Denne interpellasjonen var primært stilt til statsministeren – jeg har forstått at det er helse- og omsorgsministeren som skal svare – fordi den etter min mening går noe utover det som bare er helse- og omsorgsministerens ansvar for tjenestene. Det er rett og slett et spørsmål om Regjeringens prinsipielle holdning og hvor grensene egentlig går på en lang rekke områder, men eksemplifisert med to områder som jeg skal komme tilbake til, som jeg synes viser inkonsekvensen og litt av mangelen på forståelse av hvorfor valgfrihet er viktig i vårt samfunn. Mitt spørsmål er altså: Hvor trekker man grensen mellom ulike gruppers rett til å velge mellom private og offentlige tilbud og å ha kontroll i sitt eget hverdagsliv? For meg dreier disse spørsmålene seg først og fremst om det. Det er en inkonsekvens i de signalene som gis, og den holdningen Regjeringen har. Den forrige regjeringen gav beskjed om gjennom budsjettet – jeg har også sagt det tidligere på vegne av Høyre – at vi ønsker å lovfeste valgfrihetsretten til brukerstyrt personlig assistent. Det betyr at hvis man først er godkjent for å motta tjenester og hjelp fra det offentlige, skal man ha en mulighet til å ta de tjenestene ut i form av å omgjøre den tidsenheten til en brukerstyrt personlig assistent. At det er behov for det, er det ingen tvil om. Det er mange kommuner i dag som mener at de selv er bedre til å definere hva slags tjenester den enkelte skal ha, enn det den enkelte selv er, og hvordan de skal utføres. Jeg mener at denne valgfrihetsrettigheten skal ligge der, for jeg er enig med de organisasjonene som ønsker brukerstyrt personlig assistanse – og det er stort sett alle. Funksjonshemmedes organisasjoner sier at det dreier seg om ikke å sykeliggjøre og klientifisere mennesker som har en funksjonshemning, men som er fullt ut i stand til å styre i sitt eget liv, eller i noen tilfeller at pårørende kan styre. Det dreier seg om at enkeltmennesker – selv om de har funksjonshemninger – kan ha tillit til og, med den utfordringen det er, at de blir behandlet på samme måte som alle andre, nemlig ved muligheten til å styre i sitt eget liv, hvem som skal hjelpe, og hvem som skal være arbeidsgiver for dem. Det gjør nemlig noe med mennesker, og med forholdet mellom mennesker, hvem som har ansvaret for å stille krav knyttet til hvordan hjelpen gis. Hvis det er kommunen som har definert hvem som skal gi hjelpen, hvis det er kommunen som definerer hvordan det skal være, og som har alt arbeidsgiveransvaret, oppfatter man seg selv som en mottaker av hjelp, og ikke som en som er ansvarlig for den personen som kommer inn, og det gjør noe med det mellommenneskelige forholdet. Det er i bunn og grunn det som er viktig, synes jeg, for at svake grupper skal få muligheten til å velge mer. Det dreier seg om at de kan få bygge opp den respekten, den selvtilliten og det selvbildet som kommer av å kunne gjøre sine egne valg og ha sitt eget forhold til dem som kommer og skal gi en hjelp til kanskje noe av det mest intime. Jeg registrerer at denne logikken synes det som om det er enighet om i Stortinget, når det gjelder brukerstyrt personlig assistanse. Da jeg tok dette opp i forbindelse med Høyres landsmøte i fjor, opplevde jeg at stort sett alle andre partier kommenterte at de var enige i dette, at det er en viktig rettighet, og at denne rettigheten, denne respekten skal funksjonshemmede i vårt samfunn få, og eventuelt også pårørende til funksjonshemmede som har psykiske funksjonshemninger som gjør at de ikke selv kan ivareta alle deler av et arbeidsgiver- og ansvarsforhold. Men da blir mitt spørsmål: Hvor er logikken, når den samme typen mekanismer ikke skal tillates for mennesker som får hjelp i hjemmet fordi de har blitt gamle? 70 pst. av dem som får hjemmehjelpstjenester i vårt land, er mentalt friske. Det er personer som ofte er blitt funksjonshemmede, i mindre eller større grad, av alderdom, og som ikke var det i sitt yrkesaktive og tidligere liv. Men de skal altså ikke få denne muligheten. Der går det et ideologisk skille som sier at de ikke skal få velge sitt liv. Arbeiderpartiets sosialpolitiske talsmann i forrige periode, som nå er arbeids- og sosialminister Bjarne Håkon Hanssen, sa følgende i fjor i januar: «Det kan tenkes at fru Larsen på Montebello på Oslos beste vestkant ikke ønsker en mannlig trønder til å stelle seg, men det må hun akseptere så lenge trønderen kan faget sitt.» Det er holdningen når man er blitt eldre. Da må man akseptere hvem som kommer, da betyr ikke personkjemien noe i møtet mellom to mennesker og når den som kommer, kanskje skal utføre noe av det mest intime, f.eks. intimvask. Jeg har et eksempel som gjelder en dame som fortalte hvordan brukervalget i Oslo virket for henne. Hun var til stede da det var en orientering for våre lokalpolitikere, for å fortelle om hvorfor hun hadde valgt annerledes. Denne damen fortalte sin historie med tårer i øynene. Hun sa at hun opplevde at det kom 60–70 