Representanten Kristoffersen skal ha honnør for å ville. Jeg er enig i det meste som er blitt sagt. Hun påpekte bl.a. at det ikke er pisk som skal benyttes, men at en faktisk med kreative forslag kan få til en annen balanse når det gjelder kjønn, ikke bare innenfor akademia, men generelt i vanlige ansettelsesforhold. Jeg merker tydelig at når det gjelder seminarer, møter, foredragsholdere osv., er det stort sett kvinner som diskuterer kvinnepolitikk og kjønnsbalanse. Det bør egentlig også være en tankevekker. Det er sjelden en ser menn, som av en eller annen grunn ikke er pålagt å måtte gjøre det, stå og ha lange innlegg på et møte eller en konferanse om dette. Det har vært en tankevekker for meg. Jeg så i pressen at Arbeiderpartiet på vegne av flere mannlige arbeiderpartipolitikere sendte ut en støtte til likestillingsarbeidet. Det hadde vært veldig flott å kunne se en enslig mannlig arbeiderpartipolitiker som hadde tort å stå alene og ha det samme synet. Ofte kan en føle at gruppetenkningen blir litt sterk. For meg er likeverd det rette ordet og ikke likestilling – altså dette med verdi. Statsråden var inne på at det vil ta tid før en får vekst når det gjelder aktuelle personer som vil kunne bekle disse stillingene, og som vil kunne komme i posisjon til å kunne bli ansatt innenfor akademia. Det er jeg enig i. Men dette med holdninger starter langt tidligere. Vi i Fremskrittspartiet mener at det starter med en holdningsendring i forhold til hva som er behovet, en endring av hvordan en forstår sammensetningen mellom mann og kvinne i en arbeidssituasjon. Det er der det starter. Én ting er faglige kriterier. Jeg tror at alle her i salen er enige om at det er lett å måle disse. Det er lett å synliggjøre hva en har valgt. Faglige kriterier ligger sånn sett banket. Men når det gjelder det å vise skjønn, det å kunne velge i forhold til skjønn, har vi en utfordring, for det er ikke så lett å måle. Den bevisstgjøringen vi må få fram, er at en må ha valgt rett, at en faktisk har ansvar for at den personen som skal fylle en rolle, er den rette: at rett person er på rett plass, ikke at rett kvinne eller rett mann er på rett plass, men at rett person er på rett plass. Selv har jeg jobbet 23 år i et mannsdominert miljø, og det er klart at på min egen vei, internt i min yrkeskarriere, har jeg sett at en jobber veldig forskjellig. Jeg vil også tro at på forskjellig nivå i samfunnet vårt er basisen den samme om en er kvinne eller mann. Vi er ikke så veldig forskjellige. Men når det gjelder hvordan en jobber, og hvordan en gjør ting, kan vi ikke viske det vekk og gjøre oss nøytrale. Det er sikkert heller ikke intensjonen fra representanten Kristoffersen. Dette kunne jeg sagt veldig mye om. Vi kunne sikkert dratt i gang en skikkelig likestillingsdebatt som ville gått på alle lag i samfunnet, men det er ikke det vi skal gjøre. Dette gjelder først og fremst forskningsstillinger, ansettelser i akademia osv. Jeg tror, som jeg sa, at vi her må starte med en holdningsendring – det er det vi må jobbe med. Kunnskapsministeren mente vi måtte forskjellsbehandle for å sikre kjønnsbalansen. Det er ikke den veien vi skal gå. Vi skal få til en holdningsendring for å få rett person på rett plass, og det er jeg helt overbevist om at vi vil få til. Det konservative miljøet som finnes enkelte steder, og som kanskje har preget en del akademiske utnevnelser i de senere år, tror jeg er i endring. Vi ser at kvinnene er sterkt representert i videre utdanning. Vi har sett det i andre land, og vi ser det også i Norge at de kommer tydeligere og tydeligere på banen, og det er de velkommen til å gjøre.