Da det ble bestemt at åndsverkloven skulle debatteres på noe så uvanlig som et lørdagsmøte, var noen av oss litt bekymret for at den viktige åndsverkloven skulle bli vedtatt uten at den fikk den oppmerksomheten den fortjener. Det har vi imidlertid prøvd å gjøre noe med de siste dagene, og jeg må si at jeg tror vi har lyktes godt. Oppmerksomheten er upåklagelig. Det er en viktig lov vi skal vedta. Det er en viktig dag. Da Arbeiderpartiet ble startet i Arendal i 1887, var det fagforeninger som stod bak. En av de viktigste grunnene var å sikre at arbeiderne skulle få rettmessig betalt for sitt eget arbeid. De trengte et politisk redskap, fordi mange av rettighetene påvirkes av politiske beslutninger. I det aller første Circulære fra Bestyrelsen for «Det forenede norske Arbeiderparti» heter det: «vi Arbeidere kun kan haabe at drive igjennom vore retmæssige Fordringer, naar vi ved Udøvelsen af Stemmeretten kan faa fuld Indflydelse paa Lovgivningen og Bevilgningerne.» I bunn og grunn er denne loven et skritt videre i den kampen som fikk sitt uttrykk i 1887, en kamp for at folk skal få betalt for det arbeidet de gjør, og kunne leve av sitt arbeid. Mang en ungdom, og kanskje ikke så få voksne, kunne sikkert drømme om gratis tilgang til all mulig musikk, å kunne se filmer fra hele verden uten innhogg i lommeboken og skaffe seg lærebøker til studiene uten å måtte betale. Det hadde blitt en kortvarig glede. Musikere, komponister, filmskapere og forfattere ville med ett få sine inntekter dramatisk redusert. Kreativt, skapende arbeid ville blitt erstattet av arbeid som gav mat på bordet og tak over hodet. Det ville bli tomt i CD-hyllene og hvitt på kinolerretene. Derfor er det ikke en konflikt mellom brukere og rettighetshavere, men et grunnleggende fellesskap. De skapende er avhengig av lyttere, seere, lesere som har adgang til det skapte på en enkel og rimelig måte. Brukerne er avhengig av de skapende, at de har et inntektsgrunnlag som gjør at de kan fortsette å skape nye åndsverk. En ny åndsverklov skal ivareta dette, og det er bred enighet om at slik skal det bli. Derfor vedtas også det meste av denne loven med bredt flertall. Saksordføreren har gitt en redegjørelse for innstillingen. Det meste står komiteen samlet om. På noen punkter har det likevel vært nødvendig for komiteen å justere loven noe. Det skjer på to punkter. Det ene gjelder bibliotekene. Det redegjorde saksordføreren greit for. Det andre gjelder overføring fra CD til MP3 også når det er kopisperre. Departementet har hele tiden insistert på at dette vil være i strid med EU-direktivet, men her må vi konstatere at man ikke engang har klart å overbevise sine egne partifeller. Noen frykter at den nye lovparagrafen kan åpne for kopiering mellom andre formater. Fra Arbeiderpartiet og SV sin side er imidlertid merknadene som sier at den nye lovformuleringen handler om overføring fra CD til MP3, en uttømmende liste. Det er også verdt å understreke at Arbeiderpartiet og regjeringspartiene for øvrig står sammen om lovhjemlet beskyttelse av DRM. Så til spørsmålet om bruk av materiale på Internett. La meg først si det helt åpenbare, nemlig at dersom åndsverk er lagt ut på nettet uten rettighetshavers samtykke, altså en ulovlig utleggelse, kan ikke verket benyttes, verken av privatpersoner eller av offentlige institusjoner, på noen lovlig måte. Det blir en viktig oppgave framover å bidra til at lovovertredelser på dette området blir etterforsket og slått ned på, særlig der man i vinnings hensikt foretar denne type lovbrudd. Vi må bekjempe ideen om en annen type moral i internettverdenen enn i den virkelige verden. Det finnes ingen forskjell mellom å stjele på nettet og å stjele i en butikk. Så til spørsmålet om det offentliges bruk av åndsverk på Internett. Her har jeg det bestemte inntrykk at det har vært en del usikkerhet og uklarhet om hva flertallet i komiteen faktisk mener. I den grad flertallet har bidratt til slike uklarheter, er dette anledningen til å bringe klarhet. At andre også har bidratt til usikkerhet, vil jeg komme tilbake til. La meg begynne med følgende: Flertallet endrer ikke en eneste lovparagraf, flytter ikke et eneste komma i loven som skulle berøre eller endre rettssituasjonen på dette området. Hvordan Høyres jusutdannete Olemic Thommessen i en pressemelding fra Høyre kan hevde at flertallet «har samlet seg om et vedtak som gjør dramatiske