La meg aller først slå fast noe som flere har understreket i dagens debatt, nemlig at det er en ganske bred enighet om de lange linjene i norsk utenriks- og utviklingspolitikk. Både regjeringspartiene, Kristelig Folkeparti, Venstre og Høyre er enige om ganske mye. Neste års bistandsbudsjett er på over 20 milliarder kr og er det største bistandsbudsjettet vi noensinne har hatt. Når vi ser hvor mye nød og fattigdom det er i verden, kan vi slå fast at det er behov for hver eneste krone. I bistandsbudsjettet er det også spesielle prioriteringer knyttet til kvinner og likestilling, til miljørettet utviklingssamarbeid, til fred og forsoning og bistand til rettferdig forvaltning av petroleumsressurser. Dette vil være viktige bidrag for å bekjempe ekstrem fattigdom og utvikle en mer rettferdig verden. Her er det også at skillene i politikken trer tydelig fram. Fremskrittspartiet kutter om lag halvparten av bistanden i sitt alternative budsjett. Det går ikke an å komme bort fra at dette faktisk ville gitt seg dramatiske utslag. Det ville bl.a. bety mindre vaksiner som kan redde barneliv, mindre helsestell og mindre skolegang til de aller mest trengende i verden. Dagens debatt har også brakt fram en ny side ved Høyre – kanskje er det en gammel Høyre-side som dukker fram igjen – nemlig at de i dette budsjettet også har kuttet på bistandssiden. Det er egentlig ganske skuffende at Høyre faller tilbake til – la meg tillate å si – gamle synder. Høyre drev og salderte sine budsjetter i sin forrige opposisjonstilværelse nettopp ved å gjennomføre ganske kraftige kutt på bistandssiden. Noen av Høyres kuttforslag er direkte oppsiktsvekkende og fortjener derfor den oppmerksomheten de har fått i dagens debatt. Jeg tenker bl.a. på kuttforslagene til UNDP, UNICEF og UNAIDS. Så er det kanskje slik at Høyres kuttforslag bare kan tolkes som et linjeskifte i utviklingspolitikken, sett på bakgrunn av de årene Høyre satt i regjering. Representanten Høybråten satte tidligere i debatten på en treffende måte ord på hva dette egentlig er. Vi ser et Høyre som går noen steg ytterligere til høyre og gir et klart signal om brudd med det politiske sentrum i utviklingspolitikken. På fredag la Regjeringen, med statsministeren og utenriksministeren i spissen, fram Regjeringens nordområdestrategi. Strategien er en konkret oppfølging av Soria Moria-erklæringen. Det er en nasjonal strategi med internasjonale ambisjoner, som dekker både utenrikspolitiske og innenrikspolitiske temaer. Regjeringen vil ta nordområdene mer i bruk. Vi vil skape flere arbeidsplasser, bedre miljøet, sikre norsk suverenitet i nord og bygge videre på naboskapet til de andre landene i nord, ikke minst Russland. Nordområdesatsingen er ikke bare et prosjekt for Nord-Norge. Det er et prosjekt for hele Norge og for det nordlige Europa, med betydning for hele kontinentet, ikke minst med tanke på energiforsyning og leveranser av fisk og sjømat. Selvsagt har Regjeringens positive fokus på nordområdene skapt en stor entusiasme i vår nordlige landsdel. Dette skal vi bygge videre på. La meg nevne noen av hovedpunktene i Regjeringens nordområdestrategi. Det er for det første å utøve vår myndighet i nord på en troverdig, konsekvent og forutsigbar måte. Det er nettopp slik en stor og viktig kystnasjon som Norge må opptre. Det er å plassere Norge i front internasjonalt når det gjelder utvikling av kunnskap om, for og i nordområdene, og det er å sørge for at Norge er den fremste forvalter av miljøet og naturressursene i nordområdene. Og det er å legge til rette for en videreutvikling av petroleumsvirksomheten i Barentshavet og bidra til å trygge urfolkenes livsgrunnlag, næringer, deres historie og deres kultur. Fellesnevneren i nordområdestrategien er kunnskapsutvikling i bred forstand. Kunnskap er selve navet i nordområdepolitikken, med forgreininger til verdiskaping, ressursutnyttelse og miljøforvaltning. Strategien legger stor vekt på å styrke kunnskapen om nordområdene. Flere av prosjektene som lanseres i strategien vil inngå i kunnskapssatsingen kalt Barents 20/20. Forholdet til Russland står naturlig nok sentralt i vår nordområdepolitikk. Politikken overfor Russland skal være pragmatisk og samarbeidsorientert. Samtidig viker selvfølgelig ikke norske myndigheter unna for å ta opp følsomme temaer som menneskerettigheter og pressefrihet med russiske myndigheter. Utenriksministeren har også klart understreket dette i dagens debatt. Den største globale utfordringen i vår tid er de klimaendringene vi ser komme. Framtidige klimaendringer vil påvirke nordområdene og Arktis sterkt. I vår nordområdesatsing må vi også fokusere på klimautfordringene og hvordan vi best møter disse. Jeg er derfor glad for å kunne konstatere at Norge under sitt formannskap i Arktisk Råd vil ha klimaspørsmål og klimaendringer meget høyt på dagsordenen.