Jeg må si at jeg synes det er litt trist at statsministeren fremstår så desperat og ynkelig som han nå gjør i denne spørretimen. Men det er nå en gang et faktum at det er lettere for statsministeren å gå til angrep på opposisjonen enn å snakke om sin egen politikk. Det skjønner jeg, for det er selvsagt fryktelig ubehagelig å se forskjellen på det man har sagt at man skal gjøre, og det man ender opp med å gjøre. Det er et faktum at denne regjeringen har snudd i en rekke politiske saker. Barnehageprisene skulle gå ned, men nå går de opp. Høyere utdanning skulle det satses mer penger på. Budsjettet har statsministeren selv karakterisert som et hvileskjær. Sykelønnsutgiftene skulle ikke endres. I hele valgkampen gikk statsministeren rundt og beskyldte Fremskrittspartiet for å være de som kom til å gjøre noe med sykelønnsordningen hvis vi fikk innflytelse. Det var altså statsministeren selv som fremmet forslag om en skjerpelse av sykelønnsordningen. Dette er løftebrudd, og det synes jeg statsministeren skal være mann nok til å erkjenne.