Dette er en meget betimelig og nyttig interpellasjon, og dialogen mellom interpellanten og statsråden var en konstruktiv dialog, som jeg tror kan føre fremover. Jeg bad om ordet fordi jeg gjerne vil sette det problemet som vi diskuterer, inn i et aldri så lite historisk perspektiv. Det har skjedd en dramatisk endring i løpet av de siste par tiårene når det gjelder vår kunnskap om sammenhengen mellom mors adferd og barnets tilstand i løpet av et svangerskap. Går man et par tiår tilbake, var den alminnelige holdning til dette preget av sorgløshet. Det var f.eks. liten oppmerksomhet om sammenhengen mellom kosthold under svangerskapet og barnets fødselsvekt. Det var liten oppmerksomhet – praktisk talt ingen oppmerksomhet – om sammenhengen mellom røykevaner og barnets tilstand, og det var enda mindre oppmerksomhet om sammenhengen mellom alkoholbruk og det som skjer med barnet under svangerskapet. I dag vet vi umåtelig mye mer enn det man visste før, og bevisstheten om dette er blitt svært mye større. Det er en udelt positiv utvikling. Men nettopp når man ser det i en slik sammenheng – og dette var også interpellanten inne på – blir det et tankekors at vi i noen tilfeller ikke bare aksepterer, men faktisk autoriserer, gjennom den måten vi innretter helsetilbudet på, at noen barn kan bli født med betydelige skader som følge av bruk av giftstoffer som er langt farligere enn så vel nikotin som alkohol, for ikke å snakke om forskjellige typer matvarer. Det som gjør tankekorset enda større, er som sagt at i det ene tilfellet handler det om enkeltindividets valgfrihet når det gjelder livsstil under svangerskapet, mens det i det andre tilfellet skjer i offentlig regi og med offentlig autorisasjon. Det er umulig å vite med sikkerhet hva som er det riktige svaret i denne situasjonen. Det synes jeg fremkom både i interpellantens fremstilling og i statsrådens svar. Men det som det helt opplagt burde være enighet om, er at vi må intensivere arbeidet med å fremskaffe kunnskap, arbeidet med å få en sikrere oversikt over risikoen – og omfanget av risikoen – i forbindelse med metadonbruk under svangerskap. Det er selvfølgelig også riktig, som flere har vært inne på, at det å bære på et barn er en helt spesiell livssituasjon, som helt sikkert oppleves på en helt spesiell måte, som gir en helt spesiell motivasjon, også når det gjelder å se muligheten for å endre en livssituasjon i positiv retning. Jeg oppfatter også at det er full enighet i denne debatten om at man må gjøre alt som i det hele tatt er mulig for å satse på den motivasjonen, fange opp den motivasjonen, og gjøre det mulig for kvinnen som er i den situasjonen, å bruke motivasjonen på en fremtidsrettet måte – med tanke på både hennes egen situasjon og det kommende barnets situasjon. Risikoen når man etablerer behandlingstilbud av den paradoksale typen – som så å si er basert på prinsippet om at «ondt skal ondt fordrive», altså at giftbruk skal dempes med giftbruk – er jo at man i det offentlige system satser på at dette skal virke alene, og derfor gjør for lite når det gjelder den oppfølging som helt åpenbart er forutsetningen for at metadonbehandling i det hele tatt skal gi et positivt resultat. Det ene er nemlig billig rent kostnadsmessig. Det andre er dyrt kostnadsmessig.