Flere har berømmet interpellanten for temaet som tas opp, og jeg vil gjøre det samme. Det er et viktig tema, og det er et tema som inneholder en rekke perspektiver. Det kan være vanskelig å berøre mange av dem i løpet av fem minutter, men jeg skal ta tak i noen. Jeg har lagt merke til at Gunn Olsen, både under interpellasjonen i dag og også i forbindelse med helsedebatten i desember, kom inn på et perspektiv som etter mitt syn for sjelden trekkes fram i stortingssalen, og det er utviklingen av alkoholisme som et problem blant både menn og kvinner. I et kvinneperspektiv har dette også en dimensjon som det ikke har hos menn, nemlig at man i et svangerskap vil kunne ramme det barn som skal fødes, gjennom det problemet det representerer. Inge Lønning har helt rett: Vi ser at med samfunnsutviklingen skjer det endringer i samfunnet som man er nødt til å være konkret i forhold til, dersom tiltak skal ha effekt. Så sent som i morges hørte vi på nyhetene en debatt som går på større omsetning av alkohol, større importkvoter for alkohol, og mer liberalisering knyttet til dette. Det vi ser, er et drikkemønster i befolkningen som blir mer og mer liberalisert. Inntaket av vin i uken, og til dels også av øl, øker. Vi vet at både i et kvinneperspektiv og i et samfunnsperspektiv gir dette skadevirkninger som er uheldige. Det er perspektiver som er viktig å ha med seg videre, også når man skal diskutere kvinnesykdommer, fordi dette er en type skjult sykdom som først melder seg etter mange år, men som har med samfunnsutviklingen å gjøre. Det er mange statistikker som synliggjør at den viktigste grunnen til tilsynelatende forskjeller i helse mellom menn og kvinner egentlig har med noe så selvfølgelig å gjøre som at kvinner blir gravide, men menn blir det ikke. Ordningen i dag er at også det normale fraværet i svangerskapet, helt ut betinget av normale svangerskapsfølger, registreres som sykemelding. Det er sannsynligvis ufornuftig, fordi man skal akseptere kvinnens rett til å være borte fra et arbeid hun ikke kan utføre når hun er gravid. Men spørsmålet er om det er fornuftig at det registreres som i dag, som et sykefravær, og at det ikke innbakes som en del av hele permisjonsordningen. Det får som en konsekvens til dels utstøtingsmekanismer fra samfunnslivet, ved at arbeidsgivere oppfatter at kvinner er mer syke enn menn, noe de egentlig slettes ikke er når man korrigerer for svangerskap som en viktig faktor. Så ser vi at gjennom mange år har kvinner vært sterkt diskriminert i arbeidslivet som en konsekvens av sykdommer de utvikler i arbeidslivet, gjennom den innretningen som yrkesskadeordningen er gitt, hvor yrkessykdommer som skyldes belastningslidelser, ut fra dagens forskrifter ikke aksepteres som yrkessykdom, på tross av at de åpenbart kan være det. Et eksempel som jeg har trukket fram i ulike sammenhenger, er at en mann som driver med et pressluftbor, åpenbart vil få akseptert som yrkesskade de forandringene som skjer på små ledd i hendene, hvis han kommer til folketrygden og søker om yrkesskadeerstatning, fordi det ikke er noen annen forklaringsmekanisme enn at trykkluftboret har gitt disse forandringene. En kvinne, derimot, som i veldig mange år har arbeidet på et sykehjem og slitt ut ryggen på grunn av tunge løft og manglede tekniske hjelpemidler, vil ikke uten videre få godkjent en slik plage som en yrkessykdom, rett og slett fordi hun jo kan ha fått plagene også etter arbeidstid, når hun fortsatte sitt arbeid i hjemmet, med alt dét innebærer. Det er en type diskriminering, en skjult diskriminering, som man egentlig burde gjort noe med. Det er ganske mange år siden man i denne sal vedtok at Regjeringen skulle se nærmere på ordningen. Det kan være rimelig å gå videre og studere innholdet i den type forskjellsbehandling. Det er den type skjult diskriminering, betinget av forskjeller mellom kjønnene, også i valg av yrke, man er nødt til å få på bordet og være målrettet i tiltak overfor. Jeg merket meg det som Harald Tom Nesvik sier, men det Fremskrittspartiet gang på gang gjør her, er å fremstille det som om det å behandle folk likt gir et likt resultat. Det gjør det jo ikke. Ved å behandle kjønnene likt er konsekvensene et høyst ulikt helsetjenestetilbud, når det gjelder konsekvenser av at kjønnene er forskjellige. Derfor må man altså ha ulik tilnærming til kjønnene, nettopp for at man skal kunne komme ut med en rettferdighet til slutt, ikke minst når det gjelder kvinneperspektivet ved utvikling av sykdom.