Fremskrittspartiet har, ikke spesielt overraskende, et stort behov for å ta hardt i i denne saken. Man har en egen evne til å gi uttrykk for stor skuffelse, og det kan man nesten se på kroppsspråket til Fremskrittspartiets representanter for tiden. Jeg tror ikke det skal være egnet til å bli spesielt skuffet at Høyre mener det samme i opposisjon som vi faktisk mente i posisjon. Det handler litt om hva slags prinsipper man er nødt til å stå for – og bak – når det gjelder denne type saker og spørsmål. Det handler ikke om, som jeg føler at Fremskrittspartiet gjør et forsøk på å fremstille det som, størrelsen på arealvern. Representanten Lundteigen prøver i et skinn av rosenrødt lys å fremstille dette som en sak som handler om nivået på konflikter, hvem som har besøkt dette området, og hvem som ikke har besøkt området. Det er heller ikke det denne saken handler om. Man skal være særdeles rosenrød i fargen for å prestere det kunststykket å beskrive en situasjon der Regjeringen skulle lande på å foreslå et arealvern på 147 km2 og dette skjer til applaus fra SV-ordførere og senterpartiordførere lokalt. Sånn er ikke virkeligheten, selv om det aldri så mye nå nærmer seg julaften.