Helse- og omsorgsministeren har nå hatt en bred gjennomgang av hendelsesforløpet fram til i dag i E. coli-saken, og jeg slutter meg til det som er sagt. Denne saken har berørt også meg sterkt. Familier har gjennomgått tunge dager og uker hvor barna har vært alvorlig syke. Særlig vil jeg få uttrykke min dype medfølelse med den familien som opplevde å miste et barn. Som helse- og omsorgsministeren har vært inne på, berører dette ansvarsområder som sorterer både under mitt departement og under Helse- og omsorgsdepartementet. Vi har hatt et tett og godt samarbeid hele veien. Som landbruks- og matminister er jeg også administrativt ansvarlig for Mattilsynet. Det faktum at saken berører ansvarsområder i flere departement, er ikke spesielt for denne saken. Det er samtidig en konsekvens av den restruktureringen som ble gjort på matområdet ved etableringen av Mattilsynet. Tidligere regjeringer har lagt fram organiseringen for Stortinget ved flere anledninger, og det har vært bred politisk enighet om denne. Etableringen av et felles mattilsyn med ansvar for tilsyn og kontroll langs hele matproduksjonskjeden er nettopp tuftet på nødvendigheten av en helkjedetankegang. Vi har nå ett regelverk, og ett tilsyn med ansvar for hele matkjeden fra produsent og fram til forbruker. Også flere matskandaler i Europa de siste 10–15 årene har vist med all tydelighet at det er på gården, ved innsatsvarene og i oppdrettsanlegget det viktige arbeidet med å sikre mattryggheten starter. Jo bedre grunnlag for mattrygghet tidlig i kjeden, jo bedre mulighet er det for at produktene er helsemessig trygge når de når fram til forbruker. Det er likevel viktig å minne om at vi aldri kan garantere null risiko. Det vil alltid være en viss risiko for sjukdomsframkallende bakterier i biologisk materiale. Derfor må vi fortsatt ha strenge regler og en rekke barrierer for å sikre at maten er trygg. Heldigvis er det sjelden det oppstår alvorlige utbrudd av matbårne sjukdommer i Norge. På enkelte områder har vi en klart bedre smittesituasjon via mat enn andre land. Dette kan illustreres ved forekomst av salmonellainfeksjoner blant mennesker i Norge, der om lag 80 pst. av tilfellene skyldes smitte fra utlandet. Dette er takket være vår meget gode dyrehelsestatus. Vi er godt vant i Norge, og det er også derfor vi tar det så alvorlig og blir så berørt når noe slikt som denne E. coli-saken skjer. Så litt til hendelsesforløpet. Detaljene er det allerede redegjort grundig for. På bakgrunn av at kjøttdeig helt fra starten av ble pekt på som den mest sannsynlige smittekilden, var det naturlig nok stort fokus på hygiene i forbindelse med slakting. Både i vårt land og i andre land finnes det farlige E. coli-bakterier i tarmen hos et lite antall storfe og sau. Det er et forhold vi må leve med. God og sikker slaktehygiene skal hindre at disse bakteriene overføres til kjøttet. På dette tidspunktet forelå det også en rapport fra EFTAs overvåkingsorgan, ESA, etter inspeksjon av slakterier og nedskjæringsvirksomheter, hvor både bransjen og Mattilsynet ble utsatt for kritikk. På grunnlag av den meget alvorlige situasjonen innkalte jeg derfor Mattilsynet, Veterinærinstituttet, Kjøttindustriens Fellesforening, Kjøttbransjens Landsforbund og Gilde til et møte 3. mars for å få en orientering om status og framgang i saken. Helse- og omsorgsdepartementet deltok også på dette møtet. Bransjen orienterte her om en rekke strakstiltak for bedring av slaktehygienen, og Mattilsynet orienterte om tiltak i forhold til det som var påpekt i ESAs rapport. Som administrativt ansvarlig for Mattilsynet var jeg på dette møtet opptatt av å bli forsikret om at nødvendige ressurser og kompetanse var satt på saken. Det var enighet om at en måtte samarbeide bredt med ulike fagmiljøer i jakten på smittekilden. Torsdag 16. mars tok jeg igjen initiativ sammen med helse- og omsorgsministeren til et møte med Mattilsynet, Folkehelseinstituttet og Veterinærinstituttet. Bakgrunnen for dette møtet var igjen å bli orientert om status og framdrift. Vi tok spesielt opp de kommunikasjonsutforingene som Mattilsynet stod