Det er en ganske interessant sak vi har til behandling i dag. Den illustrerer på mange måter at verden er i kontinuerlig endring. Jeg tror også det er i det lyset vi må se dette forslaget som er fremmet av Fremskrittspartiet, og som på mange måter har mye positivt for seg. Jeg tror at hele Stortinget vil stå seg på å se forvaltningen av alle disse fondene i et nytt lys, at fondet for Nordvest-Russland i sin tid, i 1996, ble etablert som følge av de problemene som da var i Sør-Varanger-regionen, og at de problemene man da hadde, med en ensidig bedrift, ikke eksisterer lenger. På samme måte må man se på Øst-Europa-fondet, som ble etablert året etter, i et helt annet lys. I dag er selvfølgelig de fleste landene i Sentral- og Øst-Europa medlemmer i Det europeiske fellesskap. Både derigjennom og gjennom EØS-avtalen er det solide muligheter for gjensidig norsk og sentral- og østeuropeisk samarbeid gjennom de store fond som eksisterer på den siden. Jeg tror det på mange måter vil være et behov for en ny gjennomgang av hvordan man har disse fondene operative, og jeg tror tiden er inne til at departementet nå foretar en slik gjennomgang, også sett i lys av den svært positive oppfølging som den nye regjeringen har av fjorårets fremlagte nordområdemelding. Derfor tar jeg opp de to forslagene som Kristelig Folkeparti, Venstre og Høyre har fremmet i saken. Men sett ut fra det som jeg tror er hele Stortingets vilje når det gjelder å utvikle nordområdene og ikke minst Sør-Varanger-regionen, vil det ikke være helt avgjørende om fire stillinger flyttes fra Oslo til Kirkenes. Det er ikke det som vil bestemme om det blir suksess eller fiasko for utviklingen i nordområdene. Men Innovasjon Norge har sine avdelingskontorer spredt rundt i landet, nettopp for å ha nærhet og for å bygge opp kompetanse med tanke på næringsutvikling. Og det behovet som i år 2006 faktisk er mest nærliggende for nordområdene, er behovet for å utvikle samarbeidet Norge–Russland – og da snakker vi om Nordvest-Russland. De tre partiene Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre ønsker primært ikke å få forslag nr. 1 nedstemt. Jeg vil spørre statsråden om han er villig til å foreta en gjennomgang og en vurdering av administrasjon og lokalisering av fondene, om han er enig i at det er behov for og mest fornuftig å se på dette i et nytt lys, også med bakgrunn i nordområdemeldingen og den forestående politiske behandlingen som Stortinget fortløpende skal ha av de sakene vi står foran, og om ikke det dermed også er mest fornuftig at forslag nr. 1, som er fremmet, blir oversendt uten realitetsbehandling. Jeg er ganske overbevist om at Stortinget vil stå seg på å se på nettopp det å bygge opp kompetansen i Kirkenes–Sør-Varanger-regionen, som man har gjort de siste årene, nettopp på grunn av nærhet og de behov vi har for å utvikle denne regionen. Det er der kompetansen på mange måter ligger, og det er der adressen må være for å utvikle samarbeid og forhold i regionen. Det er i de områdene vi vil se at muligheten for å utvikle fiskerinæringen først og fremst ligger til rette, når det gjelder både utvikling og ikke minst forvaltning. Vi har de store olje- og gassplanene, som alle kjenner til, og vi har stort potensial innenfor skogbruksnæringen, innenfor reiseliv, bygg og anlegg og handel. Det finnes ikke begrensninger for hva slags muligheter som eksisterer. Så det er min beskjedne utfordring til statsråden om han er villig til i løpet av året å foreta en gjennomgang av de fondene som ble etablert mer enn ti år tilbake i tid, og om statsråden er villig til å se saken også i dette lys. På denne bakgrunn tar jeg altså opp de to forslagene, men vi har en åpning for at vi kan komme tilbake til forslag nr. 1 med anmodning om en eventuell oversendelse.