Noen kommentarer til innleggene i debatten: Først vil jeg gjenta min store forbauselse over at det ser ut til at Fremskrittspartiet blir stående alene om å prøve å få avsluttet saken. Svein Roald Hansen sa på vegne av Arbeiderpartiet at man håpet at de berørte, ekteparet A og B, nå med denne behandling kunne «legge saken bak seg». De har altså hatt dobbelt så store saksomkostninger og har fått en betydelig økonomisk gjeld for å dekke dem, noe de altså fortsatt vil ha. Stortingsflertallet kan ikke si at man skal «legge saken bak seg» med et betydelig økonomisk tap som følge av statens oppførsel. Det flertallet her gjør, er jo i realiteten å si til ekteparet at hvis de vil få dekket sine saksomkostninger, dokumenterte utgifter, må de gå til rettsapparatet, eller de kan søke – det er vel det flertallet mener – om billighetserstatning. Der er det også klare regler, og det er også klare beløpsgrenser – det har vært det i hvert fall – som ville bli sprengt hvis man skulle dekke kostnadene. Det er et politisk prinsipp og en politisk avgjørelse: Skal man når det gjelder ekteparet, som har kjempet siden 1994 og vunnet frem – det er «rystende lesning», som Dagfinn Høybråten nettopp sa, noe alle har vært enig i – og nettoresultatet er at de allikevel har et gedigent økonomisk tap, gå utover billighetserstatningsrammene for å gjøre opp for seg? Her dytter flertallet det politiske spørsmålet om vi skal dekke saksomkostningene for dette ekteparet, over til et billighetsutvalg. Det er den fraskrivelsen av det politiske ansvaret som vi altså ikke er med på. Så er det flere som snakker om at billighetserstatning er den naturlige ordningen. Opprinnelig var dagsordenen for i dag, tror jeg, planlagt i en annen rekkefølge, hr. president, men la meg i hvert fall vise til neste sak som kommer til behandling, som dreier seg om berørte av en tragisk flyulykke, berørte som også har slåss mye for å prøve å få en annen konklusjon på hva årsaken til Mehamn-ulykken var, enn det den første kommisjonen kom frem til. Der er det en samlet komite som fremmer forslag om å etablere en særskilt erstatningsordning for etterlatte etter Mehamn-ulykken. Der er det ikke noen henvisning til billighetsutvalg, og dette gjelder personer hvor staten egentlig ikke er part i det hele tatt, hvor staten egentlig ikke har noe ansvar, for det har vært en tragisk ulykke, der det har vært uenighet om hva som kan ha vært årsaken. Staten har ikke noen skyld i ulykken. Det er vanskelig å si at staten har noe skyld når det gjelder de kommisjoner som har etterforsket og undersøkt dette også. Der skal det imidlertid etableres en særskilt erstatningsordning, men her hvor det er statens skyld og kritikkverdige forhold, «rystende lesning», som Dagfinn Høybråten sier, skal det ikke være noen særskilt erstatningsordning. Når det gjelder Mehamn-ulykken – man kommer tilbake til dette under behandlingen av saken – skal det være en egen nemnd som også får i oppgave å fastsette erstatningsbeløp, mens i denne saken, som altså gjelder ett ektepar, fullstendig ødelagt liv på grunn av et mangelfullt system i justisapparatet som ikke fanger opp denne typen graverende feil, der må man fortsatt kjempe videre mot den norske stat for bare å få dekket sine kostnader. Og hvis man i tillegg skal ha noen erstatning for oppreisning osv., må det også gjøres ved å kjempe videre. Jeg synes det er rystende, for å bruke Dagfinn Høybråtens uttrykk, at stortingsflertallet henviser dem til det, og det er umulig, slik Svein Roald Hansen anmodet om, for dem å skulle legge saken bak seg. Så kommenterte også Svein Roald Hansen noen av våre merknader hvor vi gir uttrykk for – og det er vår holdning, vi aksepterer at andre mener noe annet – at en statsråd er blitt forledet til å gi noen feilaktige opplysninger til en stortingskomite. Ja, det har jeg faktisk også sagt tidligere, for jeg har hatt debatt med den forrige stortingspresidenten om det. Vi har et veldig greit prinsipp, men jeg synes ikke at man alltid kan bruke prinsipper. En statsråd har så mange saker på sitt bord at statsråden er helt avhengig av å få korrekt informasjon fra sine undersåtter, det være seg politi, påtalemyndighet, departement eller andre, informasjon som ikke han eller