Det må jo være minus den delen av regjeringspartiene som tidligere stod på plenen utenfor her. Når en hører Arbeiderpartiets forsøk på å forklare hvorfor enkelte FN-oppdrag er mer legitime enn andre, fristes en til å sitere, noe tillempet : hvileløst vinglende, vet ei hvor hen. Det er ille nok at ikke vi vet hvor vi har Arbeiderpartiet i så viktige spørsmål. Verre er det at våre allierte blir usikre på hva vi står for, i en tid hvor landet sterkt trenger et gjensidig tillitsfullt forhold til sine venner. Spørsmålet er: Hvilke kriterier vil bli lagt til grunn for å selektere de FN-mandatene og FN-oppdragene en finner verdige til Arbeiderpartiets støtte i fremtiden?