Det er vanskelig å oppfatte innlegget fra statsråd Bjarne Håkon Hanssen tidligere i dag som noe annet enn argumentasjon for økt innvandring til Norge. Det er for så vidt en argumentasjon som også henger sammen med den politikken den sittende regjering fører, hvor man øker antallet kvoteflyktninger, legger opp til en mer liberal og snillistisk asylpolitikk, og ikke – i hvert fall så langt – setter bremsen på eller gjør de grepene som er helt nødvendige i forhold til familiegjenforening, hvor den massive innvandringen kommer. Når man da argumenterer for arbeidsinnvandring ut fra at vi trenger arbeidskraft i Norge, er det, med respekt å melde, en konstruert fremstilling av situasjonen. Det er riktignok korrekt at Norge pr. i dag har underskudd på arbeidskraft innenfor visse områder, særlig når det gjelder høykompetanse, men dette er forhold som er helt grunnleggende styrt av endringer i økonomien og av endrede forhold. Vi vet ikke hvordan Norge ser ut på den siden om fem år, ti år – eller to år. Men hvis man skal legge til grunn at man av økonomiske årsaker trenger innvandring til Norge, må man også være villig til å gjøre regnestykket. Og det er da jeg tror at statsråden kommer til kort, for det finnes, som det har vært nevnt før i dag, en utgiftsside ved særlig den massive ikke-vestlige innvandringen til Norge: store sosiale utbetalinger, bl.a. trygd, og kostnader i forbindelse med kriminalitet – dessverre. Og arbeidsledigheten blant ikke-vestlige innvandrere er høy. Hvis man gjør det regnestykket, tror jeg man vil komme ut med omtrent samme svar som danskene. Man har funnet ut at innvandringen til Danmark koster det danske samfunnet et sted mellom 30 og 50 milliarder danske kroner hvert år. Så det økonomiske argumentet for innvandring til Norge, særlig fra ikke-vestlige land, er vanskelig å se i det hele tatt. Faktisk vil jeg hevde at det er ikke tilstedeværende. Det er noe som er konstruert. Tvert om – hvis vi vil løse utfordringene når det gjelder arbeidskraft, har vi noe som heter EU/EØS-området. Her kan vi hente ny arbeidskraft, det er et stort indre marked som gjør at vi kan møte mange av utfordringene. Vi har ekspertkvoter innenfor norsk utlendingsforvaltning, og vi kan, ikke minst, gjøre ting dersom vi rasjonaliserer og frigjør arbeidskraft fra offentlig sektor til privat sektor. Det er altså mange ting vi kan gjøre for å møte utfordringene med knapphet på arbeidskraft for øyeblikket. Det er flott å registrere at representanten Arild Stokkan-Grande slår fast at det skal eksistere noen grunnleggende verdier som skal være felles, og som skal gjelde alle mennesker som velger å bo i Norge. Det er likhet, det er demokrati, det er menneskerettigheter, likeverd og toleranse. Det er vi skjønt enige om. Men spørsmålet er: Hvordan skal vi skape fundamentet for de felles verdiene? Hver gang Fremskrittspartiet foreslår konkrete tiltak for å møte de utfordringene – at det dessverre er deler av innvandrerbefolkningen som ikke deler disse verdiene – blir det blankt avvist. Vi står på mange måter overfor en verdikamp, en verdiutfordring, i forhold til de verdiene mange innvandrere tar med seg fra ikke-vestlige land når de velger å bosette seg i Norge – helt andre verdier, som er totalt på kollisjonskurs med det norske samfunnets. Det skal vi ikke akseptere. I Norge finnes det noen grunnleggende verdier som skal være til stede, men da må man også være villig til å sette inn de tiltakene som sørger for at så skjer, f.eks. tiltak mot kjønnslemlestelse – en totalt avskyelig, forkastelig handling som vi vet skjer i innvandrermiljøene. Dette kunne vært veldig enkelt løst ved å innføre obligatorisk helsekontroll ved helsestasjonene, men det ønsker altså ikke Arbeiderpartiet og Regjeringen å gå inn for. Det samme gjelder problematikken innenfor tvangsekteskap, som også er totalt uakseptabelt i det norske samfunnet. Der er man ikke villig til å sette inn de virkemidlene som skal til: 24-årsgrense, tilknytningskrav, høyere krav til forsørgelsesevne, osv. Arbeiderpartiet snakker, men de har ikke løsningene.