Vi glemmer ofte i politikken at ting ofte er slik som Gro uttrykte det, at alt henger sammen med alt. Når vi i dag skal ha en kort debatt om kredittmeldinga, kommer dette svært godt fram. Det vi gjør i finanspolitikken, har innvirkning på norsk rente, kronekurs og kostnadsnivå. Dette ble slått fast en gang for alle gjennom komiteens høring om denne meldinga, som er behørig referert av komiteens leder. Jeg må tillate meg å si at uttrykket «å tolke i beste mening» får en ny betydning når vi hører hvordan Fremskrittspartiets representant Leirstein prøver å ta sentralbanksjefens svar til inntekt for sitt syn, når han siterer sentralbanksjefen: «Det er mulig man kan tenke seg en helt finurlig bruk av pengene som ikke har så sterke utslag», osv. Det gir uttrykket å tolke i beste mening, eller tolke til egen fordel, en helt ny betydning. Jeg må si at det er bra, og det viser også debatten her, at det er stor enighet i Norge om det man på en måte kan kalle «tørrhetens bibel», at handlingsregelen er en genial måte å legge opp til en fornuftig bruk av oljepenger i norsk økonomi på. At politikere pålegger seg sjøl måtehold, slik vi her har gjort, er kanskje noe vi burde tenke på oftere. Men det er vel ingen bombe, og det har også kommet fram i innstillinga, at det finnes unntak i denne sal. En litt mer presis måte å si det på er at det finnes ett unntak. Jeg tar meg stadig vekk, og også her i dag, i å tenke: at de tør – når jeg hører representanter fra Fremskrittspartiet argumentere for sin økonomiske politikk. Jeg vil ikke si at man tar hardt i hvis man påstår at ni av ti økonomer i Norge støtter det jeg vil kalle en forsvarlig bruk av oljepenger i økonomien, der vi setter et omtrentlig tak på hvor mye penger den tåler før det er fare for oppkok. Men jeg har skjønt det slik at økonomer ikke står så veldig høyt i kurs på vår motstanders banehalvdel. Kanskje kan min gamle helt – og sikkert flere andres helt – Donald Duck isteden være opinionsdanner på den kanten. I Dagbladet sist lørdag henvises det til en strålende historie, for øvrig også billedgjort, der finansministeren poserer sammen med vår venn Donald. Donald ønsker å finne en måte å bli rik på – uten å arbeide. Det er en fantastisk historie. Men dette går jo sjølsagt ikke, ikke før pengebingen til Onkel Skrue blir tatt av en syklon og pengene blir spredt utover Andebys skjøre økonomi. De fleste som leser Donald, kjenner historien om vår mann og hans venner. Man skjønner at når dette skjer, tar det helt av – med galopperende priser, mangel på arbeidskraft osv. Ting går med andre ord veldig galt i Andeby. Jeg skal ikke påstå at vi får slike tilstander over natten i Norge om man velger en langt mer ytterliggående oljepengebruk enn det det store flertallet ønsker. Men jeg registrerer i denne debatten og i innstillinga at enkelte velger å hoppe bukk over advarslene fra et nesten samlet fagmiljø, internasjonalt og nasjonalt, og det politiske miljøet om hva som skjer hvis man sprøyter betydelig flere kroner inn i vår lille økonomi i utkanten av verden, som tross alt Norge er. Jeg tenkte i mitt unge sinn at kanskje Donalds erfaringer fra Andeby i større grad gjør inntrykk. Men debatten i dag viser vel at heller ikke det slår til. Det å være ansvarlig er ikke alltid det mest spennende. Jeg er tilhenger av å ha mot, være dristig og dra til litt av og til. Men i denne saken håper jeg – også i forhold til framtidige kredittmeldinger – at jeg fortsatt vil tilhøre dem som ikke er av de mest spenstige i rekkene. Jeg ønsker ikke at vi skal oppleve det vi kan kalle kortvarig moro i landet, som etterfølges av Andeby-tilstander i Norge. Det tror jeg dessverre kan bli konsekvensen hvis man ikke fører en politikk der man lytter til de folkene som faktisk har greie på det, til det det store flertallet av fagøkonomer og andre i Norge sier er fornuftig bruk av penger i norsk økonomi.