Jeg synes det er prisverdig av Hans Frode Kielland Asmyhr å reise en interpellasjon om vår maritime politikk. Jeg registrerer likevel at han har et relativt negativt utgangspunkt, nemlig det utgangspunkt at maritime næringer taper terreng og er i tilbakegang. Jeg må si at det er ikke akkurat det inntrykket jeg sitter igjen med av dagens situasjon. Tvert om går de maritime bedriftene meget godt og bedre enn på lenge. Rundt 90 000 mennesker i dette landet er sysselsatt i det vi kan kalle maritime bedrifter, og en stor del av disse bedriftene er helt vesentlige for liv og sysselsetting langs kysten vår. Det maritime miljøet i Norge, i motsetning til i en del andre land, er karakterisert av bredden av tjenester, produkter og kompetanse. Den maritime næringen er tuftet på norske sjøfartstradisjoner, norsk sjømannskap, norske sjøfolk og rederier. Vi skal bygge videre på de tradisjonene. Den maritime næringen er en framtidsnæring, hvilket kjennetegnes av Regjeringens ambisjon om å gjøre Norge til en verdensledende nasjon på maritim forskning, kompetanseutvikling og nyskaping. Det er avgjørende for denne næringens framtid. I det lys må vi også se nettolønnsordningen, som Bondevik-regjeringen i all sin næringsnøytralitet ville avvikle, men som denne regjeringen opprettholdt og utvidet. Nettolønnsordningen har ikke bare berget viktige norske arbeidsplasser om bord på norske skip, den har også bidratt til vekst, verdiskaping og nyskaping. Og selv om enkelte Høyre-representanter nokså nedlatende omtaler nettolønnsordningen som subsidier til bardriften om bord i norske utenlandsferjer, er det et faktum at store deler av skipsfartsnæringen stod i ferd med å flagge ut da regjeringsskiftet fant sted i fjor høst. Norske sjøfolk og norske rederier er etter min oppfatning en avgjørende forutsetning for utviklingen av våre maritime næringer. Forsvinner sjøfolkene, forsvinner rederiene. Da forsvinner også de maritime bedriftene, og Norge blir et utrolig mye fattigere land. Derfor må vi sette skipsfarten og de maritime næringene i stand til å møte en stadig tøffere internasjonal konkurranse. Vi kan ikke konkurrere med lavkostland og bekvemmelighetsflagg hva angår lønns- og arbeidsvilkår. Men når norske rederier etterspør norske sjøfolk – og det gjør de, faktisk, i dag – er det andre kvaliteter de ser etter, nemlig kompetanse og sjømannskap. Jeg synes at konsernsjef Ingar Skaug i rederiet Wilh. Wilhelmsen gav et godt svar på dette spørsmålet, da han ble spurt om en indisk kaptein ville handlet som kaptein Arne Rinnan og hans mannskap gjorde under den såkalte «Tampa»-saken. Skaug svarte nemlig med et motspørsmål. Han sa: Hva tror dere? Norsk skipsfart og maritim næring er avhengig av sine rammebetingelser. Skipsfarten, som opererer i et globalt marked, er særlig følsom overfor svingninger i internasjonal handel og konkurransevilkår. Enten vi liker det eller ei, må vi erkjenne at rederkapitalen lett flyter dit hvor rammevilkårene er gunstigst. Så kan vi selvfølgelig sette oss på vår høye hest og si «so what?», vel vitende om at det kan påføre oss betydelige tap av arbeidsplasser, av kapital og av kompetanse. Jeg tror f.eks. det er en god grunn til at norske redere nå har fått fylt opp skipsverftenes ordrebøker for lang tid framover. Regjeringen vurderer nå rederibeskatningen. Jeg skal ikke foregripe konklusjonene her og nå. Men som interpellanten viste til, har EUs grønnbok og maritime politikk veldig stor betydning for oss. Grønnboka gir opplegget for en sammenhengende og helhetlig politikk for utviklingen av maritime næringer og sjøtransport, verdiskaping, konkurranseevne og sysselsetting. Og rederiskatten er selvfølgelig en del av dette. Jeg føler meg ganske sikker på at Regjeringen skjeler til grønnboka i arbeidet med en nasjonal maritim strategi som nettopp tar for seg våre muligheter og ambisjoner som maritim nasjon.