La meg først slutte meg til de innledende ordene fra Svein Roald Hansen med ros til saksordføreren, Dagfinn Høybråten, og at sakens kjerne da kontroll- og konstitusjonskomiteen startet sin behandling og vedtok å reise sak, var forholdet mellom forvaltning og politisk ledelse. Jeg er veldig glad for at det er et samstemt storting som understreker betydningen av vårt konstitusjonelle system med at forvaltningen skal følge de vedtak som fattes i storting, i regjering og i departement, og at det er de politiske vedtakene, føringene og instruksene som skal være grunnlaget for avgjørelser, iverksettelse, fortolkning og bruk av lover, regler, instrukser osv. Det er helt fundamentalt. I mange samfunn er det slik, f.eks. etter et valg og det blir regjeringsskifte, at veldig mange, både i direktorater og departementer, bytter plass. Det er altså mange politikere, f.eks. i USA og også i andre land, som går inn i departementene. Det er relativt begrenset i Norge, selv om det har vært en dramatisk vekst de siste 25 årene i antall statssekretærer, rådgivere osv. med politisk bakgrunn som har kommet inn i departementene. Det er hele grunnlaget for styringen i Norge. Det er kjernen. Vi er alle i dette hus enige om å understreke det, og særlig når det ble avdekket at slik var det ikke i Utlendingsdirektoratet. Gjennom høringen er det vår oppfatning at det kom en helt klar tilleggsdimensjon inn i saken. Vi har i dette hus mange ganger hatt klare debatter både om asylpolitikk, flyktningpolitikk og innvandringspolitikk. Det er delte oppfatninger mellom partiene – med SV og Fremskrittspartiet på hver sin side, og kanskje Venstre sammen med SV. Vi i Fremskrittspartiet vil ha en streng innvandringspolitikk, en streng praktisering av vårt lovverk og regelverk, mens SV og Venstre vil ha en liberal – det vi kaller snillistisk – praktisering. Det er et politisk spørsmål. Det er politikken som skal avgjøre praksisen, og hvilken politikk som skal gjennomføres. Det som er avdekket gjennom høringen, er at dette området i realiteten har vært privatisert. Det har ikke vært storting, regjering eller departement som har styrt. Det har vært, slik som det kom til uttrykk fra den tillitsvalgte for Juristforbundet i Utlendingsdirektoratet, direktøren i Utlendingsdirektoratet som har avgjort dette helt klare politiske spørsmålet. For det blir et politisk spørsmål når en saksbehandler som behandler en søknad om asyl, familiegjenforening, opphold eller beskyttelse på humanitært grunnlag, skal avgjøre den saken. Er da den politiske instruks at hvis det er tvil, skal søknaden innvilges, eller er den at hvis det er tvil, skal den avslås? Det er det politiske spørsmålet. Det har altså aldri vært forelagt departementet. Det har vært fastlagt av direktøren i Utlendingsdirektoratet. Jeg spurte Stein Wik om følgende i høringen: «Var det en – skal vi si – en retningslinje som var i form av en lov, en forskrift, en instruks fra departementet, eller hadde man forståelsen av at dette var en instruks fra UDIs ledelse?» Stein Wik svarte: «Vi hadde en forståelse av at det var en instruks eller en ordre fra UDIs direktør.» Det var, som han tidligere sa, en soleklar beskjed: Var man i tvil, skulle søknaden innvilges. Det er grunnen til at vi, etter at høringen var avsluttet, har tatt opp dette. Det var første gang Stortinget fikk vite at praksisen i Utlendingsdirektoratet var at hvis man er i tvil, skal søknaden innvilges. Hvis Stortinget er av en annen oppfatning, skal vi da vente til det kommer en sak fra Regjeringen til høsten med å gripe inn og si ifra? Vi synes det er naturlig at saken da får en ny dimensjon. Det er vår begrunnelse for vårt forslag om at instruksen skal være: Hvis man er i tvil, skal søknadene avslås. Det er for så vidt det samme Stein Wik var innom, for han påpekte i høringen det helt riktige at hvis UDI avslår en søknad, er det faktisk en sikkerhetsventil gjennom en ankemulighet til Utlendingsnemnda. Da får man altså en fornyet behandling, som en sikkerhetsventil. Men hvis den snillistiske linjen er at man innvilger søknader som egentlig burde ha vært avslått – og mye tyder kanskje også på det – et avslag som UNE, altså Utlendingsnemnda, også ville ha stadfestet, da kommer den ikke til Utlendingsnemnda. Den stopper, for det er jo ingen som klager på å ha fått sin søknad innvilget. Det er etter vår oppfatning i høyeste grad et politisk