Jeg hadde ikke tenkt å ta den store debatten om alle prioriteringer og rammebetingelser for den økonomiske politikken akkurat under dette punktet i Stortinget i dag, men la meg bare komme med et par innledende bemerkninger siden sentralbanksjefen ikke har replikkadgang og ikke kan forsvare seg. Det er ingen grunn til å stille spørsmål ved de rådene som gis. Referatet fra høringen som finanskomiteen har hatt, foreligger som vedlegg til innstillingen, og de vurderingene som gjøres derfra, er meget klare. Det er riktig som representanten Sanner sier, at vi her er inne på et område der det i stor grad er enighet i Stortinget. Det er innenfor rammene som beskrives for den økonomiske politikken, at de politiske prioriteringene blir tydelige. Da er det de politiske prioriteringene og ønskene om å styrke offentlig sektor som ligger bak denne regjeringens påpekning av hva vi kommer til å prioritere i de fire årene som vi har mulighet til å gjøre det, som utgjør veivalget. Diskusjonen om hvordan ulike prioriteringer slår inn i økonomien, blir på en måte en annen sak. Det er de politiske prioriteringene som er retningsgivende. Så til det som er situasjonen. Ingen kan trekke i tvil at den økonomiske aktiviteten i 2005 har vært høy. Vi har en økende sysselsetting. Vi har en arbeidsløshet som er på vei ned. Vi har en kombinasjon av lave renter og en markert økning i inntekt og formue, som gjør at det er husholdningene som har vært den viktigste drivkraften bak oppgangen. Det skulle ytterligere tilsi at når husholdningene har fått en betydelig økt kjøpekraft, er det ikke der ropet er størst om at vi skal prioritere økt kjøpekraft ytterligere gjennom skatteletter. Etter hvert har også lønnsomheten i næringslivet bedret seg, og fastlandsinvesteringene har tatt seg kraftig opp. Det har vært en kraftig vekst i oljeinvesteringene og en god utvikling i internasjonal økonomi. Det har gitt ytterligere impulser til vekst i fastlandsøkonomien, og det har ført til at oppgangen i norsk økonomi gradvis er blitt bredere basert. Vi er heldige som nyter godt av høye priser på råvarene olje og gass, samtidig som vi importerer lav inflasjon. Men vi har en krevende situasjon når det gjelder husholdningenes gjeldsbelastning. Det vi vet, er at finansinstitusjonene har gode resultater for 2005. Det står meget klart dokumentert i kredittmeldingen. Nivået på den ansvarlige kapitalen i finansinstitusjonene har økt, og de resultatene kan i stor grad forklares med at utenlandsvolumet har økt, det er nær nulltap, det er økte gebyrer og provisjoner osv., samtidig som bemanningen ikke har økt tilsvarende med økningen i utenlandsvolumet. Økningen i ansvarlig kapital medvirker til at institusjonene er bedre rustet til å bære risiko. Husholdningenes gjeldsbelastning burde bekymre Stortinget. Den bekymrer Regjeringen og er et av de forholdene som vi må ha et veldig sterkt fokus på i den perioden som kommer. Gjelden i husholdningen vokser raskere enn inntektene – den er på ca. 170 pst. Det er 10 pst. høyere enn på slutten av 1980-tallet. Rentebelastningen er selvfølgelig fortsatt lav fordi rentenivået er lavt, og det er vesentlig lavere enn på 1980-tallet. Lav rente og økte boligpriser er de viktigste drivkreftene bak husholdningenes låneetterspørsel. En eventuell videre renteøkning framover vil kunne bidra til en avdemping av dette. Det er ingen grunn til dramatikk i det, men sentralbanksjefen gir klar beskjed om at den vil komme i små, men ikke hyppige skritt. Det vil avhenge av hvordan den økonomiske situasjonen utvikler seg ellers. Det som vi vet vil være dramatisk, er hvis renten raskt går opp. Vi vet at ca. 130 000 familier kan få betydelige gjeldsproblemer dersom renten raskt går opp med 3 prosentpoeng. De vil da ikke være i stand til å betale sin gjeld. Vi vet at mange av de unge i etableringsfasen har lånt mer enn 80 pst. – ja til og med mer enn 100 pst. – av verdien av boligen. Dette er en skjør situasjon som man må ta stort hensyn til når man vektlegger utviklingen i den økonomiske politikken.