Vi blir i media stadig minnet om at som vitne eller som kilde i straffesaker løper man en stor risiko. Trusler og faktiske represalier sitter løst hos stadig flere kriminelle. Den ene konsekvensen er at stadig færre vil bistå politiet og påtalemyndigheten med viktige opplysninger for oppklaring av saken. Den andre konsekvensen har en mer hverdagslig betydning, men er desto mer alvorlig: Folk tør ikke hjelpe en som er utsatt for vold på gata. Folk tør heller ikke kontakte politiet etter at de har sett noe eller hørt viktige opplysninger. Av frykt for å innblandes i ubehageligheter er det tryggere å la være. Da har vi allerede kommet ut å kjøre: Personene på gata føler at de har mindre vern enn de kriminelle har, støttet av oppfinnsomme forsvarere. Etter den berømte store heroinsaken fra 2002 hvor påtalemyndigheten trakk tiltalen for å beskytte sine kilder, kom departementet med Ot.prp. nr. 24 for 2002-2003, som endte med lovendringer knyttet til begrensninger i dokumentinnsyn og bevisførsel. Lovendringen stiller svært strenge vilkår for å begrense innsyn for siktede/tiltalte, og det altså i opplysninger som ikke påberopes som bevis fra påtalemyndigheten engang. Det kan heller ikke nektes innsyn i opplysninger som allerede er gitt for å begrunne varetektsfengsling, som skjer på et svært tidlig stadium i saken, og påtalemyndigheten har ekstremt dårlig tid til å tenke på hensynet til eventuelle kilder eller vitner. Dette setter påtalemyndigheten i en svært vanskelig situasjon, og låser fort muligheten for å begrense innsyn, som lovendringen var ment å åpne for. Vilkårene som stilles for å begrense innsynet, framstår som for strenge og forandrer ikke mye på den håpløse situasjonen påtalemyndigheten befinner seg i: å forsøke å oppklare saker, men samtidig verne om sine kilder. Jeg ber justisministeren vurdere å åpne denne adgangen til å begrense innsyn ytterligere for å få en realitetsendring, slik det forhåpentligvis var ment ved siste lovendring. Aller helst hadde jeg sett at siktede og forsvarer kun gis innsyn i sakens opplysninger som er knyttet til de bevis påtalemyndigheten vil bruke i retten. Et helt annet tiltak jeg ber justisministeren se nærmere på, er at det må ha noen konsekvenser for forsvarer å råde sin klient til direkte å lyve i retten. Etter flere saker med medieoppmerksomhet hvor det har kommet fram hvordan enkelte forsvarere opptrer, og hvilke midler de tillater seg å bruke, er folks oppfatning blitt at det ikke lenger er noe mål å komme fram til sannheten i en norsk rettssal. Jeg håper justisministeren er enig med meg i at da har det gått mer enn langt. Brudd på grunnleggende etiske prinsipper synes ikke å ha noen konsekvenser for advokatene, og bygger opp under en utvikling i den norske rettsstat jeg liker svært dårlig.