Norge er som kjent verdens tredje største eksportør av olje og gass. Vi er også en av de aller viktigste gassleverandørene for hele Europa. EU sier klart fra at hvis de skal greie å redusere sine klimagassutslipp i årene fremover, er de avhengige av å erstatte nedlagte kullkraftverk med gass fra Norge. I dag åpner vi for at gass fra Barentshavet også kan bidra til et slikt langsiktig arbeid. Det er også slik at dette med olje og gass ikke lenger bare er en råvare som Norge eksporterer. Vi er altså blitt verdens nest største eksportør av offshoreutstyr globalt, etter USA. I fjor eksporterte Norge utstyr for 37 milliarder kr verden over, det er høyteknologi og utstyr som er tilpasset de strengeste miljøkrav globalt. Som jeg sa i min replikk til fiskeriministeren, er dagen i dag historisk på den måten at et samlet storting åpner for at det skal igangsettes olje- og gassvirksomhet i Barentshavet. Det er selvsagt også interessant å observere at når Stortinget samlet vedtar dette, fremstiller bl.a. SV det som en stor miljøseier. Jeg har ikke noen grunn til å kritisere SV for det. Jeg vil faktisk berømme SV for at de har gått inn og tatt ansvar, og bidratt til at Norge kan fortsette som en stor gassleverandør i årene framover. Da er det faktisk mer interessant å følge Arbeiderpartiets utvikling. I valgkampen var det flere fra Høyre som antydet at Arbeiderpartiet i regjering kunne komme til å stoppe utviklingen utenfor Vesterålen og Troms II. Det ble totalt avvist fra Arbeiderpartiets side. At vi i det hele tatt kunne komme på en slik tanke, det var ufint. Da fiskeriministeren ble konfrontert med dette, sa hun til Dagens Næringsliv 5. september 2005: «Jeg har ikke frykt for at olje/gass-mulighetene vil bli forhandlet bort. Jeg kan garantere at det ikke skjer. Derfor er ny regjering en stor mulighet.» Folk i Vesterålen og Troms er skuffet over at de ikke har fått muligheten til å delta i denne olje- og gassutviklingen. De er skuffet over at Regjeringen ikke engang åpner for en konsekvensutredning. Man tar ikke da stilling til om det i fremtiden skal være olje- og gassvirksomhet der, men det er med sikte på at dette skal skje. Det var det vi advarte mot i valgkampen, at Arbeiderpartiet kunne ofre dette på samarbeidets alter, og det har skjedd. Der hadde jeg faktisk forventet at Arbeiderpartiets representanter hadde vært litt mer ydmyke og sagt: Ja, vi synes det er fryktelig trist at de mest utsatte områdene i Nordland når det gjelder fraflytting, måtte ofres på dette samarbeidets alter. Man burde i alle fall vært store nok til å si at når fiskeriministeren garanterte at det ikke skulle skje, så hadde vi måttet gå tilbake på det i samarbeidet med SV. I stedet forsøker man å snakke det bort ved å si at dette er en stor seier. Det er et samlet storting som nå er enig om utviklingen i Barentshavet. Seieren må i så fall være at man også har fått med seg SV på dette. Men det er ingen seier at man måtte gå bort fra de prinsippene og de garantiene man kom med overfor den nordnorske befolkningen. Ellers har jeg merket meg at man bruker mye av tiden sin på å spekulere i hva en eventuell Bondevik-regjering ville ha gjort i denne sammenhengen. Talerne fra Arbeiderpartiet sier at forvaltningsplanen ville ha blitt strengere med Bondevik. Det var også en som siterte Sponheim. Samtidig sier representanten Heidi Sørensen at forvaltningsplanen er den mest miljøvennlige noen regjering kunne ha lagt frem. Hvordan kan dette henge sammen? Både Arbeiderpartiet og representanten Sørensen kan ikke ha rett. Det som er beklagelig, er at Nordland og Troms ikke får ta del i denne utviklingen på 15–20 år. Arbeiderpartiet ofret denne landsdelen på samarbeidets alter, og jeg synes at man skal innrømme det og beklage overfor den nordnorske befolkningen at man ikke har tatt nok hensyn til det som var ens egne løfter.