Det er flere gode grunner til å innføre en bredbåndsdefinisjon. Jeg skal liste opp noen. Det vil bli lettere for brukerne å velge riktig hastighet når de har en klar definisjon å forholde seg til. De får bedre muligheter til å orientere seg i jungelen av tilbud. På sikt vil dette bidra til å skjerpe priskonkurransen og tvinge frem nye og raskere overføringsteknologier. Videre er det viktig at myndighetene har et gitt parameter å gå ut fra når de skal rapportere bredbåndsutbyggingen. Båndbredden sier noe om overføringskapasiteten. Tilgjengelig overføringskapasitet avgjør hvilke tjenester bruker har mulighet til å benytte, og hvor mange tjenester man kan benytte samtidig. Kvaliteten på tilbudet vil naturlig nok sterkt påvirke etterspørselen. Når det ikke eksisterer en klar definisjon av hva som er bredbånd, blir det selvfølgelig lettere å nå et politisk mål for bredbåndspenetrasjon, fordi dette er en ukjent størrelse. Statssekretær Eirik Lae Solberg uttalte til Aftenposten 6. april at minst 90 pst. av husstandene vil ha mulighet til bredbånd i løpet av inneværende år. Telenor har gitt et løfte om 90 pst. dekning i løpet av 2006. Men mye av det Telenor tilbyr, har lav hastighet, og mye av det kan vi kalle for smalbånd, helt ned i 128 Kbit/s. Dermed ser det pent ut i statistikken, selv om de fleste vil hevde at en så lav hastighet har svært lite med bredbånd å gjøre. Det betyr at det er et høyt antall personer, institusjoner og bedrifter i Norge som er uten mulighet til å skaffe seg tilfredsstillende bredbåndssamband. Det er på sin plass å nevne at Telenors ADSL-tilbud kun vil være mellombånd, og i beste fall en overgangsordning. Fremskrittspartiet frykter at dette kan bli en sovepute og en hindring for å nå målet om en optimal utbygging over hele landet. ADSL har ikke tilstrekkelig kapasitet for skoler, kommuner, sykehus og næringsliv, for å ha nevnt noe. Går vi inn i Statistisk sentralbyrås beregninger, er det relativt få norske hjem som har bredbånd etter europeiske standardmål. Ved utgangen av tredje kvartal i fjor var det bare ca. 22 000 internettabonnenter som hadde kapasitet utover 2 Mbit/s, mens det totalt var 2,3 millioner internettabonnenter med varierende, men gjennomsnittlig langt lavere båndbredde. Dette viser behovet for en opprydding, og at arbeidet bør starte nå. I et brev til komiteen sier moderniseringsministeren bl.a. i sin begrunnelse for ikke å gå inn for en bredbåndsdefinisjon at myndighetene ikke skal forsøke å påvirke en markedsstyrt utvikling. Videre forventes nye komprimeringsteknologier. Dette svaret var ikke uventet. Regjeringen liker selvfølgelig ikke at det blir satt konkrete mål til bredbånd, fordi det vil rive ned suksesshistorien om at markedet alene kan bygge ut bredbånd i hele Norge. En definisjon vil også kunne hjelpe frem konkurransen i markedet, som jeg sa tidligere, for det er klart at når det er vanskelig å sammenlikne tjenester, blir også konkurransen dårligere. Statsråden har prisverdig nok vært opptatt av å åpne for mer konkurranse på en del andre områder, men her opptrer han motstrebersk, etter min oppfatning. Det er også selvmotsigende når moderniseringsministeren i brevet uttaler at han ikke vil sette en definisjon nå fordi teknologien er i utvikling og det kan komme nye komprimeringsteknikker. Det betyr faktisk at f.eks. 1 Mbit/s bredbåndslinje i fremtiden vil kunne overføre mye mer data. I Norge er bredbånd hovedsakelig basert på kobberet til Telenor. Kobberet gir vesentlig mindre fart enn fiber, og flere samtidige brukere gjør at overføringshastigheten blir mindre. Et meget vesentlig punkt er at siden 90 pst. av alle bredbåndslinjer i Norge er videresalg av Telenors kobber, bidrar dette til å svekke konkurransen i det norske telemarkedet. Når flertallet, alle utenom Fremskrittspartiet og Senterpartiet, ikke ønsker å definere bredbånd, er dette med på å sementere dette monopolet fordi det i altfor liten grad stimuleres til satsing på bredbånd basert på fiber, radio og andre teknologier. Så når Fremskrittspartiet fremmer et forslag om å innføre en bredbåndsdefinisjon, er det et eksempel på at vi ønsker å ha mer konkurranse og spille på lag med forbrukerne. Jeg vil ta opp Fremskrittspartiet og Senterpartiets forslag som er referert i innstillingen.