Jeg er svært glad for at norsk bistand nå nærmer seg et nasjonalt etterstrebet mål, nemlig 1 pst. av vår brutto nasjonalinntekt. Det er viktig at Norge, som ett av verdens rikeste land, tar sitt sin del av ansvaret for utviklingen i den fattige delen av verden. Norsk politisk historie og den smule erfaring jeg selv har høstet fra norsk bistandspolitikk, har lært meg at særlig to forhold, som henger sammen, er avgjørende for all fattigdomsbekjempelse, nemlig: at veien ut av fattigdommen går gjennom arbeidat land og befolkning har en fungerende infrastruktur Noe av forklaringen på at enkelte afrikanske land nå faktisk har hatt en viss økonomisk vekst, tilskrives bl.a. et bedre fungerende veinett. Det enkle forhold at landbefolkningen er i stand til å transportere sine landbruksvarer fra landsbygda inn til større befolkningssentra, også i regntida, er en selvsagt kilde til økonomisk vekst. Senest i går hadde jeg en lengre samtale med Jan Tore Odd, som leder et felles norsk og EU-finansiert prosjekt i Zambia. Prosjektet som nå nærmer seg slutten, dreier seg om noe så prosaisk som innføring av korrupsjonsfri vektkontroll på zambiske veier. Altså i all korthet: Det handler om å hindre at overvektige kjøretøy ødelegger veiene, med den følge at veinettet må rehabiliteres og fornyes etter kort tid, til enorme kostnader for et fattig land. Det er ikke tilfeldig at dette prosjektet ledes av en nordmann med bakgrunn i norsk forvaltningstradisjon. Vi har kunnskap og kompetanse på dette feltet. Og framfor alt: Vi har et troverdig forhold til korrupsjonsbekjempelse. Det er heller ikke tilfeldig at et land som Botswana for egen regning nå benytter norsk veiteknologi ved utviklingen av veinettet i sitt land. Få her har vel hørt om Otta-dekket, et oljegrusdekke som ble utviklet i Gudbrandsdalen på 1960-tallet. Dette dekket egner seg spesielt godt på lavtrafikkerte veier i land med store temperatursvingninger. Otta-dekket er godt, det er billig, og det legges nå på veiene i mange afrikanske land. Norsk veiteknologi av både gammel og ny dato er med andre ord etterspurt i store deler av verden. Når jeg nevner dette, er det fordi lederen av Vegdirektoratets internasjonale kontor, Kjell Levik, sendte meg en bekymringsmelding her om dagen. Han er bekymret for at vei og transport ser ut til å forsvinne ut av bistandsprogrammet. Jeg vet ikke om dette er et politisk signal, men etter det jeg forstår, oppfattes det i hvert fall slik av embetsverket her og i ambassadene. Jeg synes det ville være trist om vi nå fra norsk side skulle avvikle vårt engasjement på et område som åpenbart er etterspurt, og der vi er gode. Mottakerlandene vil ha vei, og de trenger vei – veien bort fra fattigdommen, for å sitere Tanzanias visepresident. Jeg mener dessuten at norsk bistand bør innrettes slik at den i størst mulig grad bidrar til næringsutvikling og sysselsetting i mottakerlandene. De fleste med erfaring fra bistandsarbeid har sett hvor ille det kan gå når store prosjekter lyses ut i internasjonale anbudskonkurranser, uten at det stilles krav om arbeidsintensiv produksjon eller bruk av nasjonale og lokale råvarer og arbeidskraft. Jeg mener derfor at norske myndigheter gjennomgående bør stille krav til sysselsetting og næringsutvikling når vi er med på å finansiere u-landsprosjekter. Det kunne være en naturlig politisk konsekvens av tildelingen av årets fredspris. Jeg har selv fått oppleve hvordan det var da små vedlikeholdskontrakter i Tanzania ble tildelt kvinner på landsbygda, som for første gang fikk tilgang til lønnet arbeid.