Det er bare noen minutter siden statsministeren i spørretimen i denne sal sa et utvetydig ja til at det var hans nyttårsforsett at Stortinget i dette nye året skal delta i beslutningene – også mindretallet. Jeg tolker det dit hen at han med det mente at mindretallet, opposisjonen, skal trekkes med i flertallsregjeringens beslutninger på en annen måte enn det vi så konturene av i høst. Hvis det er slik at dette nyttårsforsettet bare varte i noen minutter, vil jeg på vegne av Venstre beklage det. Jeg håper ikke det blir slik. Jeg tror det er uklokt om det skulle bli slik. Debatten om boikott av Israel og Regjeringens standpunkt er allerede avsluttet, sa statsministeren tidligere i dag – underforstått at når han, og det på en prisverdig måte, sammen med utenriksministeren satte ned foten og klargjorde meget tydelig hva som er Regjeringens syn, skulle debatten vært avsluttet. Det tror jeg opposisjonen hadde respektert veldig bra, om ikke vi hadde opplevd at det nettopp var et av flertallsregjeringens egne partier som valgte å undergrave det omgående med en partibeslutning om at de skulle fortsette å jobbe mot Regjeringens politikk på dette området. Dermed var jo ikke debatten avsluttet. Dermed ble det varslet at debatten skal fornyes. Det er det som er hele poenget – at det ble skapt en slik usikkerhet. Med det bidrog et av regjeringspartiene og også enkeltrepresentanter i statsministeren og utenriksministerens eget parti som varslet at de stod for et annet syn, til å fortsette debatten og skapte usikkerhet om Regjeringens standpunkt og – jeg vil også gå så langt som å si – tok ikke så rent lite autoritet fra det forhold at statsministeren og utenriksministeren satte ned foten. Det burde vært slik at når de gjorde det, så holdt Regjeringens flertall seg ganske rolig og respekterte det. Det skjedde ikke. Det var det som skapte grunnlaget for at opposisjonen i dag har sett behov for å få en realitetsbehandling i Stortinget for å klargjøre opposisjonens støtte til det som er Regjeringens etablerte syn. Vi har kommet i den underlige situasjonen at vi ser konturene av en flertallsregjering som er flertallsregjering bare i innenrikspolitikken, men mindretallsregjering stadig oftere i utenrikspolitikken. Vi fikk også i dag varslet fra SVs parlamentariske leder at det er veldig bra og bør skje ofte. Det burde i alle fall gjøre at Regjeringen legger til grunn og er opptatt av å bygge flertall for sin utenrikspolitikk også hos opposisjonen når det gjelder hvordan utenrikspolitikken håndteres framover. Vi hadde ved behandlingen av denne saken i dag hatt mulighet til å få et enstemmig storting. Jeg er helt sikker på at den formelle opposisjonen i dette stortinget ville ha bidratt til enstemmig støtte til Regjeringens linje. Om Regjeringen og regjeringspartiene kunne bidratt til den samme enstemmige støtten, får vi altså ikke avklart. Det er den store usikkerheten som henger igjen etter denne behandlingen. Statsministeren sa i et innlegg tidligere i dag at denne debatten er avsluttet, og da burde mindretall, opposisjon og sikkert media også holde seg for gode til å fortsette en debatt som statsministeren har bestemt skal være avsluttet. En kan si mye om det. Jeg er av den oppfatning at en statsminister i Norge aldri bør ha så mye makt at vedkommende bestemmer når en debatt skal avsluttes. Det må få leve i demokratiet, uavhengig av hva som måtte være statsministerens eller regjeringspartienes syn på hvor behagelig en debatt måtte være. Men vi er altså kommet i den situasjon at flertallet om noen sekunder kommer til å gi meg siste ordet i en debatt som for lengst er avsluttet. Jeg vil få be Venstres representanter om å stemme slik at det ikke blir tilfellet.