Mye har vært sagt her før i dag om hvor viktig dette «gassforliket» mellom Arbeiderpartiet og regjeringspartiene er. Jeg skal ikke gjenta det, utover å si at det er godt å se at man ikke bare har fornuft, men også er i stand til å bruke den. Det er nok også slik i denne saken at det er noen som er flinkere til å bruke sin fornuft enn andre. All ære til dem! Fisk er et tema som har vært mye fokusert, både i og utenfor Stortinget. Krisefaktoren er til tider høy når fiskerisaker bæres inn i denne salen. Frontene er til dels harde. Det har gått politikk i fisken, sier vi ute i bushen. Det er fristende å trekke den drøftingen helt ut, men jeg skal la det ligge. Jeg håper likevel at Stortinget kunne heve blikket mot en fiskeridebatt som er mer preget av realitetene i næringen enn av å markere politiske revir. Mitt poeng med å bringe fisk inn i strategidebatten om bruk av gass er at gass og fisk har to helt klare likhetstrekk: Så langt har begge disse to fantastiske råstoffene i stor grad blitt eksportert ubearbeidet. Hovedargumentene for en slik strategi har vært: Det er mest lønnsomt.Det er for dyrt å foredle/produsere i Norge. Sett fra mitt ståsted er et av poengene med staten Norge at den skal ta ansvaret for løsninger til beste for fellesskapet. Staten har dessverre over tid blitt mer og mer opptatt av løsninger hvor det eneste fokus har vært lønnsomhet – det være seg fisk, gass eller det meste ellers. For meg som kommer fra en del av landet hvor Oslo Børs er like fjernt som Disney World, og hvor markedskreftene ser seg rundt mange ganger før de i det hele tatt vurderer om de skal vurdere å bruke sin kapital eller kløkt, varmer det hjertet at man greier å stable på beina et dokument med slike prinsipper som dette. For det er ikke bare konkrete signaler til enkeltprosesser eller enkeltprosjekter vi gir her i Stortinget i dag. Vi gir, slik jeg ser det, konkrete signaler til «han Stat», altså oss selv, om at staten skal ta ansvar – ikke for å utvikle ulønnsomme prosjekter og arbeidsplasser, men for å legge til rette for å utnytte et av våre viktigste råstoffer til beste for nasjonen. En rekke konkrete prosjekter står klare og skriker etter gass – norsk gass, et råstoff som kan brukes og foredles til det meste. Et av disse er det gasskraftanlegget Hammerfest Energi AS jobber med i tilknytning til Snøhvit og Melkøya, et spennende industri- og utviklingsprosjekt. Flertallet i komiteen sier det slik i sine merknader: «Flertallet er orientert om den teknologi som skal benyttes, og at det planlegges investeringsbeslutning første halvår 2005. Hammerfestanlegget vil kunne spille en vesentlig rolle i den praktiske videreutvikling av miljøteknologi, sammen med industrien og forskningsinstituttene som løper parallelt.» Det er kloke ord fra flertallets side – ord som også innebærer klare signaler, politiske signaler om at dette er noe som vi må få realisert. Andre prosjekter har vært nevnt her i dag – prosjekter som hver for seg vil ha stor betydning, ikke bare for det området de er lokalisert til, men også for Norge som industrinasjon. Det er helt bevisst at jeg i dette innlegget har brukt mye energi på å snakke om de prinsippene vi går inn for – prinsipper som også må gjelde for framtiden og for nye prosjekter, prosjekter som vil føre til optimisme og gi grunnlag for bosetting på knausene våre, prosjekter som vi i dag ikke vet om. Det vi vet, er at de ligger der – uoppdagede. På samme måten som alt har vært uoppdaget – før det ble oppdaget. Skal vi få realisert visjonene om å utnytte gassen i Norge, er det avgjørende at vi trekker i samme retning, og at vi trekker framover og ikke driver obstruksjonspolitikk, slik som Fremskrittspartiet og SV etter min mening gjør. Det har vært mye fokus på mulige konflikter i det potensielle rød-grønne regjeringsalternativet. En vurdering fra min side er at alternativet til konflikt er møll. Da foretrekker jeg konflikt. Jeg kunne tenke meg å fortelle en liten historie til slutt. Den er fra 1960-tallet, oppe i Nord-Troms. De første påhengsmotorene var kommet. En moden mann hadde fått en feil på sin påhengsmotor. Han skrudde sund påhengsmotoren, satte seg på benken og tente seg en røyk – det var lov til å røyke den gangen, også inne. Så satt han der, midt i dungen av sundskrudd påhengsmotor, og sa: «Nå er det verste gjort.» Det var ikke så enkelt, han skulle skru den sammen også. Der hadde han et kjempeproblem. Mitt poeng med denne lille historien er å si at det verste er ikke gjort med det vedtaket Stortinget gjør her i dag. Det verste ligger foran oss.