Jeg er glad for at komiteen støtter Regjeringens forslag til endringer i film- og videogramloven. Forslaget er først og fremst en tilpasning av film- og videogramloven til den nye § 100, om ytringsfrihet, i Grunnloven. Etter Regjeringens mening er den foreslåtte liberaliseringen, bl.a. opphevelsen av den såkalte voksensensuren, nødvendig for å bringe loven i samsvar med § 100 i Grunnloven. Samtidig er det viktig at loven gir et effektivt vern av barn og unge mot skildringer som kan virke skremmende eller kanskje også skadelig. Jeg er derfor også glad for at komiteen støtter forslaget om å opprettholde et forbud mot visning av pornografi på norske kinoer. Selv om den teknologiske utviklingen trolig har løpt fra den rene pornokinoen, mener Regjeringen at det er viktig og riktig å sette en annen grense for hva som kan vises i det offentlige rom, enn det som er tillatt innenfor hjemmets fire vegger. Når det gjelder ordningen med kommunal konsesjon for kinodrift, mener flertallet i komiteen at Grunnloven ikke er til hinder for å opprettholde adgangen til å stille vilkår om innholdet i kinoenes programtilbud. Jeg registrerer at komiteflertallet med dette tolker Grunnloven annerledes enn det vi la til grunn i vårt forslag, og det tar vi selvsagt til etterretning. Fremskrittspartiet, Høyre og Venstre bemerker at det er lite naturlig og praktisk uhensiktsmessig å operere med to forskjellige forbudsstandarder for pornografi, en for framvisning og en for omsetning. Jeg vil minne partiene om at det er dette systemet vi har hatt fra filmloven ble vedtatt i 1987 og inntil forbudsnormen ble endret gjennom forvaltningspraksis, først og fremst gjennom beslutningen om å tillate filmen «Sansenes rike» i 2001. Jeg kan derfor ikke se at Regjeringens forslag innebærer noe stort praktisk problem. Når de samme partiene skriver i innstillingen i en mindretallsmerknad at de «kan vanskelig se den prinsipielle forskjellen på det man ser hjemme i stuen i forhold til det man kan se ved en offentlig visning», må jeg si at jeg er uenig i det. Hva man gjør innenfor hjemmets fire vegger, skal vi legge oss minst mulig opp i, men i det offentlige rom, hvor mennesker blir utsatt for hva andre driver med, og hvor en ufrivillig støter på ting, skal vi ha andre terskler, og, igjen, spesielt opp mot barn og unge. Den forskjellen må være ganske klar også for dem som ønsker mest mulig liberalisering. Vel, for enkeltmennesker er det flott at de får gjøre sine egne valg, men vi skal ikke gjøre valgene på vegne av andre. Til slutt vil jeg si at Regjeringen deler flertallets bekymring for det økende kommersielle presset mot barn og unge. Det er problemstillinger vi vil vurdere fortløpende, ikke bare i forbindelse med reklame ved barneforestillinger på kino, men på et bredt politisk grunnlag.