inngrep i opphavsmennenes rettigheter», er dermed vanskelig å begripe. I lovsaker gjør Odelstinget vedtak i form av lovparagrafer, og den lovteksten vi vedtar på dette området, er identisk med proposisjonens forslag. Dermed står vi igjen med merknadene. Merknader er viktige forarbeider til en lov. Derfor er det viktig at de er klare, og at de forstås i samsvar med det lovgiver har ment. I den grad merknader har skapt uklarhet, må derfor det som flertallet nå sier i denne debatten, som også er viktige forarbeider til loven, legges til grunn for hvordan de skal forstås. Den loven som vedtas, og de merknader som følger med, ivaretar rettighetshavernes rett til vederlag fullt ut. Ingen, heller ikke offentlig sektor, kan benytte andres åndsverk uten vederlag, med mindre rettighetshaveren selv mener at åndsverket skal kunne brukes gratis. Det stilles ingen krav om at åndsverk spesifikt må merkes, for at det skal være beskyttet. Alt åndsverk er i utgangspunktet vernet så lenge rettighetshaveren selv ikke har opphevet vernet. Det eneste man ikke skal betale for, er det som rettighetshaver eksplisitt eller implisitt har gitt uttrykk for skal være gratis. Det er særlig én setning en del har lurt på: «Flertallet mener at åndsverk, herunder utskrifter fra Internett i rimelig utstrekning, bør kunne benyttes i ikke-kommersiell virksomhet, som kommuner og fylkeskommuner, uten at det gjøres avhengig av samtykke og/eller betaling.» Noen har trodd at dette gir offentlig sektor rett til å bruke alt fra Internett uten å betale. Det er feil. Setningen henspiller kun på det som eksplisitt eller implisitt er lagt ut for gratis bruk. Det kommer klart fram når man leser neste setning i innstillingen, som omhandler det som ikke er lagt ut for gratis bruk: «Bruk av beskyttet materiale avgjøres i forhandlinger.» Disse forhandlingene skal sørge for vederlag rettighetshaverne rettmessig har krav på. Noen har også vært usikker på setningen om at «når verk er lovlig lagt ut på Internett, er det gitt et stilltiende samtykke fra rettighetshaverne om andres ikke-kommersielles bruk». Vel, hvis vi nå, etter de siste dagers debatt, skulle ha skrevet en merknad der alle premissene var med, ville den ha vært som følgende: Når et verk er lagt lovlig ut på Internett, er det gitt et stilltiende samtykke fra rettighetshaverne om andres ikke-kommersielle bruk, forutsatt at rettighetshaveren ikke har tatt forbehold om noe annet. Det skal betales vederlag for bruken, med mindre rettighetshaveren mener åndsverket skal kunne brukes gratis. Merknaden uttrykker Stortingets syn på hvordan implisitte samtykker kan forstås etter gjeldende rett. Flertallet støtter ikke Regjeringens forståelse av det samme spørsmålet som framgår av proposisjonen. Men samtidig – og dette er viktig – er det verken regjering eller storting som har det siste ordet, fordi det dreier seg om en forståelse av avtaler. Tvister om avtaleforståelser avgjøres av domstolene. Dette mener flertallet. Det mente vi også da vi avgav innstilling sent mandag kveld. Noen timer etter at innstillingen var avgitt, kom en pressemelding fra regjeringspartiene. I denne står det: «Opposisjonen åpner for at offentlig sektor i fremtiden ikke skal betale for verk som er lagt ut på internett. Opphavsmennene frarøves dermed rett til betaling eller til overhodet å gi samtykke til slikt bruk.» Dette er usant. Det er ikke det loven sier. Det er ikke det merknadene sier. Det er ikke det flertallet går inn for. Kulturministeren går enda lenger. Ifølge Dagsavisen 2. juni mener hun det blir helt galt at kommunene ikke skal betale opphavsmenn og -kvinner for materiale de bruker. Kulturministeren sier: «De betaler for elektrisitet og hus. Men de skal altså ikke betale for kulturen.» I Kulturnytt på NRK P2 31. mai går hun enda lenger og sier at «aktive innenfor kulturfeltet skal kunne leve av det de produserer og lager. Men her går flertallet inn for et lovverk som gjør at alle de som mister rettighetene sine, kan bli brukt som fritt vilt». Går inn for et lovverk? Vi har altså ikke alternative forslag på disse punktene. Kan bli brukt som fritt vilt? Hvor i all verden har kulturministeren dekning for det? Kulturministeren viser at man ikke trenger debattkultur for å delta i en kulturdebatt. Regjeringspartiene har trådt over anstendighetsgrensen for den politiske debatt. Og når Norges kulturminister bidrar til å spre slike