Norsk statsborgerskap er ikke noe som skal deles ut lettsindig. Det å få statsborgerskap i Norge er noe å strekke seg etter, noe å jobbe for. Det bør ikke være for enkelt, desto bedre blir det den dagen en får innvilget norsk statsborgerskap. Det er klart, som det sies her, at innvandrerne kommer til Norge med ulik bakgrunn, med ulike forutsetninger for å tilegne seg de kunnskapene vi ønsker å stille krav om for å få et norsk statsborgerskap. Men det betyr jo ikke at de er avskåret fra det. Det betyr bare at det er vanskeligere for noen enn det er for andre. Og det er jo akkurat her det fundamentale i integreringspolitikken til Fremskrittspartiet kommer frem, nemlig at det er gjennom kravene – og kun gjennom kravene – man i hovedsak kan få til en skikkelig integrering i det norske samfunnet. Man må kreve noe av de personene som ankommer Norge, stille krav om at de må lære å forstå det norske samfunnet, norsk historie, vår kultur, og de må kunne vårt språk skikkelig. Da er det ikke nok bare å få tilbud om opplæring og gå noen kurs, det må også testes. En må teste at de kunnskapene er til stede. Når det prates her, høres det ut som at det er SV-skolens teori man ønsker å følge, man registrerer fravær, men man er altså ikke villig til å teste den reelle kompetansen i etterkant. Det vil ikke vi. Vi synes det er naturlig og helt på sin plass at man stiller krav i forbindelse med at en person skal få tildelt statsborgerskap i kongeriket. En ting er det integreringsmessige i at man gir et incitament. Man skal være klar over at det ligger en vesentlig grad av incitament her for mange hvis man innfører disse ordningene, for man belønner nærmest det at man tilpasser seg det norske samfunnet. Det skal ikke være noen automatikk i at man får norsk statsborgerskap, bare man blir her lenge nok. Men man belønner altså dem som står på, innvandrere som jobber skikkelig og ordentlig og tilpasser seg det norske samfunnet og gjør sin bit av avtalen i en integreringsprosess. Integreringen er en toveis sak. Ja, vi må ha tiltakene klare, og samfunnet må legge til rette for integrering. Men det hjelper ikke å legge til rette for integrering så mye vi vil, dersom ikke innvandreren selv samtidig gjør sin del av jobben. Da handler det om de kravene jeg nettopp har snakket om: det å forstå det norske samfunnet, det å ha kunnskap om det norske samfunnet. Det er da litt sørgelig at man i frykt for at man skal utestenge noen, at noen ikke så enkelt og så greit skal få statsborgerskap i Norge, bruker den frykten for å avvise hele forslaget. Ja, det vil være vanskeligere for enkelte å bli norsk statsborger hvis man legger slike krav i bunnen. Selvsagt vil det bli det. Men noen krav må vi stille, og noen krav må man ha. Da handler det bare om å jobbe desto hardere og stå på desto mer for å bli fullverdig integrert i det norske samfunnet. Så den typen argumentasjon holder ikke vann. Det er den typen argumentasjon man må bort fra hvis man skal komme videre i norsk integreringspolitikk. Det må være krav om å være til stede – for alle. Da blir det også merkelig når statsråden problematiserer at det er mange analfabeter blant innvandrerbefolkningen. Ja, det finnes analfabeter, og det vil nærmest være urettferdig i forhold til disse at man innfører denne typen krav. Det er jo nettopp det at vi har analfabeter og personer som ikke kan norsk språk og norsk kultur skikkelig godt, som er problemet. Da må man gi et incitament for å gjøre noe med det, og da må man innføre de forslagene som Fremskrittspartiet har skissert. Vi må kreve noe. Ja, vi skal ha en god integreringspolitikk, men vi må også kreve noe av den enkelte som skal integreres i det norske samfunnet. Med dette tar jeg opp Fremskrittspartiets mindretallsforslag.