hun kan kontrollere. Å gå på statsrådsjakt, mistillit osv., når det er helt åpenbart at statsråden ikke hadde noen muligheter for å kontrollere opplysninger, synes jeg er feil, og det har jeg sagt før. Hadde det vært den sittende justisminister, kunne vi brukt et daddelvedtak. Det kan man ikke bruke mot tidligere statsråder. Man kan heller ikke ha noen virkemidler mot tidligere statsråder. Dette har jeg ment lenge før vi gjorde det bra på meningsmålinger, hvis det er det Svein Roald Hansen tenker på. Jeg synes det er for absolutt. Jeg synes at dette med opplysningsplikten skal gjelde når det er åpenbart at statsråden kunne og burde vite hva som var det riktige. I denne type sak om detaljer hadde ikke daværende statsråd egentlig noen muligheter til å greie det. Det har også dukket opp opplysninger i etterkant bl.a. når det gjelder dette forliket, der jeg er veldig glad for at statsråden nå, slik jeg oppfatter det, kom med en klargjøring. Han gjorde det i hvert fall klart at det ikke var hans hensikt å gi noen ukorrekt informasjon til Stortinget i sitt brev av 28. februar, vedlegg 1, hvor forliket, som gikk på at statens anførsler i en tidligere sak ikke var riktige, ble begrenset til «enkelte anførsler». Jeg er fornøyd med at statsråden sa det han sa i den anledning. Men også det er et nytt bevis – og der kan man når det gjelder denne type saker, kanskje bli litt paranoid, når det altså er ti år med feilinformasjoner og kritikkverdige forhold – og så er altså det siste brevet fra statsråden til Stortingets kontrollkomite ikke korrekt når det gjelder sitater fra forliket. Da er det jo klart at da burde man følge godt med i det apparatet man styrer i et departement. Det er helt riktig at strengt juridisk er det ikke nødvendig med noen erstatningsplikt, vil mange kunne hevde. Jeg aksepterer det. Om det er riktig, får domstolene i tilfelle avgjøre. Men jeg viser altså til at i en annen sak, som er langt mindre graverende når det gjelder statens oppførsel, gjør man akkurat det vi prøver å foreslå når det gjelder dette ekteparet. Så vi fastholder selvsagt våre forslag. Når det gjelder dette med kulturen, merket jeg meg at Per-Kristian Foss kommenterte det. Jeg sa ikke at dette gjaldt hele justisapparatet. Det var de deler av det som har vært inne i dette sakskomplekset, jeg forholdt meg til. Jeg la også merke til det Dagfinn Høybråten sa på slutten av sitt innlegg: Hvordan kan vi være sikre på at det ikke skjer igjen? Hvorfor gikk det som det gikk i denne saken? Det er det vi ønsker å få gransket. Vi har ingen system som vil avdekke det. Det er det som er problemet. Det er derfor vi har fremmet forslag om et polititilsyn som kan behandle klager på politiet, som ikke nødvendigvis gjelder strafferettslige brudd, men slendrian og kritikkverdige forhold. Det er jo ingen som behandler det. Det aller viktigste er at det må gjøres et eller annet, fordi politi og rettsapparat er myndighetsutøvere, og de er de eneste som kan bruke makt. Og er det noen vi trenger kontroll av, er det av dem som kan utøve fysisk makt og sterk makt. Der er det ingen reelle kontrollsystemer. Man kan klage til Sivilombudsmannen, men det har ikke vært mange som har gjort det. Man kan gå til SEFO, men det gjelder mye mer graverende forhold. Og går man til departementet eller til Politidirektoratet, får man beskjed om å gå ned i systemet. Denne saken ble avdekket, men tilsvarende saker blir ikke – heller ikke for fremtiden – avdekket med mindre vi foretar en systemendring og innfører et polititilsyn. Vi har tilsyn på veldig mange andre områder, men vi mangler det også når det gjelder barnevernets maktutøvelse. Det mangler et barnevernstilsyn. Jeg håper at statsråden tenker litt mer igjennom dette, når det er avdekket et system som ikke virker – her har det i alle fall ikke virket. Det er kun ekteparet A og Bs stahet og trassighet som har medført at denne saken ligger her i dag. Og jeg synes det er trist at stortingsflertallets takk for at de har avdekket feil og mangler som kan forbedre systemene i fremtiden, er at de må betale langt over 1 million kr, være i bunnløs gjeld og fortsette med saken i årevis. Det er altså belønningen stortingsflertallet gir. Det er uverdig av stortingsflertallet.