Som Høybråten allerede har gjort rede for, støtter Kristelig Folkeparti Regjeringens beslutning. Viktige forutsetninger for Kristelig Folkepartis støtte var at robuste engasjementsregler kommer på plass, at operasjonsplanene er klargjort – her gjenstår det noe, ifølge det forsvarsministeren har sagt, og som hun kanskje vil si noe mer om i oppsummeringen, men det forutsetter vi selvfølgelig kommer på plass – og til slutt at kommandostrukturen er solid. Kristelig Folkeparti stoler på Regjeringens vurdering om at UNIFIL-styrken med dette er sikret evnen til å løse pålagte oppdrag og ivareta egen sikkerhet på en militært og juridisk forsvarlig måte. Vi forutsetter at det forsvarsministeren har understreket i dag, virkelig holder mål – at utstyret fungerer etter hensikten, at mannskapene er godt trent, at sikkerheten er ivaretatt, og ikke minst at oppfølgingsapparatet både ute og hjemme er robust nok. Det avgjørende for Kristelig Folkeparti er imidlertid at vi oppfatter operasjonens mål som svært viktig, og vi tror midlene vi kan stille med, er hensiktsmessige for å nå dette målet. Det overordnede målet er å få slutt på at uskyldige mennesker i Midtøsten betaler med sine liv, og at det skapes nødvendig stabilitet i regionen som forutsetning for fredelig sameksistens. En våpenhvile er på plass. Den er imidlertid skjør. Det er derfor viktig at det internasjonale samfunn, og ikke minst partene selv, bidrar til å bringe ro i området. Men det internasjonale samfunn må være med på å skape sikkerhet og stabilitet, slik at den skjøre våpenhvilen ikke brytes. Alternativet er krig og konflikt med uoverskuelige konsekvenser. Ytterligere konflikt vil skape større mistro, forsterke polariseringen og befeste hatet mellom naboer som er nødt til å lære seg å leve sammen. Krig styrker stillingen til dem som anser terror som det eneste virkningsfulle våpenet. Den skaper grobunn for mer vold, utrygghet og ekstremisme over hele Midtøsten. Alternativet til stabilitet er styrking av de ekstreme grupper i Libanon, mens de moderate kreftene blir marginalisert. Virkningen på lang sikt vil være at ethvert forsøk på demokratisering i regionen undergraves. Derfor er det så viktig at dette oppdraget lykkes. De norske MTB-ene er Norges bidrag til å støtte opp om FN-resolusjon 1701 og å forsøke å hindre videre krig og ofring av enda flere menneskeliv. Det norske bidraget er ikke stort, men det utgjør en liten brikke i et større bilde, slik forsvarsministeren redegjorde for, og det er etterspurt av FN. Dessuten står ikke det militære bidraget alene, men det suppleres av annen bistand fra norsk side, som også utenriksministeren understreket. Det aller siste og mest avgjørende spørsmålet til oss i denne debatten er om vi mener at målet rettferdiggjør den risiko som vårt bidrag innebærer. Oppnår vi nok i forhold til den risikoen vi tar? Det er en risiko. Uansett hvor mye vi understreker at våre soldaters sikkerhet må være så god som overhodet mulig, er det en risiko til stede. Vi må si klart og tydelig fra at ansvaret for å ta den utfordringen hviler på regjering og storting. En fredelig løsning på konflikten i Midtøsten kan ikke finnes med militære midler. Bare en politisk prosess, samtaler og forhandlinger kan skape en varig og fullstendig fred. En god løsning må finnes rundt forhandlingsbordet. Dersom et norsk militært bidrag kan være med på å bidra til å sikre ro og stabilitet i området, er vi med på å legge helt nødvendige forutsetninger for utvikling mot fred og stabilitet i Midtøsten.