Den ulvestammen vi har på grensen mellom Norge og Sverige, lar seg i langt mindre grad gjete av politiske vedtak enn det man i denne salen for så vidt har vedtatt og skulle ønske. Det er en ulvestamme som beveger seg i grenseområdet, som lever i grenseområdet, og som til enhver tid kommer til å være på begge sider av grensen. Ingen politiske vedtak kan hindre det! Det foregår en debatt i europeisk rovdyrforvaltning om hensiktsmessigheten av å vedta nasjonale mål for rovviltbestander. Jeg møtte nylig en italiensk professor – en framtredende italiensk rovdyrforsker – som gav uttrykk for at over tid kommer europeisk rovdyrdebatt til å endre seg, fordi man registrerer at rovdyrforekomstene nettopp er i grenseområdene, og det er umulig å foreta en forsvarlig forvaltning ved at enkeltnasjoner skal vedta forvaltningsplaner, for dyrene beveger seg selvsagt fritt. I Alpene foregår dette mellom Italia, Frankrike og Sveits, det foregår mellom Frankrike og Spania, det er tilsvarende mellom de gamle østeuropeiske land – som har veldig store rovdyrforekomster mot Vest-Europa – og det er det samme i Norden. Jeg tror at vi over tid kommer til å ha en situasjon hvor vi også i denne salen kommer til å diskutere en felles nordisk forvaltning av de store rovdyrene, og jeg ser fram til den debatten. Det er nok slik at vi i Senterpartiet ville reist lykkeligere ned fra Soria Moria dersom det i Soria Moria-erklæringen hadde vært sagt noe om at grenseulver skulle telle med i bestandsmålet. Så registrerer jeg at man diskuterer dette, og på en måte plager Senterpartiet med dette i dag. Men det er jo det å konstatere at Høyre og Kristelig Folkepartis forslag i hvert fall overhodet ikke berører det som er temaet, for der sier man at det norske bestandsmålet skal stå fast. Det er ikke det man diskuterer, men man diskuterer bare hvilke tiltak som eventuelt skal iverksettes dersom grenseulvene blir til plage. Man diskuterer ikke grenseulven i forhold til rovdyrforlikets vedtak om tre ynglende familiegrupper i Norge. Det skal det være, uavhengig av grenseulvene. De tiltakene man viser til, er noen av dem vi slet for å få inn i Soria Moria-erklæringen, som har vært sitert her før: «Bestandstall skal kunne vurderes utifra effekten på beiting, beitedyr og på livskvaliteten for folk i rovdyrutsatte områder», «Nødvergeparagrafen i viltloven skal presiseres», «det skal sikres effektivt uttak av skadedyr», og dagens erstatningsordning – altså den erstatningsordningen vi har – ble ikke snudd, slik Stortinget vedtok. Dette er jo tiltak som Senterpartiet har slåss fram for å møte en situasjon som Høyre og Kristelig Folkeparti nå påpeker er blitt så vanskelig, men som de ikke har forslag om å gjøre noe med. Jeg forstår ikke helt hvor de vil!