I den forrige runden i WTO-forhandlingene ble man bl.a. enige om at de landene som har den høyeste toll på landbruksvarer, skal redusere tollen mest. Norsk landbruk er på grunn av de klimatiske forhold og et høyt kostnadsnivå helt avhengig av beskyttelse mot import av billige matvarer. Vi bor så langt mot nord at det er der globusen blir festet. Resultatet av denne forhandlingsrunden kan derfor bli skjebnesvangert for norsk landbruk. I neste runde i forhandlingene skal man bl.a. vedta konkrete tollreduksjoner ut fra tidligere fastsatte prinsipper. Her må norske myndigheter i samarbeid med landbruksorganisasjonene fremme helt presise krav og klart få fram at det går en grense for hva norsk landbruk tåler av tollreduksjoner. Spørsmålet er om vi skal ha et nasjonalt landbruk i Norge, eller ikke. Kystpartiet vil ha et sterkt og nasjonalt landbruk! Derfor er det viktig for landbruket at man opprettholder retten til å begrense matimporten via kvoteordninger. Selvsagt er det mulig å kompensere for reduksjoner i toll og kvoter med å øke landbruksstøtten, men da blir landbruket altfor avhengig av at Stortinget til enhver tid har tilstrekkelig vilje til å bevilge de nødvendige midler. Etter Kystpartiets mening vil det gi større stabilitet og forutsigbarhet for norske bønder om man beholder et bredt spekter av virkemidler for å verne om næringen. Kystpartiet ønsker en bondestand som produserer mat. Da er det viktig å knytte støtten til produksjon av matvarer. Vi må være på vakt mot tendenser til å overføre store deler av landbruksstøtten fra matproduksjon til landskapspleie og arealstøtte. Kystpartiet mener det er naturlig å støtte kravene om avvikling av eksportstøtte. Det er helt uakseptabelt at rike land gjennom eksportstøtte til eget landbruk kan utkonkurrere utviklingslandenes landbruk på deres eget hjemmemarked, fordi enten landene selv eller f. eks. EUs og USAs myndigheter subsidierer matvarer slik at importmat blir billigere enn u-landenes egenproduserte mat. Norske forhandlere i WTO må være villige til å stemme imot forhandlingsløsninger som er uakseptable for norsk landbruk. I en slik situasjon vil det være avgjørende å bygge allianser med andre land som har behov for beskyttelse av eget landbruk. Bare ved å stå sammen kan disse nasjonene tvinge igjennom akseptable forhandlingsløsninger i WTO. WTO burde i større grad involvere seg i de fattige lands kamp for kontroll over sitt eget landbruk. Det er helt uakseptabelt at multinasjonale selskaper kan selge patenterte kornsorter som hindrer bøndene i å bruke egen avling som såkorn. Vi må arbeide internasjonalt for at utviklingslandene skal sikres eiendomsretten til sine egne landbruksarealer og vannressurser. I Norge skjer det interessante ting når det gjelder retten til å bruke egenprodusert såkorn. Landbruksdepartementet har nylig hatt på høring et forslag til ny lov om planteforedlerrett. Der foreslås det at den som har avlet fram nye plantesorter, på visse vilkår skal få enerett til å utnytte sorten. I praksis innebærer det at eieren av plantesorten tar et vederlag når plantesorten brukes. Det betyr i klartekst at bønder ikke eier sitt eget såkorn og sine egne settepoteter. Det forbauser meg ikke at Regjeringen fremmer dette forslaget. Regjeringen gir jo bort naturressurser som fisk og kraft og vil privatisere store landområder som er eid av staten. Man må bare spørre seg: Hva blir det neste? Skal man snart betale pusteavgift?