Interpellanten sier i sitt innlegg at en av de viktigste utfordringene er å rekruttere nok kompetent personell til omsorgssektoren. Det har representanten Inge Lønning helt rett i. Men jeg har lyst til å tilføye at det i dag er en stor utfordring også å beholde de omsorgsarbeiderne vi allerede har. En av de største utfordringene i dag har vi, slik jeg ser det, i å utvikle og beholde hjelpepleiere og omsorgsarbeidere. Mange av disse har i dag et arbeidsforhold som ikke er til å leve med. Flere har vært inne på at disse ofte er tilsatt i små stillingsandeler, og jeg vil tilføye: I hovedsak er stillingene knyttet til helgearbeid. For å ha en lønn til å leve av må disse hele tiden være i beredskap for å ta ekstravakter sånn at lønnsutbetalingen tilsvarer betalingen for en hel stilling. Dette er i seg selv demotiverende og svært energikrevende. Men det har også store konsekvenser for deres faglige utvikling og muligheter til kompetanseheving. Et forhold er at de mister kontinuiteten i jobben og muligheten for bedre lønn og avansement. Et annet forhold er at når arbeidsgiver sender sine ansatte på kurs og videreutdanning, er det ofte de med fast tilsetting i større stillingsandeler som får tilbudet. De som er i midlertidige tilsettinger, og har små stillingsandeler, sakker dermed akterut, også faglig. Det blir en ond sirkel, og virker ikke motiverende for å fortsette i en jobb som så til de grader krever kontinuitet og stadig ny kunnskap og kompetanse for at eldre og funksjonshemmede skal få et godt nok tilbud. En del av disse kvinnene – for det er kvinner vi snakker om – velger å ta utdanning på høyskolenivå, da det oftere fører til fast jobb med en tilstrekkelig stillingsandel til å leve av, og det er bra. Men mange forsvinner over i andre jobber, og det er disse vi må legge til rette for å beholde, da vi trenger kompetanse på flere nivåer innenfor omsorgssektoren. Slik jeg ser det, vil etablering av et videreutdanningstilbud for hjelpepleiere og omsorgsarbeidere skape en mulighet for kompetanseutvikling som både vil være med på å sikre rekruttering, hindre avgang fra yrket og heve kompetansen innenfor sektoren. Hvorledes dette skal organiseres, er et eget spørsmål, men det finnes i dag fagskoler som gjerne vil ha den oppgaven. Andre løsninger kan også være en mulighet, men det som i den sammenhengen er viktig, er at dette videreutdanningstilbudet er finansiert slik at de som tar videreutdanningen, slipper å betale alt av egen lomme. Det gjør de i dag. Et siste område jeg har lyst til å peke på som viktig, både med tanke på rekruttering av og å beholde medarbeidere innenfor omsorgssektoren, er kommuneøkonomien. Uten at den er tilstrekkelig ivaretatt, kan vi bare drømme om at flere og bedre medarbeidere blir å finne i omsorgssektoren. Det er kommunene som må ha råd til å ansette sine medarbeidere i større stillingsandeler, og det er kommunene som skal følge opp med videreutdanning og kompetansehevende kurs for sine ansatte. Da må det finnes penger til formålet. De siste årene har det vært svært vanskelig i så måte, selv om jeg i dag hører at flere bestrider det. Men vi ser nå en regjering som satser på kommunene, og det er bra. Jeg har tillit til at helse- og omsorgsministeren følger opp dette området slik at vi får en omsorgssektor i kommunene framover som er preget av motiverte og kompetente medarbeidere. Helt til slutt: Jeg ser fram til den meldingen som kommer i vår.