Utenriksministerens og forsvarsministerens redegjørelser i forrige uke beskrev på en god måte utfordringene i Afghanistan og Irak. Fremskrittspartiet er tilfreds med at Regjeringen vil bidra til å fremme en positiv utvikling i begge land, men som det ble beskrevet, er en av de viktigste og mest akutte utfordringene å skape sikkerhet for sivilbefolkningen. I forhold til å møte denne utfordringen har den nye regjeringen valgt å ta noen skritt tilbake og redusere Norges innsats. Norske militære styrker i Afghanistan og Irak har gjort og gjør en fremragende innsats. Det hersker ingen tvil om at vi både har hatt og vil ha mye å bidra med. Beslutningen om ikke å fornye innsatsen i Operation Enduring Freedom i Afghanistan og ikke ha norske offiserer i Irak skaper dessverre større avstand til USA, men det er vel snarere en ønsket politikk for deler av Regjeringen. Alvorligere er det at verken Afghanistan eller Irak kommer nærmere fred med den nye norske politikken. I Irak blir vi nærmest tilskuere, mens vi i Afghanistan fremover vil avstå fra den viktige jobben med å få kontroll i mange områder av landet, i områder der vi vet det fortsatt er lommer av Taliban-tilhengere og Al Qaida. Utenriksministeren sa i sin redegjørelse: «(…) i dag vil jeg særlig konsentrere meg om hvordan Norge best kan bidra til stabiliseringen og gjenoppbyggingen av Afghanistan, men også Irak.» (…) Hvordan vi best kan bidra, sa utenriksministeren. Mener utenriksministeren med dette at å delta i Operation Enduring Freedom og å ha norske offiserer i Irak ikke er best egnet for stabilisering? Eller er realiteten den at for å tekkes et av regjeringspartiene måtte det foretas utenrikspolitiske grep som distanserte oss fra vår nære allierte USA? Den endrede norske politikken fremstår uansett som en klar seier for SV. Det er interessant å se at et parti som til de grader var i opposisjon til det brede flertall i forhold til disse spørsmål i forrige periode, nå har fått betydelig gjennomslag. Allikevel velger deler av SV å protestere mot egen regjering fordi de mener omleggingen av politikken ikke går langt nok. Dette skaper usikkerhet om hva som blir det neste. Dette linjeskiftet som er i ferd med å skje, er nok et av de mer alvorlige utslag av høstens regjeringsskifte. Nå er ikke jeg et øyeblikk i tvil om at utenriksministeren vil gjøre sitt ytterste for å søke å ivareta det gode forholdet til USA. Hans invitasjon til USAs utenriksminister om å besøke Nord-Norge er således et godt eksempel på det. Det kan være vi også har litt å gå på på grunn av god innsats over tid. Men Fremskrittspartiet er redd for at det taktskiftet som nå er i ferd med å skje i utenrikspolitikken, vil svekke Norges forhold til nære allierte. Og er det noe Norge trenger fremover, er det allierte, ikke minst i nordområdene. Fremskrittspartiet støtter fortsatt norsk engasjement i ISAF-styrken, inkludert deltakelse med tre eller fire F-16 jagerfly. ISAF-styrken spiller en viktig rolle i Afghanistan, men det er ikke slik at ISAF på det nåværende tidspunkt på noen måte erstatter den oppgaven som den amerikanskledede operasjonen «Enduring Freedom» står for. Regjeringen vektlegger sterkt nødvendigheten av FN-forankring av de utenlandsoperasjoner vi skal engasjere oss i. I tillegg er det kjent at både Senterpartiet og SV heller ønsker at norske soldater deltar i FN-ledede operasjoner enn f.eks. operasjoner som foregår under NATO-kommando. For Fremskrittspartiet er det oppdragets formål, karakter og omfang som til enhver tid vil avgjøre hvorvidt vi vil mene at Norge bør delta. Herunder må det ligge en vurdering av kostnad og tilgjengeligheten av norske bidrag. Deltakelse i utenlandsoperasjoner handler også om å se på den effekt det har på vårt hjemlige forsvar, ikke minst muligheten til å ivareta våre interesser i nord. Betoningen av FN er for så vidt forståelig og akseptabel, og den har lenge vært varslet. Vi er opptatt av at dette ikke blir en tvangstrøye. Går vi noen år tilbake, til konflikten i Kosovo, valgte Norge å støtte og delta i militære aksjoner for å redde sivilbefolkningen i Kosovo, uten et FN-vedtak. Regjering og storting kunne ikke sitte stille å se på at etnisk rensing var i ferd med å skje nok en gang på Balkan. Har vi nå utelukket en mulighet til å gjøre slike valg fremover? Litt av problemet med FN og FNs styrende organ, Sikkerhetsrådet, er at ikke alle medlemsstater er like opptatt av demokrati, frihet og menneskerettigheter som vi er. Det gjør dessverre at andre politiske interesser hindrer medlemsland i FN og dermed hele organisasjonen i å agere i enkelte spørsmål. Dette er et dyptgripende problem uten klare løsninger. Men den erkjennelsen gjør i hvert fall at vi må tørre å tenke tanken på at vi allikevel skal engasjere oss på vegne av utsatte befolkningsgrupper som er ofre for egne lederes forfølgelse, eller som på annen måte er i akutt fare. Troen på at FN-ledede operasjoner er så mye bedre enn andre, er også noe underlig. Det er jo dessverre ikke slik at alle FN-operasjoner har vist seg like vellykket, heller ikke de i nyere tid. FN på Balkan er ikke det beste eksemplet, for å formulere det forsiktig. FNs styrker i Kongo fra 1999 har vist seg å være beheftet med en rekke skandaler. Så når Regjeringen påpeker at man ønsker å delta sterkere i FN-oppdrag i Afrika, håper jeg man også tar innover seg at det er behov for drastiske omlegginger av måten FN hittil har arbeidet på. FNs mandat for militære operasjoner har ikke alltid bidratt til den beste beskyttelse av sivilbefolkningen. Det er bakgrunnen for at NATO, og etter hvert EU og andre koalisjoner, i økende grad har vært benyttet for å takle krevende operasjoner der FN har vist at de ikke alltid har maktet oppgaven. Regjeringen har generelt stor tro på FN som sådan. Vi deler Regjeringens oppfatning om at FN skal brukes. FN bør være et egnet instrument, men vi opplever dessverre altfor ofte at FN ikke er den effektive verdensorganisasjonen vi hadde ønsket oss. Jeg er redd for at vi danner oss et litt for naivt bilde av hva FN er, og man skal ikke lete mye i avisarkivene for å finne den ene skandalen etter den andre. Nå er ikke det nødvendigvis et generelt uttrykk for hvordan hele FN fungerer, men det er et uttrykk for at FN har sine problemer og utfordringer. Derfor vil vi advare mot å basere norsk utenrikspolitikk ensidig på FN, men heller søke å bruke organisasjonen der den er god, og søke andre kanaler for oppgaver der FN ikke er effektiv. For å avslutte vil jeg si at vi er enig med Regjeringen i at når det gjelder forholdene i Afghanistan og i Irak, er det viktig med et bredt sett av virkemidler. Vi mener at Regjeringen bare delvis har akseptert dette, og det innebærer, slik vi ser det, at arbeidet med å stabilisere Afghanistan og Irak vil ta lengre tid enn om vi hadde hatt mindre USA-skepsis og et mer realistisk forhold til de utfordringene vi står overfor.