Gjennom en lang valgkamp bygde dagens regjeringspartier opp et enormt forventningsnivå for hva de skulle gjennomføre når de kom til makten. Bare flertallet ble sikret, skulle det bli fart i nær sagt ethvert infrastrukturprosjekt. Velferden skulle styrkes, og fattigdommen skulle utraderes. For å finansiere dette skal man ikke øke veksten i norsk økonomi, man skal ikke øke skattene, og man skal ikke kutte i offentlig sektor. Nei, alle løftene skal finansierers ved bruk av handlingsregelen. Med andre ord skal norsk velferd og infrastruktur gjensidig avhenge av hvilken pris vi får for et fat olje, eller av 4 pst. estimert avkastning av Statens pensjonsfond. Det merkelige med denne logikken er at det ikke er hvor mye offentlige penger som sprøytes inn i norsk økonomi, som definerer økonomisk ansvarlighet, men en gitt prosentandel av et stadig større beløp i Statens pensjonsfond – Utland. Regjeringen har med andre ord gitt fra seg et vesentlig styringsverktøy i bytte med en definert prosentsats på et stadig økende beløp. I løpet av hvert minutt i hver time hver dag i alle årets 365 dager er det i løpet av det siste året totalt blitt avsatt mer enn 800 000 kr på Statens pensjonsfond – Utland. Totalsummen tilsier at det i statsbudsjettet for 2007 vil være økonomisk ansvarlig å bruke nesten 15 milliarder kr mer enn i 2006. Hadde oljeprisen vært enda høyere, ville det ha vært økonomisk ansvarlig å bruke enda mer. Hadde oljeprisen vært lavere, ville det ha vært økonomisk ansvarlig å bruke mindre. Dette er helt uavhengig av om pengene blir brukt til investering eller drift, om pengene blir brukt i Norge eller i utlandet, eller om pengene blir brukt til avgifts- eller skattelettelser. Det mest oppsiktsvekkende med handlingsregelen er at man skal se bort fra økonomiske konjunkturer, eller hvor det er ledig kapasitet i norsk økonomi. Dette er med respekt å melde økonomisk tøv. Det er rett og slett finansøkonomisk snikksnakk, og da taler jeg både som økonom og som stortingsrepresentant. Det er politisk ansvarsfraskrivelse satt i system, hvor det blir viktigere å overholde en meningsløs økonomisk tallmagi, istedenfor å løse de utfordringene vi er satt til å løse. Det Norge i dag er i ferd med å gjøre, til stor applaus fra bl.a. andre representanten Schjøtt-Pedersen, er å bruke våre penger til å pusse opp naboens hus – ja faktisk alle husene i gaten. Samtidig er vi fast bestemt på at vårt eget hus skal forfalle. Våre barn og barnebarn skal arve et hus med slitt innbo, et hus hvor det elektriske anlegget svikter, og malingen flasser av veggene. Det er dette norske huset vi skal overlate til våre barn, samtidig som vår generasjon har gjort sitt ytterste for å pusse opp alle de andre husene i gaten. Det er faktisk enda verre enn som så. Hadde det bare vært huset i en gate vi hadde snakket om, hadde det vært til å leve med, men det vi faktisk snakker om, er at vi ruster opp våre konkurrentlands infrastruktur og industrier med vår egen nasjonalformue. Ola og Kari nordmann bruker sine penger på en måte som på sikt vil utkonkurrere deres eget livsgrunnlag. Denne logikken lar seg ikke forsvare innenfor rammen av noen økonomiske modeller, og der ligger også FrP-koden.