usannheter, kan også andre bli utrygge. I annonser i avisene i går kunne man lese om bekymrede kunstnere. Og la meg svare følgende: Morten Krogvold skal fortsatt ha retten til å bestemme over sine egne bilder.Ingen skoler skal kunne forsyne seg fritt av tekstene til Tove Nilsen.Stortinget skal ikke frata Arne Nordheim retten til sine egne musikkverk.Sangene til Anne Grete Preus skal ikke ligge gratis ute på alle kommunale hjemmesider. I en annonse kunne man lese at flertallet «rokker ved rettighetshavernes adgang til å bestemme over utnyttelsen av egne verk og til å få vederlag for egen innsats». Det er ikke riktig. Alle skal få vederlag etter dagens regler. Rettighetshaveren skal fortsatt ha kontrollen over sine verk. Rettighetshaveren har full rett til selv å sette de begrensningene han eller hun selv ønsker, også når det gjelder slik ikke-kommersiell bruk i offentlig sektor. Annonsepengene kunne vært bedre brukt på vederlag til medlemsorganisasjonene. Det blir spennende å høre om kulturministeren har tenkt å gjenta påstandene sine i media fra Stortingets talerstol etter at hun har hørt flertallet selv fortelle hva flertallet mener. Hvis vi har en kulturminister som insisterer på å fortolke loven til rettighetshavernes ugunst, i strid med det lovgiver selv mener, vil det være svært alvorlig. Rettighetshaverne er i hvert fall ikke tjent med en slik framferd og en slik kulturminister. Jeg har liten tro på at regjeringspartiene vil legge seg på en redeligere linje. Jeg tror vi kommer til å møte den mest uanstendige valgkampen i Norge siden 1930. Regjeringspartienes usanne påstander om flertallets standpunkter er en del av denne valgkampen. Derimot har jeg større tro på vederlagsorganisasjonene. Selvsagt kan de fortsette å insistere på en tolkning av loven som tilsier at rettighetshaverne ikke skal ha betalt, ikke skal ha råderett, og at offentlig sektor gratis skal kunne bruke åndsverk på nettet, i strid med det stortingsflertallet selv sier. Jeg ville vært lykkelig hvis jeg var KS eller Høyskolerådet og kunne slå i bordet med vederlagsorganisasjonenes definisjon av loven, hvis det er det de mener; da ville forhandlingene være over på forholdsvis kort tid. Men de kan også legge til grunn det lovgiver faktisk sier i denne debatten, at vederlagene i offentlig sektor står fast, at man fortsatt har full frihet til å sette grenser for bruken av egne åndsverk, og at det ikke åpnes for gratis bruk av åndsverk uten at rettighetshaveren selv har villet det slik. Jeg anbefaler det siste alternativet. Det er det vi mener, og det er det vi har ment hele tiden. Loven skal sikre opphavsmenn deres rettmessige vederlag. Samtidig vet vi at dette er et område i stadig forandring. Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, SV og Senterpartiet vil derfor fremme følgende forslag: «Stortinget ber Regjeringen i forbindelse med den varslede gjennomgangen av åndsverksloven, foreta en evaluering av loven, med særlig henblikk på at rettighetshavernes interesser er godt ivaretatt.» Hvis det fortsatt skulle herske uklarhet: Fjern den siste tvil! Arbeiderpartiet vil også gi støtte til forslaget fra SV om kartlegging av omfang av utskrifter av digitaliserte verk og sikring av at rettighetshaverne opprettholder sine vederlag uavhengig av teknologi. Denne runden vil vise at komiteen faktisk står sammen om det viktige, nemlig at loven skal sikre rettighetshaverne råderett over egne åndsverk, og sikre deres rettmessige vederlag for andres bruk av disse åndsverkene. De uenighetene vi har, er saklige meningsforskjeller, himmelvidt fra den uenighet som er blitt framstilt gjennom media de siste dagene. Det mest sentrale uenighetspunktet gjelder dette med implisitt samtykke i offentlig sektor til ikke-kommersiell bruk, vel å merke hvis man ikke har tatt forbehold om noe annet, og selvsagt med fulle vederlagsrettigheter. Det er det uenigheten dreier seg om – og ikke noe mer. La meg derfor avslutte der jeg begynte, med å sitere avslutningen på det aller første Cirkulære fra Bestyrelsen for «Det forenede norske Arbeiderparti»: « … lad da Uenigheder om dette eller hint, som i Grunden er Smaating, sammenlignet med vort store Maal: en lykkelig, sorgfri og derfor sandt menneskelig Tilværelse for Arbeidere, lad, siger vi, disse Smaating lægges til Side, lad et fælles Broderbaand omslynge os, lad os staa Haand i Haand og kæmpe for vor store Sag.»