forskjellige personer til henne i løpet av ett år – 60–70 personer! Og hennes behov var bl.a. hver eneste dag å få hjelp til intimvask. Det er noe som skjer med alderen, da er det ikke alt man klarer å holde ordentlig på. Det tror jeg de fleste vil skjønne er integritetskrenkende og ikke særlig behagelig. Hun sa at hun hadde begynt å grue seg til hver gang hun skulle få hjelp, hun begynte å grue seg til at folk kom for å hjelpe henne, for hun visste aldri hvem som kom. Så fikk hun muligheten til å velge, og da valgte hun et lite firma, som har gitt henne en stabil kontakt hele tiden. Så kan man si at det må det offentlige også kunne klare, og det synes jeg vi skal ha en ambisjon om for det offentlige. Men i mellomtiden bør vi kanskje sørge for å gi den valgfriheten, respekten og kontakten som eksisterer ved at personer faktisk kan velge, ved at man vet at den som kommer inn i ens stue, vet at hvis man ikke gjør jobben godt nok, vil man kanskje bli byttet ut. Det skaper en annen balanse i forholdet. I stedet for å være en klient blir man altså en reell bruker med makt og myndighet. Det gir en selvrespekt. Når jeg tar opp dette, er det fordi jeg synes at det er så inkonsekvent å mene akkurat det samme om det forholdet som dreier seg om funksjonshemmede, for så å mene at med en gang man er blitt funksjonshemmet og eldre, har man ikke behov for den samme makt og myndighet. Det synes jeg er en umyndiggjøring av eldre, og det synes jeg er feil. Jeg kan også komme med alle de andre gode argumentene for at vi skal ha mulighet til brukervalg i eldreomsorgen, bl.a. at 67 pst. av de eldre som har fått muligheten til å velge i Oslo, mener at valgfriheten i seg selv er en kvalitet. Det betyr at de opplever det at man har tillit til at de kan velge, som positivt. Det viser seg faktisk at brukertilfredsstillelsen er høyere blant dem som har valgt, enn blant dem som ikke har valgt, i Oslo. Enda mer dramatisk ser man dette i Danmark, hvor man har gjennomført en stor undersøkelse, og hvor man har hatt muligheten til brukervalg i alle landets kommuner i de siste tre årene. Men først og fremst er mitt spørsmål: Hva er sammenhengen? Hvorfor er det slik at eldre ikke er i stand til å gjøre valg? Hvor går aldersgrensen for når man har respekt for det valget i denne regjeringen? For det er det vanskelig å finne ut av. Hvis noen nå nevner stoppeklokken, vil jeg bare si at for meg er det likegyldig hva slags skjemaer som sendes ut. Jeg synes folk skal ha frihet til å velge hvor lang tid som skal brukes, når de får hjelp. Men det må fastsettes. Jeg har registrert at ministeren har svart til Oslo kommune at alle enkeltvedtak som skal fattes, må være basert på et faglig grunnlag, bl.a. et estimat for hvor lang tid jobben tar. Jeg synes at det er lurt at også brukerne får beskjed om hvilke rettigheter de har – det skjønner jeg at statsråden ikke er like opptatt av – for å kunne vurdere om de har fått den hjelpen de skal ha. Denne inkonsekvensen kommer fram på flere områder. For eksempel er det slik at helse- og sosialministeren nettopp har gitt beskjed om at man skal stramme inn på det frie sykehusvalget – for det er jo effekten i det øyeblikket man gir beskjed til alle helseforetakene om at de skal bruke de private mindre, for da vil det være færre tilgjengelige valg for dem som skal velge. Samtidig sier helseministeren i denne salen, konfrontert med et eksempel, nemlig et nytt fødetilbud som private har lyst til å drive i det gamle Rikshospitalet, at det er positivt, og det må det oppmuntres til. Og da blir jeg enda mer forvirret. Når skal det oppmuntres til private tilbud som man kan velge? For hvilke grupper skal det oppmuntres til dette? Er det slik at det bare gjelder oss som er funksjonsfriske, som kan gjøre valgene, og at de eldre ikke kan gjøre valgene, ifølge denne regjeringen, fordi de er blitt over 67 år og begynner å få behov for omsorg? Det viser en mangel på konsekvens i forhold til hvor grensen går mellom hva som skal være private og offentlige tilbud, og hvilken respekt man har for enkeltindividene. Men sannheten er vel at dette har blitt til en ideologisk motstand, at fellesskapstankegangen som Regjeringen har snakket så mye om, har fått for seg det ene eksemplet at det bare er de som er fagforeningsorganisert og ansatt i det offentlige, som kan gi omsorg. Sånn virker det jo når man snakker om hvor fæl omsorgen er i private institusjoner i forhold til det den kan være i det offentlige, eller med en privat hjelper fremfor en offentlig hjelper i hjemmetjenesten. Personlig mener jeg – og tror ganske sterkt – at en sykepleier, en hjelpepleier eller en hjemmehjelper kommer til å være like god og omsorgsfull enten vedkommende har ansettelsesforhold i sitt eget firma, i et annet kommersielt firma eller innenfor offentlig sektor. Dette dreier seg om mennesker, også for dem som gjør jobben. Det dreier seg om møte mellom mennesker, og der bør de som skal ha hjelpen, ha mer makt.