Jeg vil i likhet med de andre som har hatt ordet her, takke både interpellanten for gode spørsmål og statsråden for gode svar. Debatten her i dag har vist at forebygging er minst to ting: Forebygging er å forhindre sykdom, men forebygging er også å forhindre de tyngste konsekvensene når sykdom først har oppstått. Det har dreid seg mye i debatten her om bekymring for veksten i diabetes 2. Det er imidlertid også talere som har vært inne på den gruppen som har diabetes 1. Representanten Mandt-Bartholsen var bl.a. inne på det og viste til at her har en kanskje bedre kontroll med situasjonen enn det en har når det gjelder diabetes 2. Det er nok riktig, men samtidig kunne jeg tenke meg å benytte anledningen her til også å slå et slag for den gruppen som vi snakker om når vi snakker om diabetes 1, for jeg tror kanskje det er mulig å gjøre mer også for å forebygge konsekvenser av sykdom for den gruppen. Det handler om at alle som kan ha behov for en type legemidler, faktisk får tilgang til den typen legemidler som en kan ha best nytte av. Det finnes altså medikamenter på det feltet som en får etter individuell søknad etter § 10 a. Så vet jeg også at Stortinget, i forrige periode var vel det, bad Helsedepartementet om også å foreta en generell vurdering av hva slags typer legemidler som bør vurderes flyttet fra § 10 a og over til § 9, hvor du får refusjon etter en forhåndsgodkjenning og slipper en individuell søknadsprosedyre. Det er noen tegn som tyder på at legemidler som gir en bedre livskvalitet for personer med diabetes 1, ikke når alle i den gruppen som faktisk har behov. Det er gjort noen anslag som viser at en antakelig har en «bestand» på ca. 10 000 pasienter med diabetes 1 som kunne hatt nytte av den typen legemidler, men at det er sånn at det er anslagsvis 3 500 som får tilgang til den typen legemidler. Det finnes helt sikkert noen berettigede avslag, men så er det noe som tyder på at noen tusen i denne gruppen ikke kommer så langt som til å bli vurdert for den typen legemidler. Da snakker jeg om dem det aldri blir sendt noen søknad for. Når søknad først er sendt, er jeg klar over at det er gjort mye for å kutte saksbehandlingstiden, og den ligger i dag innenfor akseptable rammer på en 14 dagers tid. Men det er altså lang vei fram dit for noen, og noen kommer aldri dit. Det finnes også noen tall fra Oslo som tyder på at det er systematiske, såkalte vestkant–østkant-forskjeller når det gjelder hvem som kommer så langt som til at det blir søkt for en. Det kan tyde på at dette i stor grad kan være avhengig av pasientens eget initiativ. Det er tegn som tyder på at det kanskje er noen leger – og jeg understreker kanskje – som vegrer seg for det papirarbeidet det fører med seg. Derfor kunne jeg tenke meg å benytte anledningen til å anmode statsråden om i hvert fall å se på og vurdere muligheten for at den typen legemidler kunne vært overført fra § 10 a til § 9 i loven. Jeg er også kjent med at Legemiddelverket har kartlagt hva som skjer når søknad først foreligger, men jeg kunne også tenke meg å be statsråden vurdere om det også bør innhentes en del kliniske erfaringer for hvordan viktige legemidler blir eller ikke blir gjort tilgjengelige for pasienter som har bruk for dem. Første gangen jeg hørte om denne saken, var via en bekjent, og jeg tror de aller fleste av oss kjenner folk som er i diagnosegruppen diabetikere, enten det er 1 eller 2. Det var en person som hadde betalt for denne typen legemidler av egen lomme, og som hadde opplevd en dramatisk forbedring i positiv retning av livskvaliteten sin. Det førte til mindre følinger. Det ble en god kontroll på blodsukkeret, og det førte til at vedkommende gikk dramatisk ned i vekt, fordi vedkommende hadde en bedre allmenntilstand og var i stand til å drive mer systematisk mosjon. Det førte til at vedkommende hadde bruk for færre doser. Det ser også ut til at dette er legemidler som samlet sett kan gi lavere dødelighet, og som kan gi mindre bruk av uførepensjon og sykepenger. Så mitt ønske er at selv om det er viktig å fokusere på diabetes 2, kan en kanskje også ta med noen vurderinger når det gjelder tilgangen på legemidler til gruppen diabetes 1, som har en medfødt lidelse, og som skal – forhåpentligvis – leve lenge med den.