spørsmål. Det er derfor vi fremmer dette forslaget. Jeg er helt enig både med Dagfinn Høybråten og Svein Roald Hansen i at til å begynne med var ikke dette et tema. Men når det gjennom saksbehandlingen og høringen avdekkes relativt viktige ting, nemlig at det avgjørende politiske spørsmålet om en skal være snill eller streng, i realiteten er privatisert, da er det på tide at Stortinget sier noe. Jeg har også et spørsmål til statsråden, for i høringen refererte også Stein Wik til etiske retningslinjer i UDI som ble utarbeidet i Trygve Nordbys tid. Han refererte til at det står følgende under punktet lojalitet i arbeidssituasjonen: «Det er rom for motforestillinger før en beslutning er tatt. Ansatte har rett og plikt til å nekte hvis han får ordre om å gjøre noe som er klart ulovlig eller klart umoralsk. Denne retten foreligger ikke ved faglig uenighet eller uenighet om virksomhetens politiske mål.» Det politiske målet var altså det som Trygve Nordby hadde sagt: Hvis tvil, skal man innvilge søknaden. Det er ikke sikkert at dette bare dreier seg om 197 søkere. Det kan være mange, mange – flere hundre – som urettmessig har fått innvilget sine søknader, der kanskje en grundigere og bedre saksbehandling ville medført at de ikke ville ha fått opphold. Derfor har vi tatt opp det forslaget. Det som også, synes vi, er helt fantastisk, er hvordan dette kunne gå hus forbi hos enkelte i ledelsen i UDI når det høsten 2004 ble reist spørsmål til Erna Solberg fra Per Sandberg i Stortingets spørretime om dette. Det ble da sendt et brev til ledelsen – oppad i linjen – på 18 sider, fordi – som det står i dette brevet – de var usikre på om departementet visste, som det står: «Denne usikkerheten ble ikke mindre da vi observerte at statsråden i Stortingets spørretime gav uttrykk for en regelforståelse vi ikke følger opp i praksis. Det kan synes som om ansvarlige myndigheter ikke er kjent med at praksis er å innvilge disse sakene.» At ikke alarmbjellene da gikk i hele toppledelsen i UDI! Da begynte man jo å skjønne at man ville bli tatt på fersken, for å si det slik. Dette ville vært avskjedigelsesgrunn for en direktør, hvis vedkommende fremdeles hadde vært der, når han var blitt gjort oppmerksom på at statsråden – på grunn av hans eller direktoratets mangelfulle informasjon til departementet – stod på Stortingets talerstol og førte Stortinget bak lyset. Det ble oppdaget, det ble sagt fra, men intet skjedde i det hele tatt før saken dukker opp mye, mye senere. Det er derfor vi har fremmet det ene forslaget som Svein Roald Hansen hadde en del å si om. Så til slutt til det siste forslaget. Vi kommer sikkert til å ha mange debatter om vi fortsatt skal forbeholde stillinger til norske statsborgere. Vi mener at særlig i Utlendingsdirektoratet, som avgjør om utlendinger skal få arbeidstillatelse, opphold, asyl og beskyttelse i Norge, er det helt naturlig at en slik stilling utøves av norske statsborgere. Vi snakker om norske statsborgere, og alle norske statsborgere er like gode, enten de er blitt norske statsborgere etter å ha kommet hit, eller om de er det ved fødselen av. Vi har ikke skilt mellom det. Og hvis Svein Roald Hansen hadde tatt seg bryderiet med å se hele det 9 minutters intervjuet med meg i TV 2, der de sendte ca. 30 sekunder, og sett på spørsmålene, ville han skjønt at alle de anklagene han nå kom med, er fullstendig feilaktige. Men vi er også klar over at Arbeiderpartiet gjør hva de kan for å sverte oss i enhver sammenheng der vi prøver å få en saklig meningsutveksling. Så det tar vi ad notam. Så nevnte Svein Roald Hansen at dette vil være i strid med EØS-regelverkets ånd. Det er det jo ikke. I del III, om fri bevegelighet for personer, tjenester og kapital, kapittel 1, artikkel 28 punkt 4, står det: «Bestemmelsene i denne artikkel skal ikke anvendes på stillinger i den offentlige administrasjon.» UDI er en offentlig administrasjon, og det er faktisk helt i samsvar med EØS-avtalen. Men etter det innlegget som Svein Roald Hansen holdt, ser jeg frem til at Arbeiderpartiet fremmer forslag om å oppheve en del av grunnlovsbestemmelsene, bl.a. § 92, som fordrer norsk statsborgerskap for embetsstillinger. For konsekvensen av det han sa, må jo være at han er imot enhver forskjellsbehandling av norske og utenlandske statsborgere i norsk forvaltning. Jeg tillater meg å ta opp de tre forslagene som står i innstillingen.