Jeg vil gjerne starte med å berømme forslagsstillerne og saksordføreren for godt arbeid med et viktig tema. Vi snakker om funksjonshemmedes muligheter på arbeidsmarkedet, vi snakker om arbeidssøkere med behov for tilrettelagte arbeidsplasser, og så snakker vi om personer som antakelig har gitt opp. Tilgjengelig informasjon sier lite om den enkeltes opplevelse, men det finnes noen tall på aggregert nivå som det går an å drodle litt rundt. Rundt 15 pst. av befolkningen oppgir at de har en funksjonshemning. Bare 44 pst. av disse er sysselsatt, mot 74 pst. av befolkningen som helhet. Det er altså en forskjell på hele 30 prosentpoeng. Den forskjellen har vært stabil over tid, men som samfunn kan vi ikke akseptere at dette fortsetter å være stabilt. Når vi samtidig vet at de 56 pst. av funksjonshemmede som ikke er sysselsatt, inngår i de tilsvarende 26 pst. av totalbefolkningen, er altså gapet mellom funksjonshemmede og funksjonsfriske enda større enn 30 prosentpoeng. Samtidig ser vi det litt rare fenomenet at arbeidsledigheten blant personer med nedsatt funksjonsevne er lavere enn i befolkningen som helhet. Og hva sier det? Jo, som jeg var inne på, mest sannsynlig sier det at mange har gitt opp, og blir mottakere av ytelser fra trygdekontoret, mens de aller helst ville vært bidragsytere til ligningskontoret. For noen er trygd den beste løsningen. Men vi vet at det ikke gjelder alle. Diskriminering og manglende praktisk tilrettelegging fra arbeidsgivere både i offentlig og i privat sektor stenger unødig mange ute fra et arbeidsliv som vi andre tar som en selvfølge. Avtalen om inkluderende arbeidsliv har ambisjoner om å rette på dette, men har hittil dessverre mislyktes. Gode intensjoner ble nemlig ikke fulgt av målrettet aktivitet. Statsråden viser til at dette skal rettes opp i den nye avtalen om inkluderende arbeidsliv, og vi imøteser også statsrådens tilbakemelding om dette til Stortinget. Så har vi jo et lite håp, fordi vi vet at det finnes eksempler på at målrettet innsats virker. Som eksempel kan nevnes Telenors Handicap-program, som har tiårsjubileum i år. Under mottoet «Du trenger ikke gå på jobben bare du kommer …», er programmet en del av Telenors løpende rekruttering av kompetent arbeidskraft. Vekten er altså lagt på løpende rekruttering av kompetent arbeidskraft, definert ut fra arbeidsgivers behov for kompetent arbeidskraft. I løpet av programperioden, som altså har vart i ti år nå, har 75 pst. så langt fått jobb, og av dem igjen forblir tre av fire i jobb. Det er ganske imponerende resultater. Det handler ikke bare om en bevisst holdning mot diskriminering, det handler også om teft for rekruttering av gode talenter. Så var saksordføreren inne på Abelia, NHO-foreningen for kunnskaps- og teknologibedrifter, som også har sitt eget prosjekt, som er kalt «Gode hoder i arbeid», der arbeidsgivere skal motiveres til å innkalle funksjonshemmede til intervju – «talenter med behov for innpass», som de kalles i det programmet. Erfaringene derfra er at det er vanskelig å gi arbeidsgivere kunnskap om et uoversiktlig trygdesystem, og at støtteordningen for praktisk tilrettelegging er tungrodd og lite forutsigbar. Det må søkes i det enkelte konkrete tilfellet, og svaret lar også vente på seg. Dermed går jobben til en annen. Abelias ønske var at de funksjonshemmede, eller «talenter med behov for innpass», som de altså kalles, kunne stille til intervju med forhåndstilsagn om støtte til nødvendig tilrettelegging og selv informere arbeidsgiver om hvilke tiltak som følger med en ansettelse, et såkalt «Green Card». I Dokument nr. 8:78 fremmes altså forslag om dette. Så viser det seg at ordningen allerede finnes – innført høsten 2005. «Garanti for oppfølging», som ordningen heter, er et bevis som arbeidssøkere ikke bare kan ta med seg til intervju, men som de faktisk skal kunne legge ved jobbsøknaden. Målet er informasjon til arbeidsgiver og rask bistand i tilrettelegging av arbeidsplassen. Men ordningen er tydeligvis for dårlig kjent og dermed lite benyttet. Derfor er jeg glad for statsrådens imøtekommenhet når han sier at han vil vurdere alle sider ved den eksisterende ordningen for å gjøre den bedre kjent og mer effektiv. Dette handler om tilrettelegging av arbeidsplasser som, slik de er utformet i dag, virker ekskluderende og demotiverende på folk som gjerne vil. På Fornebu, hos Telenor, så vi en arbeidsplass der bygninger og innredning bevisst er lagt til rette slik at funksjonshemmede kan fungere på lik linje med alle andre. Det må også være det langsiktige målet for alle arbeidsplasser, at særtiltak ikke er nødvendig. Det kommer vi tilbake til når antidiskrimineringslovverket skal behandles. I mellomtiden må vi gjøre det beste ut av det som er. Sammen med gode holdninger vil en forbedret garantiordning være ett av flere virkemidler.