Det er hyggelig for en kommunal- og regionalminister å kunne få lov til å legge fram et solid opplegg for kommuner, for distrikt og for bolig for 2006. På alle disse områdene er vi på vei, men vi er slett ikke i mål. I Kommunal- og regionaldepartementet har vi ingen tradisjon for å sprette champagneflasker eller å stå på hendene, men vi gleder oss daglig over en rekke hyggelige henvendelser fra hele Kommune-Norge. De sprer seg sjølsagt over hele spekteret, fra lettelse – at man puster litt lettere rundt omkring – og til det jeg faktisk vil omtale som begeistring. Disse henvendelsene kommer fra partier av alle politiske avskygninger. Og som sagt: Det er langt fram før vi kan si at vi har nådd målet vårt når det gjelder kommuneøkonomien, som nemlig er å finne balansepunktet mellom de oppgavene som kommunene har, og de pengene som de har til rådighet. Men noe av det vi har oppnådd gjennom det kommuneopplegget vi nå legger fram, som innebærer en styrking av frie inntekter med 5,7 milliarder kr fra 2005 til 2006, er å bidra til å skape optimisme rundt omkring i Kommune-Norge. Folk får igjen troen på at det er noe poeng i å engasjere seg i lokalpolitikken. De får igjen troen på at de skal kunne få det handlingsrommet som de ønsker å ha, slik at de kan tjene innbyggerne sine på en best mulig måte. Og ikke minst innebærer det opplegget vi nå legger fram for kommunene, at mange får igjen troen på lokaldemokratiet. Veksten i frie inntekter som vi har lagt opp til, kommer alle kommuner til gode. Men Regjeringa har valgt å tilgodese de små kommunene i distriktene med en ekstra økning gjennom regionaltilskuddet, som er på knapt 1,6 mill. kr pr. kommune. Dette er sjølsagt en meget bevisst prioritering, og det er en prioritering som må ses i lys av det klare målet vi har om å skape likeverdige levekår i hele landet, og at vi skal greie å gi folk valgfrihet også i forhold til hvor de skal bo. Det er mange som har stilt spørsmål ved hvordan kommunene vil bruke de ekstra pengene. Vi har sjølsagt store forventninger til at pengene skal brukes til flere hender til omsorg, at det skal bli flere lærere, at det skal bli en større innsats for frivillige lag og foreninger, og at vi skal kunne ta tak i det forebyggende arbeidet rundt omkring i Kommune-Norge. Men det er altså et faktum at kommunene har vært sultefôret over så lang tid at behovene svært mange steder går langt utover det som vi har greid å levere i denne omgang. Men la det være klart: Sjøl om det er kommuner nå som bruker penger til å forbedre sin økonomiske stilling, som kutter på og reduserer underskudd, kan det sjølsagt utmerket godt være det smarteste å gjøre i den kommunen. Vi har tiltro til at norske kommunestyrerepresentanter gjør det som er smartest, det som er klokest, i den kommunen som de bor i. Og under alle omstendigheter er det da så vidunderlig i Norge at hvis lokalpolitikerne ikke foretar de prioriteringene og gjør de valgene som folk i kommunen mener er klokest, ja da får vi altså sparke dem ut ved valget om godt og vel halvannet år. Men det er ingen annen måte å drive fornuftig forvaltning på i Norge enn at vi har tiltro til dem som er valgt til å utføre jobben. I kommunene er det altså kommunestyrerepresentantene. Jeg snakker meg helt bort på kommunene. Jeg hadde i grunnen tenkt at jeg også skulle ha sagt en god del om distriktspolitikken. For vi har også med dette budsjettet lagt grunnlaget for å ta tak i distriktspolitikken og foreta det distriktspolitiske løftet som står omtalt i Soria Moria-erklæringa. Det handler om at vi kan bruke midler til å gjøre en spesiell innsats på enkelte områder, som vi f.eks. når det gjelder kultur og næring, skal gjøre overfor småsamfunn. Men det viktigste er at vi får integrert distriktsperspektivet i all sektorpolitikk, og at vi evner å samordne Regjeringas politikk på en bedre måte enn vi har gjort tidligere. Vi gleder oss til å ta fatt også på den biten.