Det er kanskje ikke vanlig at statsråder tar ordet i saker i Lagtinget, men dette er heller ikke en vanlig sak. Det er en sak som er helt spesiell, både fordi den er kompleks i sin karakter, og fordi den også handler om at en ved lovgivningen skal forholde seg til vedtaket av ILO-konvensjonen. Vedtaket av ILO-konvensjonen i Stortinget i sin tid gir sant å si ikke veldig mange føringer for ettertiden. Den må være av de mer tapre vedtatte konvensjoner som er tatt inn i norsk lovgivning, og det betyr at når man først har gjort det, ligger det en forpliktelse for ettertiden til å finne en løsning, og i den ettertiden inntreffer følgende: For det første innleder justiskomiteen på vegne av Stortinget og i samråd med Presidentskapet historiske konsultasjoner med Sametinget. Samtidig foregår det en prosess hvor den sittende regjering – etter at justiskomiteen har bedt om at uavhengige folkerettsfagfolk skal vurdere lovframlegget etter at de har kommet med kritiske kommentarer, og etter at rettsavdelingen i Utenriksdepartementet har kommet med synspunkter – velger i brev til Stortinget i april og juni i fjor å si at man ser at det kan være grunnlag for supplerende tiltak i det lovforslaget man har lagt fram. Det betyr på folkelig norsk at en regjering gjør noe så utradisjonelt som å begå en form for selvkritikk, på den måten at man sier at her må man gjøre noe mer, fordi man er i et krevende og veldig vanskelig terreng. Dette fører til at det både i Stortinget, mellom partigruppene som gjør denne jobben sammen i justiskomiteen, og dernest mellom Stortingets representanter, Sametinget og fylkestinget i Finnmark, blir en dialog. Ut av denne dialogen i en svært vanskelig sak kommer det et omforent forslag som samler et bredt flertall, først i justiskomiteen, dernest i Odelstinget, og som samtidig fører til at ca. to tredjedels flertall i Finnmark fylkesting og et enstemmig sameting slutter opp om denne loven. Dette skjer samtidig med at Regjeringen legger fram generelle regler om konsultasjoner i forhold til Sametinget når det gjelder ulike spørsmål som handler om urfolks rettigheter. Med andre ord er denne loven blitt til på en spesielt grundig måte i en meget omfattende konsultasjon og dialogprosess som har foregått siden lovforslaget ble framlagt i 2003. Så kan det tilføyes at før det ligger Samerettsutvalgets innstilling, og før det igjen ligger Alta-konflikten med alt som lå i det, og for min del – jeg sier det gjerne i Lagtinget – synes jeg ikke det var greit å måtte oppdage i en alder av 36–37 år at jeg aldri som norsk borger i noen form for utdanning i dette landet hadde lært om statens umatrikulerte grunn i Finnmark. Da fikk jeg en brå voksenopplæring, og den har jeg senere prøvd å ta til meg, både som norsk borger, som stortingsrepresentant og senere som statsråd. Jeg føler at det forslaget som Odelstinget sluttet seg til, først med innstilling fra regjeringspartiene og Arbeiderpartiet og med støtte fra Senterpartiet og senere med subsidiær støtte fra SV, er et dokument som står seg, etter min vurdering, i forhold til våre folkerettslige forpliktelser, og som også ut fra den samlede prosess er å anbefale. Sakens spesielle karakter gjorde at jeg syntes det var riktig å gi disse merknadene ved denne debatten i Lagtinget.