Vi er tilbake ved sjølve kjernen. Og jeg syns representanten Lønning brakte oss tilbake i sirkelen ganske klart med sitt siste innlegg. Loven har ikke som formål å skape ulike identiteter hos saksbehandlere, men det offentlige Norge skal forholde seg med respekt til sine borgere. Det skal ikke være slik at staten eier sine borgere, det skal være borgerne som eier sin stat. Da må staten faktisk forholde seg til, og ha respekt for, den identiteten borgeren har. Derfor skal borgeren bli besvart på den målformen som tilhører den borgerens identitet. Det er det det er snakk om. Det er ikke snakk om å velge ulike identiteter i en slags type «skoleshopping». Det er snakk om å vise respekt for borgerens identitet, idet borgeren faktisk eier staten og ikke omvendt. Følgene for universitetsperspektivet til representanten Lønning syns jeg man da må sette et stort spørsmålstegn ved. For hva er det representanten Lønning ønsker seg? Ønsker han seg et akademisk språk? Er det troen på at bare vi velger én av disse målformene – og det også følges ved universitetene – vil enhver utenlandsk student synes at norsk blir mye enklere å lære seg? Er dette egentlig en slags drøm om at vi skal være som alle andre land, og ikke være det lille, rare landet her oppe? Jeg tror at vi skal holde på det unike norske. Jeg har merket at det å fortelle andre om de to ulike skriftspråkene faktisk er en veldig god inngang til å lære litt om norsk kultur og norsk identitet. Det er mange rariteter vi holder på i dette landet – vi holder oss kanskje med kuriositeter. Representanten Lønning og jeg er sikkert enige om at det at vi holder på monarkiet vårt, gjør oss til et litt rart land her oppe i nord. Det gjør landet vårt kanskje litt mer spennende og litt mer interessant å besøke. Og kanskje fører det ikke til at færre studerer ved norske universiteter, men at flere gjør det.