er – ryggraden i distriktsjordbruket. Bondevik II-regjeringa gav ikke noen nivåheving i inntektene i sitt første virkeår – tvert om. De prøvde bare i sitt siste, valgåret. Et aktivt landbruk over hele landet har som forutsetning at jordbruksdrift er tilstrekkelig lønnsomt i et mangfold av produksjoner og bruksstørrelser. Med økende internasjonal konkurranse er vi nødt til å se at tiltak over budsjettet antakelig i økende grad blir viktig for å nå dette målet. Utvidelsen av jordbruksfradraget er et godt grep, både fordi skattetiltak ikke berøres av WTO-avtalen, og fordi det treffer foretak som forsøker å leve av jordbruket, på en god måte, både med fullt fradrag i bunnen og økt prosentvis fradrag deretter. Samtidig må midlene i jordbruksavtalen også stimulere utvikling og ta i bruk hele gårdens ressurser og flere markeder. Derfor er satsing på grønt reiseliv, skog og bioenergi og økologisk landbruk viktige deler av avtalen. Det samme er økningen i investeringsvirkemidlene. Mange er nå i en investeringsfase. Investeringstilskuddene reduserer viktige flaskehalser og bidrar til en jevnere inntektsfordeling over generasjonsintervallene. Jeg er åpen for, som flere nevner i innstillinga, å styrke investeringsvirkemidlene ytterligere. Flere har pekt på at avtalen benytter Budsjettnemndas prognose for reduksjon i arbeidsforbruket på vel 4 pst. i oppbygginga av rammen. Partene har lang tradisjon for å legge Budsjettnemndas tall til grunn. Det er også gjort i år. Partene har gjort anslag over utviklinga i driftskostnader, kapitalkostnader, redusert arbeidsforbruk og økning i inntekter. I tillegg er det lagt inn en nivåheving og andel av produktivitetsgevinsten på 270 mill. kr. Jeg mener det viktigste vi som politikere kan gjøre for å bremse strukturutviklinga, er å gi et økonomisk grunnlag som gjør det interessant å drive i ulik skala. Vi øker strukturtilskuddene med 100 mill. kr. Vi setter et tak på investeringsstøtte på foretak, så midlene fordeles på flere. Og vi sørger for at mer av melkekvotene kan fordeles på mange. Fram til neste år er partene enige om å gå igjennom strukturspørsmål og omsetning av melkekvoter. For meg og Regjeringa er beiting og kulturlandskap en helt sentral del av en god landbrukspolitikk som skal bidra til å gi landbruket legitimitet framover. Derfor har vi en bevisst strategi, hvor det å få flere dyr ut på beite er et viktig tiltak. Sammen med en satsing på bioenergi skal det synes i kulturlandskapet at vi har et aktivt landbruk over hele landet. Det er viktig i samspill med reiselivet, og det er viktig for å sikre en bred oppslutning om et landbruk som leverer levende bygder, trygg mat og et velpleiet landskap. Denne jordbruksavtalen bidrar på en god måte til å utvikle dette landbruket videre.