Regjeringen har gjennom sine løfter i valgkampen skapt store forventninger til det utdannings- og forskningsbudsjettet den skal presentere i morgen. Trontalen gav ikke mange signaler om hva vi har i vente. Hvis det er slik, som representanten Huitfeldt hevder, at man virkelig ønsker å satse på skolen, hvorfor var da utdanningsbudsjettet det eneste som fikk lavere rammer av den nye regjeringen enn det hadde under Bondevik II-regjeringen? Det er skuffende at man ikke har ambisjoner. Den forrige regjeringen revolusjonerte på mange måter skolehverdagen i Norge. Den fokuserte igjen på kunnskap, kvalitet og krav i skolen. Den skapte åpenhet om resultatene i skolen. Ingen likte det som ble avdekket om kvalitet, men det gav oss muligheten til å rette på feil, til gode for eleven. Det er kommet overbevisende dokumentasjon på at enhetsskolen hadde store utfordringer, og selv Arbeiderpartiet har nå gått til innrømmelse av det. Ingen land bruker mer ressurser på skole enn Norge. Det snakkes mye om Norge som kunnskapsnasjon, men vi har ikke en skole som når opp til disse målsettingene. Svært mange går ut av norsk skole uten å ha fått med seg et tilfredsstillende nivå av grunnleggende ferdigheter. Skolen reproduserer i tillegg sosiale forskjeller. Den forrige regjeringen tok dette inn over seg. Den skapte og fikk vedtatt Kunnskapsløftet, et ambisiøst løft for skolen. SVs Øystein Djupedal viste i valgkampen sin forståelse for problematikken gjennom sin uttalelse på SVs landsmøte i april 2005: «Tenk så lykkelige vi skal bli når vi blir kvitt høyreskolen!» Det er den samme mann som nå er kunnskapsminister, og som ved enhver anledning forsikrer at Kunnskapsløftet skal gjennomføres. Men hva slags kunnskapsløft snakker han om, og hvor er engasjementet? Har han noe eierskap til dette foruten å skjønne at Kunnskapsløftet oppfattes så positivt ute blant folk og blant lærere at han ikke kan unngå å gjennomføre det? Har han ambisjoner for skolen, eller blir det et ambisjonsløst kunnskapsløft? Kunnskapsløftet er en reform som igjen skal synliggjøre enkelteleven i norsk skole, og som skal gi en skole som dyrker fram den enkeltes muligheter. Det er en reform som gir læreren metodefrihet og tillit til å nå noen kunnskapsmål som er langt klarere definert enn før. Gjennomsnittseleven finnes ikke, bare enkeltelever – alle med sine individuelle forutsetninger og utfordringer. Skal skolen kunne løse oppgavene, må man ha åpenhet om utviklingen og resultatene i skolen. Skal læreren, skoleeieren, foreldre og samfunnet for øvrig vite om skolen fyller den forutsatte rollen, må kontrollverktøyet være på plass. Her er ikke signalene fra kunnskapsministeren gode. Han vegrer seg for den nødvendige åpenhet, og han vegrer seg mot konkrete krav. Det er kanskje ikke så rart. SV var ikke særlig opptatt av resultater og læringsutbytte før valget. Det meste kunne kompenseres gjennom andre ferdigheter. Det må ha kostet Arbeiderpartiet mye å overlate Kunnskapsdepartementet til SV. At representanten Huitfeldt brukte mesteparten av sitt innlegg til å angripe Høyre, viser nettopp det. Kostnadene synliggjøres ved at Arbeiderpartiet nå har lagt fram et skolepolitisk program som nærmest må ses på som en type opposisjonspolitikk, til deres egen kunnskapsminister ut fra det programmet han er valgt på. Arbeiderpartiet kommer delvis etter i Høyres fotspor, men skrittene gås ikke fullt ut. Det mangler fokusering på kvalitet og krav. Alle adopterer Kunnskapsløftet, men i det rød-grønne Kunnskapsløftet senkes ambisjonsnivået. Det er ikke den medisinen norsk skole trenger. Friskolene var en viktig del av å utvikle skolen. Den offentlige skolen burde verdsette den stimulans et lite alternativ utgjør. Det stimulerer til nytenking og skjerping. Regjeringen varsler i trontalen at den vil fremme endringer i friskoleloven. Friskolene og elevene har ingen grunn til å glede seg. Universitetene, høyskolene og forskningen venter sikkert på morgendagen med intens spenning. Mye av statsbudsjettet har lekket ut til pressen allerede, men det har ikke kommet ett ord om høyere utdanning og forskning. Det er en øredøvende taushet om investeringer for framtiden. Det er ikke et godt tegn. Vi har en nasjonal målsetting om at 3 pst. av BNP skal benyttes til forskning. Den siste oversikten jeg så, viste en nedgang fra året før. Summen av reduksjonen i Forskningsfondet i fjor og nedskjæringene i næringsrettet forskning i revidert nasjonalbudsjett betyr at det er mer enn 1 milliard kr som skal kompenseres før man er i mål. Den 23. september 2005 sa Øystein Djupedal til Aftenposten om den nye regjeringen: «Det vi vil få til, får vi til.» Penger er med andre ord ikke problemet, det er viljen det står på. «Jeg var altfor rastløs til å sitte på skolebenken(...) Jeg vil ha raske resultater. Det skal jeg få her også,» sa han til Forskerforum nr. 10 for 2005. (...) Nær ett år er gått. I morgen får vi se hva rastløsheten har resultert i. Er virkeligheten så lett å håndtere, eller har virkeligheten tatt igjen kunnskapsministeren?