I dag målbærer de nye regjeringspartiene naturlig nok en synlig glede over at kommunene i dette statsbudsjettet blir tilført mer penger. Jeg vil i den forbindelse ta for meg noen momenter. For det første vil jeg si at det isolert sett er bra at kommunesektoren får tilført flere midler. Dette er en god fortsettelse av den styrkingen som Bondevik II-regjeringen igangsatte for å rette opp ubalansen i kommunesektoren. I 2004 og 2005 økte stortingsflertallet kommunenes frie inntekter med så mye som over 7 milliarder kr. Inntektsveksten i 2004 var den høyeste siden 1997, og det økonomiske opplegget for inneværende år – 2005 – har medført en fortsatt realvekst i kommunesektorens inntekter. Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet skyter derfor langt over mål med sin svartmaling av kommuneøkonomien i forrige stortingsperiode. Min andre kommentar er til Regjeringens forutsetning om at økningen i frie midler først og fremst blir brukt til å styrke de viktige områdene eldreomsorg og skole. I Høyre støtter vi dette. Både eldreomsorg og skole er våre høyest prioriterte områder, og vi har, i likhet med statsråd Åslaug Haga, tiltro til at kommunene bruker midlene på en fornuftig måte. For oss er det viktig å styrke lokaldemokratiet. Vi vil gi kommunene mer ansvar og større frihet. Beslutninger skal fattes nærmere brukerne. Det sikrer grunnlaget for at tjenestene vil være bedre tilpasset brukerne og deres behov. Det er lokalpolitikerne som omgås innbyggerne hver eneste dag, og det er lokalpolitikerne som har de beste forutsetningene for å bruke ressursene riktig. Stortinget skal først og fremst legge forholdene til rette for kommunesektoren. Mitt tredje anliggende er at det nok er en illusjon å tro at kommunesektorens utfordringer løses bare gjennom de årlige budsjettbehandlingene. Veksten i inntekter er viktig, men kommunenes evne og vilje til omstilling og modernisering er like viktig. Høyre forventer at kommunene selv er villige til å se med kritiske øyne på sin egen situasjon, gjøre nødvendige endringer og prioritere oppgaver. Mange gjør da også nettopp det. I Drammen har f.eks. Høyres ordfører snudd en negativ trend, og i Oslo har man vilje til endring og handler deretter. Da er det definitivt verre med kommuner i mitt eget hjemfylke, Telemark. I de sosialistisk styrte kommunene har ropet etter statlige midler vært høyt, og viljen til strukturtiltak har vært liten. I min hjemkommune Skien har politikerflertallet sågar slått fast i sin politiske plattform, en lokal utgave av Soria Moria-erklæringen, at konkurranseutsetting skal stoppes. Soria Moria-erklæringen bærer dessverre bud om det samme. Det er all grunn til å frykte at det moderniseringsarbeidet som Bondevik II-regjeringen la opp til, ikke bare forvitrer, men endog reverseres. Jeg er svært skeptisk til den retningen Regjeringen går i. Allerede i dette forslaget til statsbudsjett følger regjeringspartiene opp Soria Moria-erklæringen ved å fastslå at konkurranseutsetting av velferdstjenestene skal unngås. Det er all mulig grunn til å slå alarm. Regjeringens politikk vil neppe gjøre innbyggernes møte med det offentlige enklere. Jeg kan heller ikke se at det er vilje til å frigjøre ressurser for å styrke velferdstilbudet. Virkemidler som konkurranse, fritt brukervalg og ulike former for offentlig og privat samarbeid bør ikke utelukkes av ideologiske grunner. Det bør være viktigere å fokusere på målet om å trygge velferden for alle innbyggerne enn ensidig å være opptatt av å forhindre bruk av ulike virkemidler. Endringer er nødvendig. Selv dagens utgave av Kommunal Rapport bekrefter det tidligere undersøkelser har vist, at det er enorme forskjeller på tjenestetilbudet i kommunene. Det viser seg at selv blant kommuner med samme inntektsgrunnlag, er forskjellene store. En skal ikke se seg blind på tallene i statistiske tabeller, men det vil være dumt å lukke øynene for viktigheten av at det er politiske vilje i kommunene til å vedta systemendringer til beste for brukerne, for det er dem det gjelder, og ikke først og fremst offentlig ansatte og fagforeninger.