Ordningen med brukerstyrt personlig assistanse i Norge springer ut fra Independent Living-bevegelsen i USA. Det første Independent Living-senteret ble etablert i universitetsbyen Berkeley i 1972. Tankegangen bak er enkel og basert på at hvert enkelt menneske, uavhengig av en eventuell funksjonshemning, har rett til og krav på å kunne delta i samfunnet og ta ansvar for eget liv. Mennesker med funksjonshemning er som alle andre. Det var noe av tanken og det som holdes fram, i ideologien. Det vil si at de ønsker å bo i vanlige boliger som alle oss andre, de ønsker å bli kvitt sykdomsstemplet og vil ses som friske mennesker som trenger praktisk assistanse som kan kompensere for funksjonshemningen. Her handler det om mennesker som ønsker å ta styring og ansvar i eget liv. Brukerstyrt personlig assistanse i Norge organiseres som oftest i en kommunal tjeneste. Vi hørte statsråden si at det også finnes andre måter å gjøre dette på. Men den enkelte kan velge sine assistenter, hva assistentene skal gjøre, og hvilke tidspunkter av døgnet de skal komme på. Representanten Solberg har rett i noe hun sier i interpellasjonen – nemlig at flertallsregjeringen vil gå imot konkurranseutsetting og privatisering av pleie- og omsorgstjenester. Når representanten Solberg snakker om valgfrihet, forutsetter hun at det finnes kommersielle selskaper som er der, og som folk kan shoppe tjenester fra. Jeg tror det er på dette området vi skilles ad ideologisk. Regjeringspartiene ønsker ingen kommersialisering av disse tjenestene. Vi er ikke imot private, vi er ikke imot Kirkens Bymisjon eller andre ideelle organisasjoner, eller om en organiserer seg i andelslag, som en gjør blant funksjonshemmede. Det går ikke på det i det hele tatt. Dette handler om en ideologi, der vi ikke vil kommersialisere. Valgfriheten, som representanten Solberg snakker om i denne sammenheng, handler om at det er kommersielle selskaper der en kan velge og shoppe, mens ordningen med brukerstyrt personlig assistanse har et helt annet utgangspunkt. Der handler det om at den funksjonshemmede kan ta styring over eget liv. Det handler altså ikke om en aversjon mot private, det handler om at vi overhodet ikke ønsker at deler av eldreomsorgen eller omsorgstjenestene skal kommersialiseres. Det er det som er den ideologiske forskjellen mellom regjeringspartiene og Høyre i denne saken. Det framstilles også, som om en i de kommunale tjenestene ikke har noen innflytelse på hvordan tjenestene utføres. Det virker nesten som om det kommer noen strenge eller sinte mennesker hjem til brukerne og gjør noen tjenester som de i utgangspunktet ikke vil ha. Jeg opplever at det er stor forståelse for at det skal være personkjemi og slike ting for at tjenestene som ytes rundt omkring i kommunene, skal fungere. Jeg synes ikke den framstillingen av de kommunale tjenestene som vi aner her – at de blir påtvunget noen – stemmer med den store entusiasme og idealisme som faktisk preger store deler av det kommunale pleie- og omsorgstilbudet.