Jeg lurer på om jeg er nødt til å stille interpellasjonen på nytt igjen neste måned, siden statsråden ikke ville svare på det som var interpellasjonens spørsmål. Interpellasjonens spørsmål dreide seg om skillet mellom ulike brukeres rett til å velge. Det dreide seg ikke om anbud. Det dreide seg ikke om konkurranseutsetting. Det dreide seg om brukernes, de som får en tjeneste, rett til å velge, og forskjellen mellom det og brukerstyrt personlig assistanse. Statsråden valgte derimot å holde det vanlige innlegget om anbud og konkurranseutsetting, som denne interpellasjonen ikke dreier seg om i det hele tatt. Den dreier seg om retten til å velge når man først har fått godkjent en tjeneste, og hvor det ideologiske skillet går mellom det at man er funksjonshemmet før man blir gammel, og det at man blir funksjonsbegrenset når man blir gammel på et tidspunkt, og at man ikke innser at det er to ting som burde møtes med den samme ideologiske tilnærmingen og den samme respekten for enkeltindividet. Jeg er helt enig i at verken anbud eller konkurranseutsetting gir brukerne større makt, men brukervalg gjør det. Når man som individ får retten til å velge mellom ulike leverandører, får man mer makt. Da møter man den personen man selv ønsker i sin egen stue, ikke den personen som noen andre har definert skal komme hjem til en hvis det er det kravet man stiller. Det kan man gjøre, og det er en av de tingene som faktisk gjøres, særlig overfor mange av de små firmaene. Da er det ikke slik at det har noe som helst å gjøre med anbudsregelverket. Det har heller ikke noe å gjøre med at det skal spares penger. De ordningene som kommunen har når det gjelder brukervalg, som statsråden i flere debatter har bidratt til å forsøke å diskvalifisere og skremme med konsekvensene av, er faktisk ordninger hvor kommunen betaler akkurat det samme til den private yter, det er den samme typen vedtak som er basis, og det er de samme krav til kvalitet. Faktisk er det de samme typer yrkesgrupper som stort sett gjør jobben, med unntak av at vi faktisk opplever at en del sykepleiere jobber som hjemmehjelpere i private firmaer i Oslo fordi de synes at det å kunne drive sitt eget firma er spennende, men de er bedre kvalifisert enn det som egentlig kreves for å gjøre den typen oppgaver i dag. Jeg har lyst til å gjenta spørsmålet som denne interpellasjonen egentlig dreier seg om: Hva er forskjellen? Hvor er de ideologiske forskjellene mellom at brukere skal ha innflytelse i sitt eget hverdagsliv – på hvem som kommer innenfor, og hvem som gir praktisk hjelp – når de er funksjonshemmede før de blir pensjonister, og at man ikke skal ha innflytelse hvis man blir bevegelses- eller funksjonshemmet etter at man er blitt pensjonist? Hva er det som gjør at eldre mennesker ikke trenger den respekten og den muligheten til å ha kontroll over hverdagen sin som det yngre funksjonshemmede trenger?