Debatten om kommuneøkonomien er egentlig en debatt om hvordan vi organiserer den offentlige forvaltningen her i landet, og hvilke kår vi vil at lokaldemokratiet skal ha. Forholdet mellom Stortinget som øverste nivå i forvaltningen og kommunestyret/fylkestinget kommer i søkelyset. Dette har en demokratidimensjon som det også er viktig å vie oppmerksomhet. Skal vi være i stand til å levere gode velferdstjenester overalt, er det først og fremst lokalpolitikerne som kan legge til rette for det, til beste for innbyggerne i det enkelte lokalsamfunn. I vårt langstrakte land kan behovene variere, og de er nok svært forskjellige i kommunene i pressområdet her på Østlandet og i de mer grissgrendte strøkene utover i landet. Prioriteringene vil neppe være eksakt like i Oslo og i Lierne. Min erfaring er at det de seneste 15 årene har vært sterkt fokusert på effektivisering og omstilling av kommunal virksomhet. Dette er øvelser som alle kommunene er fortrolige med. Kostnadseffektivitet er faktisk et honnørord i kommunal sektor. Ingen kommune vil bruke mer penger på administrasjon og forvaltning enn det som er nødvendig. Også i forhold til at kommunene nå får mer penger til disposisjon, er det overordentlig viktig fortsatt å fokusere på god, effektiv forvaltning og administrasjon. Det vil bidra til at mest mulig av de ekstra pengene som nå kommer, går til de områdene som det er viktig å få penger til – helse- og omsorgssektoren, skole osv. Jeg har merket meg – med tilfredshet – at flertallet har en merknad om å vurdere en reversering av innlemmingen av store deler av vertskommunetilskuddet i inntektssystemet. Arbeiderpartiet var imot det grepet Bondevik II-regjeringen her gjorde. Det har fått store negative konsekvenser for mange av vertskommunene. Disse kommunene mener at de totalt er tappet for ca. 10 mill. kr ved dette grepet. Derfor synes jeg det er veldig viktig at dette blir sett på på nytt. Vi har ikke rettet opp finansieringen av kommunene ved dette budsjettet – la det være klart. Men vi har startet en opptrapping slik at kommunene etter hvert skal kunne levere gode velferdstjenester over alt i landet. Det er i debatten trukket fram eksempler på hvorledes kommuner disponerer ekstra midler. Det er trukket fram av noen som et skrekkens eksempel at noen satser på kultur. Jeg tror det i mange sammenhenger kan være en riktig satsing. Jeg har lyst til å nevne hvordan en kommune som står meg nær, nemlig Meldal, løste dette nå i høst. På grunn av et nytt flertall som satser på kommunene, kan kommunen nå for det første videreføre et stramt program med nedbetaling av lån. Videre styrkes hjemmetjenesten med millionbeløp, innsatsen overfor demente styrkes, og man styrker grunnskolen. Dette er et eksempel på hvordan ressursinnsatsen dimensjoneres og struktureres til beste for innbyggerne, og slik innbyggerne i Meldal vil ha det.