overfor. Vi forsikret fagetatene om at det i denne saken ikke skulle stå på ressurser i forhold til det viktige arbeidet som de nå var midt oppe i. Så ønsker jeg å knytte noen ord til rollefordelingen mellom Folkehelseinstituttet og Mattilsynet. Etter matloven har Mattilsynet ansvar for risikohåndteringen i denne type saker. Tilsynets tiltak og vedtak skal tuftes på et faglig grunnlag som tilsynet kan innhente fra kunnskapsinstitusjonene, for på best mulig måte å ha en faglig forankring av risikohåndteringen. I dette tilfellet spilte Folkehelseinstituttets faglige bidrag en sentral rolle for Mattilsynet, da det i denne saken – helt fram til 22. mars – kun var pasientopplysninger som var grunnlaget for vurderingen av hva som var den mest sannsynlige smittekilden. Jeg er imidlertid hele veien blitt forsikret om at også andre relevante fagmiljøer var trukket inn i disse vurderingene, som f.eks. Veterinærinstituttet. Det har vært mange, også her i denne salen, som har hatt meninger og uttalt seg om Mattilsynets rolle og ansvar i denne saken. Jeg synes derfor det kan være riktig å knytte noen ytterligere kommentarer til det. Matloven slår fast at det er virksomheten som har ansvar for at alle relevante bestemmelser og krav etter loven blir fulgt. Virksomheten skal umiddelbart iverksette tiltak for å forebygge, redusere eller eliminere eventuelle skadevirkninger ved mistanke om helseskadelige næringsmidler, herunder stansing av omsetning og tilbaketrekking. Mattilsynet har ansvar for tilsyn og kontroll med virksomhetene, men har også et ansvar for å pålegge virksomheten bl.a. å trekke tilbake eller destruere næringsmidler, dersom virksomheten ikke i tilstrekkelig grad gjennomfører sine forpliktelser etter loven. Mattilsynet har også ansvar for tilstrekkelig og relevant informasjon til allmennheten. Et grunnleggende prinsipp, og forutsetningen for Mattilsynets virke, er hensynet til å sikre forbrukernes liv og helse. Det går utvetydig fram både av matloven selv og dens forarbeider at lovens hovedformål er å sikre at næringsmidler er helsemessig trygge. Ved interesseavveining mellom ulike hensyn er hensynet til helse det helt overordnede. Ved etableringen av Mattilsynet og vedtakelsen av en ny matlov var behovet for en klar og ryddig rollefordeling mellom aktørene på matområdet et sentralt tema. Å skape klarere skille mellom fag, forvaltning og politikk var ett av prinsippene som ble lagt til grunn. Tilsynet har derfor en høy grad av uavhengighet i tilsynsarbeidet. Det legges til grunn at departementene i alminnelighet ikke instruerer eller griper inn i enkeltvedtak fattet av Mattilsynet i ordinært tilsynsarbeid. Klagebehandling i enkeltsaker avsluttes også i all hovedsak internt i Mattilsynet. Det er Mattilsynet som på faglig grunnlag, om nødvendig etter samråd med aktuelle faglige organer, fatter beslutninger og iverksetter nødvendige tiltak i tråd med det tilsynsansvar de har etter matloven. På denne måten skal den nødvendige tillit til tilsynets arbeid og forvaltning av regelverket skapes. Fra ulikt hold er det falt kommentarer som gir inntrykk av at Helse- og omsorgsdepartementet og Landbruks- og matdepartementet skulle ha forskjellige målsettinger på matområdet. Til det vil jeg si følgende: Trygg mat er prioritet nr. 1 for Regjeringen i matpolitikken. Dette gjelder både for meg som landbruks- og matminister, det gjelder for fiskeri- og kystministeren, og det gjelder for helse- og omsorgsministeren. Vi har ansvar for at regelverk og forvaltning innenfor hvert vårt område har trygge næringsmidler som hovedhensyn. Her er det ingen uklarhet. Som landbruks- og matminister vil jeg understreke at trygg mat også er hovedmål nr. 1 for landbrukspolitikken. Landbruket har en kontrakt med samfunnet og skal levere trygg mat. Det er denne tilliten landbruket lever av, og som skaper legitimitet for et landbruk i hele landet. Jeg vil si det slik at høy tillit til norskproduserte varer er et av norsk landbruks største konkurransefortrinn. Grunnlaget for denne tilliten legges allerede på det enkelte gårdsbruk. Å kompromisse med mattryggheten