Jeg synes både interpellanten og statsråden på en grei måte har fått anskueliggjort hvor nært begrepene «sårbarhet» og «sikker energiforsynig» henger sammen. Men jeg synes også jeg merket – i forbindelse med begrepet «sårbarhet» – en viss sårhet over at temaet angivelig er tillatt reist som fremtidig problemstilling her i salen. Det er jeg ikke sikker på at vi politisk fra opposisjonens side, i hvert fall ikke fra Høyres side, akter å ta noe nevneverdig hensyn til. Ut fra det statsråden anskueliggjorde med hensyn til hvordan forbruksveksten kommer til å utvikle seg fremover, også i Norge, er vi nødt til å ha et daglig fokus på hvordan vi skal skaffe balanse for fremtiden. Det er ikke bare det forhold at vi ut fra relativt sikre estimat vet at verdens etterspørsel etter energi kommer til å øke med 60 pst. frem mot år 2030, men statsråden har altså i dag sagt at utviklingen i Norge kommer til å gå i retning av et økt konsum på 20–40 TWh. Og da er vi nødt til å ha en føre var holdning til disse problemstillingene, til denne utfordringen. Hvis ikke, går det galt, og når jeg sier ordet «galt», er det fordi vi kommer i en situasjon hvor vi i enda større grad vil være avhengig av import enn det som er tilfellet allerede i dag. Vi kan ikke stille oss i denne situasjonen fremover, selv om vi har vært relativt tjuvheldige i år med regn, som vi, som statsråden nevnte, må helt tilbake til 1983 for å ha sett maken til. Vi kan i hvert fall ikke fra Stortingets side politisk budsjettere ut fra at det vil bli slik for fremtiden. La oss i hvert fall håpe at det ikke blir slik, av andre årsaker. Det som flere andre har vært inne på, er at det er et paradoks at vi, Europas energistormakt, har satt oss i den situasjonen som vi fra norsk side har gjort. Selvfølgelig er det blodig urettferdig, som de selv sier, å forvente at resultatene og veivalgene fra den nye regjeringen skal være lagt på bordet etter fem uker. Det er da heller ingen som har forlangt det. Det er ingen som har antydet det i debatten så langt, heller ikke interpellanten. Det må være tillatt, når man leser Soria Moria-erklæringen, å påpeke at de veivalg man anviser på de mest vitale områdene, faktisk ikke er bare to skritt, men flere skritt tilbake. Man skaper usikkerhet rundt dem som kunne stått for en tung og solid løsning, nemlig initiativtakerne bak de nye gasskraftverksløsningene. Når det gjelder signalene fra den nye regjeringen om at vi skal dytte kostnader i milliardklassen over på dem, vet vi at to av de tre som har konsesjon, allerede har besluttet at de foreløpig ikke skal gjøre noen ting, av økonomiske årsaker. Vi vet at den første eller den tredje har tatt en beslutning. Det er klart at vi med de signalene som er gitt, risikerer at interessen for å utvikle gasskraftløsninger med ny energi og engasjementet for CO2-handtering vil bli redusert, og det får mindre oppmerksomhet. Vi har også sett at engasjementet rundt vilkårene for småkraftverk ikke har ført til at de er blitt bedre, de er tvert imot blitt verre. Den forrige regjeringen tok Vefsna ut av Samlet Plan. Den nye regjeringen har tatt den inn igjen. Da er det at vi må kunne få lov til, uten at sårheten skal ta helt overhånd, å spørre: Hvor har de gjort av verktøykassen i dette tilfellet? Hvor har de gjort av instrumentene som skulle fylle verktøykassen? Man kan ikke vende bredsiden mot tidligere miljøvernminister og næringsminister, som prisverdig tok opp hvordan vi fra norsk side skal forberede oss nasjonalt for å være rustet til å møte Kyoto-utfordringene når de en gang kommer. Derfor er det på tide at vi kanskje får en annen type debatt fra det politiske flertallet: Hvordan skal vi oppnå balanse innen år 2030, for å ta det i et lengre perspektiv? Hvordan skal vi nå våre mål?