Eg synest det er ein flott interpellasjon Tove Karoline Knutsen har teke opp her i dag. Mangfaldet av kulturelle impulsar er i dag tydeleg prega av at vi lever i globaliseringa si tidsalder. Slik blir det estetiske mangfaldet utvida, både ved at det oppstår fleire uttrykksformer side om side, og ved at det oppstår nye uttrykksformer der ulike tradisjonar smeltar inn. Dette er på mange måtar positivt. Internasjonale impulsar innan kunst, mote, film, musikk og sport kan danne ein felles kultur for barn og ungdom med vidt forskjellig bakgrunn og geografisk plassering og slik verke som eit lim i eit fleirkulturelt samfunn. Men det inneber også utfordringar. Dagens barn lever i ein visuelt metta kultur, og skulle dermed ha gode føresetnader for å leve seg inn i og forstå visuelle kulturuttrykk av mange slag. Men det er samstundes mange sider ved kunsten som handlar om kunnskap og erfaring, noko som kan lærast. Denne dimensjonen ved kunst og kulturformidlinga er det vi kan kalle «dannelsesprosjektet». Gjennom undervisninga skal barn få nokre verktøy til å tolke dei kulturelle signala dei omgir seg med til dagleg, og lære å reflektere sjølvstendig over dei kulturelle uttrykka dei møter. Å fremme kulturelt mangfald er eit hovudmål for kulturpolitikken framover. Eit slikt hovudmål representerer ei grunnleggjande perspektivdreiing i kulturpolitikken og er, slik eg ser det, ein heilt nødvendig konsekvens av samfunnsutviklinga. Dette må også få konsekvensar for dei økonomiske tilskota. Fram til i dag har kulturpolitikken i Noreg vore nært knytt opp til nasjonsbygginga og ein likskapsorientert velferdspolitikk. Ei sentral legitimering av kulturpolitikken har tidlegare vore å dyrke fram ein særeigen nasjonal identitet forankra i ein felles nasjonal kultur. I kulturmeldinga blir det forklart korleis dei ulike dimensjonane ved globaliseringa, ikkje minst auka innvandring, har medverka til at ideala om likskap og nasjonal integrasjon i dag blir utfordra av nye former for ulikskap. Den framtidige kulturpolitikken må vende perspektivet bort frå konstruksjonar av ein einsarta felleskultur og leggje til rette for utvikling av kulturen med utgangspunkt i det mangfaldet som pregar det norske samfunnet og kultursituasjonen i dag. Vidare meiner Kristeleg Folkeparti at eit breitt spektrum av skapande, utøvande, dokumenterande og formidlande innsatsar frå alle delar av kulturfeltet er ei verdifull motvekt mot den einsrettinga ulike kommersielle krefter i samfunnet representerer. Det er viktig å utvikle kompetanse og formidle erfaringar frå prosjekt der kulturelt mangfald er tema. I arbeidet med å styrkje kulturelt mangfald i kunst- og kulturtilbodet for barn og unge har Norsk kulturråd prioritert søknader der kunstnarar eller barn og unge med minoritetsbakgrunn deltek. Kulturskuletiltak som har som mål å leggje til rette for formidling av kunst og kultur til denne gruppa barn og unge, har også blitt prioritert. Sidan 1980-åra er det gjennomført mange kulturtiltak som har gjort sitt til å utvide mangfaldet i norsk kulturliv. Mange av tiltaka har forankring i ulike minoritetsmiljø. Det har slik vakse fram fleire verksemder med fotfeste i desse miljøa som gjennom mange år har produsert og formidla musikk, teaterframsyningar, kunstutstillingar m.m. Men mange opplever utfordringar knytte til økonomi og er avhengige av enkeltpersonar som er ildsjeler. Dette er det viktig å gripe fatt i. Somme statlege institusjonar har arbeidt aktivt for å inkorporere uttrykk med opphav i ulike delar av verda, både i den ordinære verksemda si og som særskilde satsingar. Det kulturelle mangfaldet i det norske samfunnet avspeglar seg likevel berre i liten grad i det institusjonaliserte kulturfeltet. Mange kunstnarar med minoritetsbakgrunn opplever at dei anten blir ignorerte eller reduserte til eksotiske innslag ved sida av den kulturelle hovudstraumen. Det varierer frå kunstart til kunstart i kva grad slikt mangfald blir inkorporert på like vilkår, og i kva grad det er vilje til det. Musikkområde, særleg visse sjangrar, er svært opne for ulike tradisjonar og uttrykksformer. I andre delar av kulturlivet har det derimot vist seg vanskeleg å byggje opp om ei inkluderande haldning til uttrykk med opphav i andre tradisjonar enn dei vestlege. Eg trur tida er inne for å fastslå at kulturelt mangfald gjer den tradisjonelt norske kulturen rikare, og ikkje utgjer nokon trussel, snarare tvert imot.