At loven om en ny arbeids- og velferdsforvaltning har et så bredt flertall bak seg her i Stortinget, må være uttrykk for at endringene er etterlengtet, og at det er gjort et godt forarbeid – både gjennom det arbeidet som er gjort i partiene, av denne regjeringen og av foregående regjering. Det er likevel all grunn til å være åpen for de utfordringer vi står foran, nå som loven skal omsettes i handling og de over 400 nye velferdskontorene skal etableres i kommunene etter hvert. NAV representerer en formidabel organisatorisk utfordring, og vi er ikke gjennom denne behandlingen garantert den suksessen vi alle ønsker. Det skal jobbes hardt fra alle hold. Fra Senterpartiets side vil vi fortsatt ha et sterkt fokus på at NAV-reformen skal bli en desentraliseringsreform. Flere avgjørelser skal fattes nærmere brukerne og på den måten bli bedre tilpasset den enkelte. Vi vil etterse at reformen også blir en desentraliseringsreform, gjennom at kommunene trekkes sterkere inn i utøvelsen av arbeidsmarkeds- og trygdepolitikken, og at disse velferdsoppgavene ses mer i sammenheng med oppgaver som ligger til den kommunale sosialtjenesten. Enkelte vil være redde for at reformen, når det kommer til stykket, får preg av at de reelle beslutninger flyttes oppover – til det nye Arbeids- og velferdsdirektoratet. Slik må det ikke få lov til å utvikle seg! Lovparagrafene 5 og 6 skal etterleves. Der heter det at Arbeids- og velferdsdirektoratet kan – og jeg sier bør – delegere sin myndighet til underliggende organer i arbeids- og velferdsetaten, og at det skal sørges for at representanter for brukerne trekkes aktivt inn i gjennomføring og evaluering av etatens tjenester. Arbeids- og sosialkomiteen har gjennom flere besøk i kommuner som prøver ut modeller for samarbeid mellom trygde-, arbeids- og sosialetaten, registrert stor entusiasme for NAV-reformen. Det tegner veldig positivt. De mange brukerne som har behov for tilbud og tjenester fra flere av etatene, har opplevd å gå fra skranke til skranke. Verre enn det er at tjenestene de tilbys, ikke tar fatt i brukernes ofte sammensatte problemer. Vi har nok i for stor grad regelbundne mer enn individtilpassede velferdstjenester å tilby. Etablering av NAV-kontor lokalt betyr en endring på dette ved at tre mottak og tre sett saksbehandlere i mottaket blir byttet ut med ett. Men vi må samtidig erkjenne at den viktigste del av jobben kanskje likevel gjenstår. Det skal vi drøfte når meldingen om arbeid, velferd og inkludering legges fram for Stortinget. Det er først når vi får brutt ned skrankene mellom tiltakskjedene innen arbeids-, trygde- og sosialetaten, at vi kan snakke om en gjennomført reform. Vi er langt fra ferdige med dette, og Stortinget skal få nye debatter. NAV-kontoret er et felles førstelinjekontor mellom stat og kommune. Det at brukerne skal møte ett enhetlig kontor, som forvalter både statlige og kommunale velferdstiltak, blir en utfordring. Da det forrige storting behandlet grunnlaget for dette gjennom St.prp. nr. 46, ble det lagt til grunn delte ledelseslinjer mellom statlig og kommunal forvaltning av NAV-kontorene. Regjeringen har fulgt høringsuttalelsenes mange råd, og åpner gjennom forslagene for delegasjon av myndighetsoppgaver mellom stat og kommune, slik at det kan etableres en enhetlig ledelse av kontoret. Vi må håpe at det inngås lokale avtaler der en bruker denne muligheten. Men de må inngås lokalt. All den stund det lovverket vi i dag behandler, lager et rammeverk som gir stor mulighet for valg av lokalt ønskede løsninger, både når det gjelder organisering og drift, kan vi komme til å oppleve en god del variasjon fra NAV-kontor i én kommune til NAV-kontor i en annen. I NAV-organiseringen er stat og kommune likeverdige parter. Derfor må det bli slik. La meg likevel få uttrykke håp om at kommunene generelt sett velger å inkludere flere tjenester enn de lovpålagte i NAV-kontorene. La meg også få si at det inntrykk vi har fått når vi har vært ute i landet, er at de alle steder sier at ambisjonen må være at flere tjenester enn de lovpålagte skal inn i NAV-kontorene. Vi må stimulere til det. Men jeg tror faktisk det er riktig, som flertallet her gjør, å ikke lovpålegge det. Det er en likeverdig søyle mellom kommune og stat her som bør være reell.(Presidenten klubber.) Vi mener at kommunene selv må få lov til å ha ansvar for denne vurderingen. – Da må jeg vel slutte. (Presidenten klubber.)