Interpellanten mente at representanten Ballo hadde mye svartmaling i bøttene sine. For enhver maler er det viktig å ha en god blanding, men ikke i samme bøtta. Jeg må nok i hvert fall gi representanten Ballo rett i – som noen andre har vært inne på – det faktum at vi har et helsevesen hvor vi etter mitt skjønn behandler folk svært forskjelllig, ut fra hvilken diagnose de har. Det tror jeg ikke det er noen tvil om. Etter én dag som helseminister gjorde jeg meg en hypotese om hvem det er som sitter nederst ved dette bordet, og jeg har hver dag siden fått bekreftet de antakelsene. Ved den enden av bordet sitter bl.a. de to gruppene som har vært omtalt her, de som har problemer innenfor psykiatri og rus. Det er de to områdene som definitivt har det dårligste tilbudet. Nå er det ikke en statsråds viktigste oppgave å stå på Stortingets talerstol og beskrive elendigheten, men det er å komme med forslag til løsning på elendigheten. Om det er klokt eller ikke klokt av en statsråd å si det, er noe annet, men jeg sier at det er deler av dette som er en skam, slik jeg ser det. Faktum er at det innenfor f.eks. denne pasientgruppen vi snakker om, er flere tusen mennesker som ikke har tenner i munnen slik at de kan spise en kotelettmiddag. Vi sitter og ser på dem her, og vi går forbi dem på gaten hver dag. En god indikasjon på norsk helsevesen er sammensetningen av den brevflommen jeg får. Jeg pleier «roughly» å få åtte–ti brev om dagen, og de dreier seg om de pasientene som jeg har sagt sitter nederst ved bordet – ikke minst de to gruppene som det her er snakk om. Det er ingen tvil om at hvis vi skal greie å løfte disse gruppene, er det ikke nok med fromme ønsker generelt overfor norsk helsevesen. Da må det gjøres ganske harde prioriteringer over veldig lang tid. Det er min helt klare oppfatning. For noen medisinske profesjoner er mer populære enn andre, og det er i forhold til dem som sitter øverst ved bordet. Jeg tror ikke jeg har fått ett brev fra noen som har klaget på den behandlingen de har fått i forbindelse med hjerteproblemer. De pasientene sitter helt i den andre enden av dette bordet. Derfor er det viktig at vi konsentrerer oss om den enden av bordet som vi har vært inne på. I så måte tror jeg at en individuell plan ikke er noen løsning, men det er i hvert fall en identifisering av et behov. Jeg tror definitivt at menyen som vi kan sette inn i den planen, må utvides og kanskje rettighetsfestes utover det som er tilfellet i dag. I så måte deler jeg oppfatningen til representanten Ballo.