Det er prisverdig av interpellanten å følge opp det initiativ som ble tatt av den forrige regjering, og det Stortinget sluttet seg til i forrige periode. På den måten setter hun nemlig søkelyset på en allmenn problemstilling, nemlig den at det er lett å etablere enighet om gode formål og gode hensikter når det gjelder helsepolitikken, men det er ikke like lett å operasjonalisere dette og få det til å virke på grasrota. La meg nevne et eksempel fra egen erfaring. Jeg arbeidet i noen år med prioriteringskomplekset i norsk helsepolitikk, og den første prioriteringsutredningen, som ble utført i 1987, resulterte i en nasjonal helseplan som Stortinget sluttet seg til i 1989, da et enstemmig storting gav sin tilslutning til at psykiatrien skulle prioriteres i den kommende periode. Ti år senere konstaterte vi i den andre prioriteringsutredningen at det stikk motsatte hadde skjedd, nemlig at ressursøkningen til psykiatrien var vesentlig lavere enn ressursøkningen til de andre delene av norsk helsetjeneste. Stortinget hadde altså enstemmig vedtatt en målsetting, og det som skjedde, var det stikk motsatte. Det skyldes ikke ond vilje, men det skyldes at avstanden mellom kart som tegnes i dette hus og i regjeringskvartalet, og det som skjer ute i virkeligheten, er ganske stor. Det er slett ikke alltid terrenget ønsker å tilpasse seg kartet, for å si det på den måten. Derfor er det ganske viktig, når man skal drøfte disse tingene, at man er i stand til å konkretisere virkemidlene – hvilke virkemidler som står til rådighet for å få gjennomslag for de prioriteringene Stortinget ønsker. Det er et annet poeng som jeg tror det er viktig å understreke i denne sammenheng. Jeg oppfattet både interpellanten og statsråden dit hen at de for så vidt her har satt en parentes rundt de medisinske tilstandene som virkelig er kjønnsspesifikke, for de har vært behandlet slik bestandig, selvfølgelig. Derfor er det f.eks. et eget fagområde som heter gynekologi. Men det er ikke der problemet primært ligger, for der har man en faglig tradisjon som er ganske god. Det problemet gjelder, er alle de medisinske tilstandene som ikke er 100 pst. kjønnsspesifikke, men som rammer kvinner og menn på ulik måte og i ulike faser av livet. Der står vi overfor et grunnleggende problem, nemlig at den demografiske utvikling er slik at det i den eldste delen av befolkningen er langt flere kvinner enn det er menn, ganske enkelt fordi gjennomsnitts levealder for kvinner er vesentlig høyere enn gjennomsnitts levealder for menn. Og det er ingen tegn til at den differansen er i ferd med å krympe, snarere tvert imot. Det betyr at i den eldste pasientkategori i dette land vil det til enhver tid være et dramatisk kvinneflertall. Det innebærer naturligvis at når geriatrien er dårlig utviklet, og når oppmerksomheten når det gjelder forskning og utdanning, og på alle områder, har vært vesentlig svakere på dette feltet enn på andre, så vil denne forsømmelsen også ramme kvinner på en utilsiktet og ganske dramatisk måte. Derfor tror jeg det er viktig her at man ikke bare tenker i enkle og generelle kjønnskategorier, men at man er i stand til å koble dem opp mot andre variabler som har med livslengde å bestille. Der står norsk helsevesen kanskje overfor sin viktigste prøve i årene som kommer, om man er i stand til å håndtere den utfordringen som ligger i demografien, på en forsvarlig måte. Så til sist en liten bemerkning. Det ble antydet at helseministerens kjønn er en viktig faktor i dette bildet. Det vil jeg ikke bestride, men jeg vil nok tro at kjønnsfordelingen i legestanden har vesentlig større betydning og vesentlig større interesse enn kjønnsfordelingen blant helseministere. Dette er et punkt hvor det er grunn til rimelig optimisme, for nå har det i ganske mange år vært et klart kvinneflertall blant studentene ved alle våre medisinske fakulteter, og det er i hvert fall et lyspunkt.