Jeg vil starte med å berømme forsvarskomiteen for en god og stødig budsjettinnstilling med et bredt flertall på de fleste punktene. Det er i grunnen bare Fremskrittspartiet som har meldt seg ut av denne stabiliteten. Og jeg synes vel også at Per Ove Width i sitt innlegg her bekreftet at partiet fortsatt ligger på sidelinjen i forsvarsdebatten. Signaler om at Fremskrittspartiet skulle tilpasse sin forsvarspolitikk til virkelighetens verden og de moderne sikkerhetsutfordringene og truslene, har vist seg å være feil. Så finner jeg grunn til å peke på det uhyre interessante foredraget som forsvarssjefen nylig holdt i Oslo Militære Samfund, og at vi politikere selvfølgelig må være i stand til å foreta valg, valg som av og til også kan være vanskelige. Hvis vi går tilbake til Stoltenberg I-regjeringens St.prp. nr. 45 for 2000–2001 og de etterfølgende proposisjoner og innstillinger om omstillinger i Forsvaret, så er det en dobbel ubalanse som er satt opp som en utfordring. Det ene er forholdet mellom struktur og økonomiske rammer – og det er fortsatt tema, som vi registrerer også fra forsvarssjefens foredrag – det andre er ubalansen mellom drift og investeringer. Målsettingen var å tilpasse Forsvaret til de nye og mer usikre trusselbildene, skape et fleksibelt og mobilt forsvar, med robuste og dyktige styrker som kunne håndtere alle typer trusler både hjemme og i internasjonale operasjoner. Og det var nødvendig å få til en struktur som lå innenfor de politisk økonomiske rammer som var tilgjengelige. To forlik skapte trygghet også for de økonomiske rammene, noe som den nåværende regjeringen også følger opp. Og så vil jeg da understreke at det faktisk fortsatt er ubalanse mellom drift og investering, og jeg oppfatter det slik at det fortsatt er en utfordring som må ses på. I sitt foredrag var forsvarssjefen opptatt av den innbyrdes fordelingen mellom operativ struktur og støttefunksjoner. Men han sa også at det er en funksjonell avhengighet mellom operativ struktur og såkalt ikkeoperativ struktur. Selvfølgelig skal vi prioritere den operative strukturen og den spisse enden i Forsvaret, men vi må være oppmerksom på at Forsvaret av beredskapsmessige årsaker må ha en egen støttestruktur av en viss størrelse. Dette er Forsvaret. I den sammenhengen kommer også tørrdokken på Haakonsvern inn. For det er nemlig slik at vi skal ha vedlikehold på de nye fregattene. Og det er ikke gitt – dette får vi sikkert et mye klarere inntrykk av når vi får denne saken utredet, slik forsvarsministeren har sagt – at de fasilitetene som i dag er på vestlandskysten, er gode nok til å kunne håndtere fregattene. Og hva risikerer vi da? Jo, at de går til utenlandske verft. I langtidsplanen var det bred enighet om at FN spiller en nøkkelrolle for norsk sikkerhetspolitikk i tillegg til NATO. Det var også enighet om at norsk utenriks- og sikkerhetspolitikk er nært knyttet til velfungerende ordninger for samarbeidet i en global ramme. Et bredt flertall – alle unntatt Fremskrittspartiet – understreket sterkt at både legalitet og legitimitet skulle være rådende for internasjonale operasjoner, og at man skulle ha FN-mandat. Likevel sa en enstemmig komite at «innenfor de kapasitetsbegrensninger Norge har, så bør deltakelse i FN-operasjoner øke». Til slutt vil jeg få vise til – fordi det har blitt tatt opp fra denne talerstolen før i dag – Innst. S. nr. 47 for 2004–2005. Der sa et bredt flertall i denne salen, Arbeiderpartiet inkludert, helt klart at det er «lite formålstjenlig å innføre sanksjoner mot ett spesielt land». Og jeg vil legge til at en eventuell boikott av Israel selvfølgelig ikke er en del av Soria Moria-erklæringen.