Man skal her ha et ganske åpent sinn for å få med seg skiftningene. Jeg var i grunnen langt på vei til å kjøpe forklaringen fra utenriksministeren om at skiftet fra «Enduring Freedom» til ISAF hadde en praktisk årsak og en kapasitetsårsak og i grunnen verken hadde å gjøre med mandatet eller med hvem som ledet. Men nå har forsvarsministeren både i innlegget sitt og i replikkordskiftet sagt at det er mye enklere å være med i ISAF, fordi den hovedsakelig består av europeiske nasjoner og med så få amerikanere. Vi har da ikke noen problemer med å delta i aksjoner med vår allierte amerikanske NATO-part, håper jeg. Jeg vil stille to spørsmål. Det ene er: Hvor skal vi bidra? Og det andre er: Hva skal vi bidra med? Det går jo igjen i hele debatten her. Når det gjelder hvor vi skal bidra, er det åpenbart en bred samling om at det må være under et FN-mandat. Det er sannsynligvis også en samling om det som er bredt antatt internasjonalt, at på anmodning fra en stat så kan vi stille opp. Det gjelder jo ikke minst i nødssituasjoner, men også i tilfeller med etnisk rensing og folkemord, hvor det er ulike eksempler. Flere har trukket frem Kosovo her i dag, hvor vi gikk inn. Et annet eksempel kunne være Rwanda, hvor man ikke gikk inn. Senterpartiets hovedtalsmann viste til at når man gikk inn i Kosovo, var det fordi det var en spesiell situasjon. Jeg vil jo tro at enhver situasjon hvor det foreligger folkemord, er en spesiell situasjon. Jeg er for så vidt beroliget av at utenriksministeren lot det stå litt åpent i den forstand at en er villig til å vurdere hver enkelt situasjon når den oppstår. Det tror jeg man må ha åpenhet til. Men hva skal vi så bidra med? Representanten Jacobsen var tidligere i dag inne på at han ønsket seg tilbake til de store tall, 1 500 blå hjelmer. Jeg tror ikke det nødvendigvis dreier seg om antall. Jeg tror det dreier seg om kapasiteter, kompetanse, og det har flere vært inne på. Det er også slik som en har nevnt her i dag, at våre spesielle kapasiteter har blitt bygd opp i nært fellesskap med NATO, slik at det vi kan tilby, er en integrert del av den helheten som også de andre nasjonene i NATO tilbyr. Jeg har lyst til å peke på at det også er andre faktorer, og det gjelder kanskje ikke minst i Afrika, som jo er et kontinent som det kan bli spørsmål om å sende norske bidrag til i årene fremover. Da skal en være ydmyk for at Europa har en fortid i Afrika, og at veldig mange er sterkt oppmerksomme på den fremdeles. Det er også en økende bevissthet om verdien av at de afrikanske landene selv stiller med styrker der det er mulig. Det har vært formulert gjennom Den afrikanske unionen. Jeg tror det har veldig mye å gjøre med troen på egen identitet og troen på å kunne ta vare på seg selv som grunnlag for å skape seg en fremtid som nasjon på det afrikanske kontinentet, og de landene vil i stor grad lettere kunne stille med volumer enn med spesialiserte kapasiteter. Det gjør det desto viktigere for oss å legge bak oss denne tenkningen om at vi skal bidra med det store antall. Vi må være mer åpne for å bidra med de spesielle tingene som de ønsker vi skal stille med, og så se om vi kan supplere dem der de selv kan stille med det store volumet. Det er også en økonomisk side. I FN-kretser er det flere som har pekt på at det er en høyere kostnad forbundet med å sende mannskaper fra høykostlandene i Europa enn det er fra landene lenger sør. Flere ting tilsier derfor at vi kanskje redefinerer vår egen rolle i et nytt mønster, hvor vi da ikke bare ser på hva vi kan bidra med, men også har en økende tillit til at også andre kan bidra og ivareta sin rolle.