Jeg vil takke for en redegjørelse som var grundig og god. Da vi hadde debatt om dette i desember i Stortinget, stilte Arbeiderpartiet seg positive til spørsmålet om vi skulle forsøke å delta i disse nye innsatsgruppene i EU, men vi stilte spørsmål om dette ville være i samsvar med Grunnloven. Det var fordi vi her blir med i en militær kampgruppe, enhet, som skal settes inn etter et vedtak i en organisasjon som vi ikke er medlem av. Etter den framforhandlede avtalen og det forsvarsministeren sa om dette i Stortinget i går, er, etter vår oppfatning, dette klargjort. Jeg har lyst til å sitere hva som ble sagt, fordi det er dette denne avtalen bygger på: «Det er EUs råd som vil fatte beslutning om å iverksette en operasjon og om å gjøre bruk av innsatsstyrkene. Imidlertid er det fortsatt nasjonene som beslutter innsetting av de nasjonale styrkene som inngår i disse. EUs medlemsland står fritt til å velge om de vil delta i en operasjon eller ikke, slik tilfellet selvsagt også er på norsk side.» Da mener vi at dette er klargjort i forhold til Grunnloven. Det ble også reist spørsmål fra vår side og mange andres side om kontroll med norske styrker under en operasjon. Her vil jeg sitere hva forsvarsministeren sa: «Forutsetningen om at vi må beholde kontroll over norske styrker som benyttes i en operasjon, er også ivaretatt i avtalen. Den slår fast at hvert av landene skal ha rett til å bekle stillinger i de ulike ledelsesfunksjonene. Videre vil hver nasjon ha adgang til å stanse bruk av egne styrker som ikke samsvarer med nasjonale retningslinjer». Det er viktig at dette blir sagt, og på det grunnlaget kan Arbeiderpartiet si ja til at vi skal delta i en av disse innsatsstyrkene. Sentralt i debatten i desember stod også spørsmålet om folkerettslig mandat. Her er det prinsipielt tre muligheter for folkerettslig mandat for innsetting av slike styrker. Den ene er at det foreligger et vedtak fra Sikkerhetsrådet som anmoder om at en slik styrke skal settes inn. Den andre muligheten er i henhold til FN-pakten at to stater som er i en konflikt – eller en stat som er i en konflikt med en gruppering innen sin egen stat – sammen kan be om assistanse for å løse en konflikt. Da trenger man ikke å gå veien om et vedtak i FNs sikkerhetsråd, for i henhold til FN-pakten er alle stater suverene, og de har suveren rett til å be om assistanse fra et annet land eller en annen militær organisasjon. I dette tilfellet kan altså to stater som er i en konflikt, eller en stat som opplever en konflikt på sitt eget territorium, bli enig med den man er i konflikt med, om å be om assistanse – i dette tilfellet fra en innsatsgruppe i EU. De kan da gjøre det og har folkerettslig mandat for det. Den tredje muligheten er at man i henhold til FN-pakten § 51 kan be om assistanse i selvforsvar. Vi har hatt flere eksempler på slike tilfeller opp igjennom årene. Når det gjelder det siste, var det et tilfelle i forbindelse med Afghanistan, der Sikkerhetsrådet henviste til § 51 i FN-pakten. Det var ikke noe eksplisitt vedtak i FNs sikkerhetsråd om at USA skulle gå til krig mot Afghanistan, men man henviste bare til FN-pakten § 51. Så det er ikke nødvendig i alle tilfeller å ha vedtak i FNs sikkerhetsråd, men det er viktig å ha grunnlag i folkeretten, slik som iallfall jeg tolker dette. Vi har hatt ett grensetilfelle, og det var i Kosovo, der situasjonen var den at den stat som begikk overgrep mot sin egen befolkning, slik vi definerte det, ikke bad om noen assistanse, men motsatte seg internasjonal inngripen, og Russland motsatte seg et vedtak i FNs sikkerhetsråd som ville gi et mandat for å overkjøre den suverene staten. Da definerte vi det slik at det var nødvendig å gå til aksjon likevel for å beskytte befolkningen i Kosovo, selv om man ikke hadde et nytt, eksplisitt vedtak i Sikkerhetsrådet. Men Russland protesterte ikke høylytt, og derfor har et enstemmig storting ansett det som et folkerettslig mandat for den aksjonen. Jeg sier litt om dette fordi det har vært sentralt i debatten. Det var det den gangen, og det har vært det sporadisk siden; det oppstod en liten debatt i forbindelse med at Finland hadde sagt noe om dette i forbindelse med deltakelse i disse gruppene. Jeg har lyst til å klargjøre at vi avgjør selv hvorvidt vi definerer en aksjon i samsvar med folkeretten. Det er en suveren norsk beslutning om vi vil delta i en aksjon, om vi finner den i henhold til folkeretten. Jeg har også lyst til å understreke igjen at det som vi gir oss inn på nå, for så vidt er noe annet enn de internasjonale operasjonene vi har vært med i, og de troppebidrag vi er med på. Golf-krigen, Afghanistan, Balkan – der sluttet vi oss til en aksjon etter en suveren norsk beslutning. Det er også tilfellet her. Det er klargjort at det er en suveren norsk tilslutning som må legges til grunn, men vi må jo innrømme at vi blir vevet inn i et militært samarbeid som selvfølgelig binder oss mer opp enn det som har vært tilfellet tidligere med andre internasjonale operasjoner. Det nærmeste man kan komme i sammenligning, er at vi har bundet tropper til NATOs innsatsstyrke, men det er jo til en organisasjon vi tross alt er medlem av. Her gjør vi det samme i en organisasjon vi ikke er medlem av, og det er klart at det er en vanskelighet, men jeg anser det slik at den har vi overvunnet gjennom den avtalen og det som forsvarsministeren har sagt her i Stortinget. Ellers har jeg bare lyst til å si til slutt at det er jo historiens ironi at vi blir med i en militær enhet ledet av svenskene, i et år der vi markerer oppløsningen av unionen med Sverige. Og det skjer som en følge av historiens gang – historien innhenter oss, fordi EU og NATO har besluttet på folkerettslig grunnlag gjennom en avtale å ta ansvaret for sikkerheten sammen. Det innebærer at hvis vi hadde stilt oss utenfor dette, hadde vår sikkerhetspolitiske stilling blitt svekket. Derfor mener Arbeiderpartiet det er klokt at vi blir med når vi har den grunnlovsmessige muligheten for det. Noe annet ville være å sette oss ikke helt utenfor, men litt utenfor det sikkerhetspolitiske samarbeidet som nå tegner seg i Europa. Men det kan jo aldri bli helt og fullt, i og med at vi ikke er medlem av begge de organisasjonene som nå deler på sikkerheten for Europa, og som vil ta et ansvar for sikkerheten ute i verden også. Jeg hadde lyst til å si det til slutt.