vil derfor være en lite framtidsrettet næringspolitikk. Det ansvaret næringen har tatt i saken, viser også hvor avgjørende bransjen selv vurderer denne tilliten å være. Høy tillit hos forbruker er også avhengig av høy tillit til de etater som har tilsynsansvar for matproduksjonskjeden. Jeg har full forståelse for at saken har virket forvirrende og har skapt usikkerhet hos folk. Det å gi enkel, forståelig informasjon i denne saken har vært en stor utfordring for Mattilsynet. De erkjenner også selv at dette er et forbedringspunkt. Jeg vil benytte anledningen til å utdype hvorfor Mattilsynet har hatt en særlig krevende oppgave her. Matlovens system og Mattilsynets tilsynsansvar tilsier at en skal handle på mistanke. Samtidig skal de tiltak og vedtak som iverksettes, stå i et rimelig forhold til målet. Det skal foreligge forholdsmessighet mellom mål og middel. Jo større fare det er snakk om, jo større grunn til å gripe inn. Det er dette som er rammene for Mattilsynets arbeid. Mattilsynet er uavhengig og skal ikke instrueres i sine faglige vurderinger og tiltak. Dette er matlovens system, og det bygger på prinsipper for tilsynsvirksomhet som det har vært bred politisk enighet om. Samtidig med dette skal Mattilsynet til enhver tid sørge for relevant informasjon til allmennheten. Alt dette viser noe av kompleksiteten i denne saken. Som helse- og omsorgsministeren var inne på, er det en uhyre krevende oppgave Mattilsynet har i forhold til å ivareta hensynet til full åpenhet, kravet om at det skal handles på mistanke, samt enkel og konsistent informasjon. Forbrukerrådet har i denne sammenhengen hatt kritiske kommentarer til hvordan denne informasjonen og kommunikasjonen til forbrukerne har fungert. Jeg hadde derfor et møte med Forbrukerrådet 22. mars for å høre direkte bakgrunnen for denne kritikken. Saken har krevd store ressurser hos Mattilsynet. Medarbeiderne har jobbet dag og natt for å komme nærmere en løsning. Det er ikke mulig nå å estimere eksakt hvilke ekstraordinære kostnader som har påløpt, eller som vil fortsette å påløpe framover. Regjeringen vil så langt det er mulig komme tilbake med nærmere omtale og forslag relatert til saken i revidert nasjonalbudsjett. Så har jeg lyst til å si litt om sporbarhet. Saken aktualiserer nettopp behovet for bedre sporbarhet. I Norge er det mange miljøer, bransjer og aktører som har velutviklede systemer for sporbarhet og tekniske løsninger for dette. Vi bør imidlertid forbedre samkjøringen av de dataene som er tilgjengelige. Høsten 2005 tok Mattilsynet initiativ til et samarbeid mellom tilsynet, andre offentlige aktører og bransjeaktører for et samordnet, forbedret sporbarhetssystem for matvarer. Jeg vil nå kalle inn bransjen og Mattilsynet for å bli orientert om dette arbeidet. Målet er en bedre utnyttelse av det datagrunnlaget som finnes, ved hjelp av ny teknologi. Jeg vil sette i gang et forprosjekt for å få fortgang i dette arbeidet, og jeg vil ta initiativ til at det settes av 2 mill. kr til denne oppgaven i 2006. Dette er en stor og omfattende sak som har hatt store konsekvenser. Det er derfor viktig og nødvendig å foreta en oppsummering og evaluering av saken så snart den er tilstrekkelig avklart. Med den kompleksitet og det store presset som har vært, vil det helt klart være ting som kunne vært gjort annerledes underveis. Dette er det viktig at vi kartlegger og tar lærdom av. Ut fra dette mener jeg det bør foretas en bred ekstern evaluering av alle relevante sider av saken. I en slik evaluering må myndighetenes håndtering stå helt sentralt. Det vil videre være nødvendig at evalueringen omfatter alle involverte parter, bedrifter som er berørt, kjøttbransjen og medienes rolle. Evalueringen bør gjennomføres av personer som har den nødvendige uavhengighet og fagkunnskap. Derfor vil internasjonal ekspertise få en sentral rolle i evalueringsarbeidet. Stortinget vil på egnet måte bli holdt orientert om dette arbeidet. Denne saken har vært en alvorlig prøvelse for alle involverte. Saken har hatt tragiske konsekvenser. Nå må vi ta oss den tiden vi trenger for å evaluere og for å lære.