Stortinget vedtok i 1998 en plan for utstyrsinvesteringer i sykehus for perioden 1998–2002. Utstyrsplanen innebar en ekstraordinær satsing på IT og medisinsk-teknisk utstyr for å bedre utstyrssituasjonen ved alle sykehus. Bevilget totalramme var på 5,3 milliarder kr. Nytt Rikshospital ville videre få dekket ca. 800 mill. kr til medisinsk-teknisk utstyr gjennom egen investeringsplan. Bevilgningene til utstyr i sykehus kunne ses under ett for perioden, slik at utstyr som ikke ble anskaffet det ene året, kunne tas med i planen senere. Variasjonene mellom de enkelte sykehus i regionen var betydelige, noe som understøtter oppfatningen om at utskiftingen av gammelt utstyr og nødvendige fornyelser tidligere ikke ble foretatt jevnlig og systematisk, men skjedde gjennom store løft. Det var derfor et viktig og betydelig løft som ble vedtatt av Stortinget i 1998. Målsettingen var å bidra til å sette pasientenes behov i sentrum – legge vekt på lett tilgjengelighet til sykehustilbudet og god faglig kvalitet på behandlingen – til fornyelse av medisinsk-teknisk utstyr og til økt kapasitet. I tillegg til dette var handlingsplanen for kreft en viktig del av utstyrssatsingen. Sykehusene hadde i 1998 et innrapportert fornyelsesbehov med hensyn til gammelt utstyr tilsvarende ekstrabevilgningen fra Stortinget. Komiteen har en felles tilråding i denne saken, men Fremskrittspartiet har valgt å legge inn en egen merknad. I denne merknaden minner Fremskrittspartiet bl.a. om de forslag til økte investeringer i slikt utstyr som de har fremmet i perioden, også gjennom sine utenlandsbudsjetter, og at de har foreslått å endre fordelingsnøkkelen mellom stat og fylke. Dessuten peker de i merknaden på den mangelfulle oversikten man har over utstyrssituasjonen ved mange av landets sykehus. Målet med undersøkelsen har vært å belyse om sykehusene har fulgt de prioriteringene som Stortinget la til grunn for utstyrsplanen, og om rutinene for planlegging av investeringene og opplæring i bruk av medisinsk-teknisk utstyr er i samsvar med de krav som stilles. I Riksrevisjonens eget vedlegg til Dokument nr. 3:6 for 2005-2006 framgår det at de vesentlige dataene som er benyttet i undersøkelsen, er hentet fra svarene i en spørreundersøkelse basert på et spørreskjema sendt til 63 offentlige somatiske sykehus. Videre opplyser Riksrevisjonen at da sluttstrek for denne datainnsamlingen ble satt, manglet det så mange data at det har influert på hvilke aspekter ved undersøkelsen som det har vært mulig å behandle etter intensjonene. Et av disse aspektene er etter saksordførers mening beregningen av gjennomsnittsalder. Helse Vest har ifølge undersøkelsen de mest komplette rutinene, både hva gjelder historiske data, risikoanalyser, planer og skriftlig beslutningsgrunnlag. I denne regionen kan det dermed dokumenteres at gjennomsnittsalderen for medisinsk-teknisk utstyr har gått ned. Det er ingen overraskelse for meg at der krav til god oversikt og systematikk følges opp, vil dette gi mer nøyaktighet og bedre kvalitet når det gjelder de data som etterspørres. Ut fra en samlet vurdering av alle foreliggende dokumenter, data og rapporter mener saksordføreren at det er et godt grunnlag for å hevde at sentrale mål for utstyrsplanen langt på vei er nådd. Investeringene har hatt stor betydning for flaskehalsproblematikk, redusert nedetid for utstyret og økt pasientgjennomstrømning. Dessuten har investeringene i relativt stor grad gått til utskifting av gammelt utstyr i sykehusene og til store forbedringer av IT-utstyr. Kostnader i forbindelse med år 2000-utfordringene er også dekket av investeringene. Investeringene ved Nytt Rikshospital har også gått etter planen, men forbedringer må til når det gjelder sykehusenes investeringsoversikter og planer. Det er ingen tvil om at opplæringsrutinene i forbindelse med investeringene har vært mangelfulle. Når vi samtidig vet at den teknologiske utviklingen går i retning av stadig mer kostnadskrevende og avansert utstyr, og derav også større krav til operativ kunnskap og oppfølging, ser komiteen svært alvorlig på at Riksrevisjonen har avdekket slike mangler ved opplæringsrutinene. Dette kan gå ut over pasientsikkerheten, og det kan bidra til unødvendig stress og utrygghet når det gjelder arbeidsmiljøet innenfor de enkelte sykehus. Komiteen konstaterer at også Regjeringen ser alvorlig på dette, og jeg regner med at statsråden har iverksetting av nødvendige tiltak som en prioritert oppgave.