Jeg var med på en tilsvarende debatt om minstepensjoner høsten 1996, og det førte til et gledelig resultat. Da ble minstepensjonen gjennom særtillegget økt kraftig, og det var en stor forbedring av disse menneskenes økonomiske situasjon. Det er ganske mange som blir vist liten respekt økonomisk for den samfunnsinnsatsen de har gjort, og da er det et lite håndslag fra myndighetene å bedre deres økonomiske forhold. Det er helt klart at de som har hatt et yrkesaktivt liv og har fått en pensjonsopptjening utover det som gir minstepensjon, vil bli tatt igjen ved at særtillegget blir økt, som det her er sagt. Det kan i enkelte situasjoner føles urettferdig at de som har hatt en plass i yrkeslivet, med en inntekt som har gitt grunnlag for en pensjon utover minstepensjon, blir tatt igjen ved at vi hever særtillegget. Det er et faktum. Men dette kan ikke være et avgjørende argument mot å øke pensjonene for de mange som er i minstepensjonssituasjonen under dagens pensjonssystem, eller under et framtidig pensjonssystem. Dette er noe vi må prøve å skjære igjennom, og her trengs det en økt «samfunnsbevågenhet», som en gammel arbeiderpartiordfører i Gudbrandsdalen lærte meg, overfor en rekke mennesker som av ulike grunner har kommet i en pensjonssituasjon som er svært svak i forhold til det folk flest er i. Jeg vil bare presisere at i Senterpartiet står vi fast ved den holdning vi hadde til disse spørsmålene da vi fikk bl.a. løftet i minstepensjonene ved budsjettet for 1997.