NATO er på mange måter grunnplanken i vår utenrikspolitikk. Det er vår utenrikspolitiske forankring. Dermed er det mye som burde ha vært diskutert i Stortinget, særlig fordi vi nå går inn i de siste ukene i fireårsperioden, hvor det virkelig er hovedsynspunktene som skal legges på bordet til folket. Etter å ha lyttet til denne debatten, må jeg bare konstatere at det ikke er veldig mye å si. Jeg vil slutte meg til det Marit Nybakk sa om NATO-Russland-rådet, som er en viktig del av organisasjonsmønsteret i nord. Jeg konstaterer at SV – kanskje uforvarende, men dog gledelig – har sluttet med sin desinformasjon om hva atomstrategien dreier seg om. I alle år har de forsøkt å fortelle folk at den dreier seg om en førstebruksstrategi, men, som Jacobsen meget riktig sa, det gjør den jo ikke. Det er godt at det er kommet på plass. Samtidig oppfordret han Regjeringen til å fortsette sin brobyggerrolle i forhold til avstemningen i FN om atomspørsmål. Jeg vil minne om at det vi hittil har blitt kritisert for, er nettopp å utøve den brobyggerrollen. Det har jeg blitt kritisert for mange ganger. Det er også en velkommen utvikling. Men det er i grunnen det som er å si. Hva slags situasjon står vi nå overfor? Jo, en debatt om NATO som vi har hvert år. Det er jo ikke bare et spørsmål om å snakke om historie, men tradisjonelt har Stortinget gjennom alle år også snakket om de viktige linjene og tiden fremover. Nå er situasjonen den at foran dette valget utfordres Regjeringen av en koalisjon som er helt klar i sin vilje til å ta makt, men som er åpenbart splittet på det utenrikspolitiske området. Vi har tidligere i dag fra Thorbjørn Jagland fått høre at de to koalisjonspartnerne bare kan glemme å øve innflytelse når det gjelder innsatsstyrkene, fordi Arbeiderpartiet har dannet en koalisjon med den sittende regjering. Det er jeg selvfølgelig glad for å høre. Samtidig ser vi i dagens innstilling at ett av partiene mener at NATO egentlig burde vært oppløst, mens begge koalisjonspartnerne kaller på en mer uavhengig utenrikspolitisk linje. Ettersom dette er en av de siste utenrikspolitiske debatter før sommerferien, burde vi hatt en skikkelig debatt om hva hovedalternativene nå vil være. Hva skjer så? Hovedaktørene på den andre siden er søkk vekk, deltar ikke i debatten. Og mitt spørsmål er da: Hva er dette for slags tåkeleggingsmanøver? Tør man ikke stå frem med sitt utenrikspolitiske alternativ overfor folket i høst, eller er det slik at man simpelthen ikke aner hva det alternativet dreier seg om? Hvis det er slik at jeg kan legge vekt på det Thorbjørn Jagland sa i formiddag, synes jeg det på mange måter er godt nytt, nemlig at det er i skjæringspunktet mellom Høyre og Arbeiderpartiet norsk utenrikspolitikk fortsatt vil bli utøvet og utformet. Det betyr at de to koalisjonspartnerne i så fall ville ha akseptert at når det gjelder utenrikspolitikken, er de jo ikke koalisjonspartnere allikevel. Disse spørsmålene er helt fundamentale for hvilken vei landet skal gå, og hvilke utfordringer den sittende regjering får, men så er altså de tre samarbeidende partiene søkk vekk i debatten. Det er en tåkeleggingsmanøver som jeg synes er ganske oppsiktsvekkende.