Det er ikke vanskelig å si seg enig i mye av det statsråden tok opp i sitt innlegg, men det er dessverre store hull i redegjørelsen. Afrika som kontinent er nesten borte, og det samme er norsk strategi for å nå FNs tusenårsmål nummer en – utrydding av ekstrem fattigdom og hungersnød. Det er nettopp Afrika som har den største andelen av befolkningen som daglig lever for én dollar eller mindre, og det er nettopp Afrika som kontinent som rammes altfor ofte av sultkatastrofer. Det er nesten som om dette ofres til fordel for hyllesten av mellominntektsland fra Latin-Amerika og deres nylige venstrevridning. I april var Kjell Magne Bondevik i Eritrea som FNs spesialrapportør til Afrikas Horn. Dette er et land hvor det for ett år siden ble estimert av FN at to tredjedeler av landets 3,6 millioner innbyggere trenger matvarehjelp. Likevel vil ikke Eritrea etterkomme Bondeviks krav om å starte utlevering av mat som de allerede har på lager. Landets regjering vil heller ofre egen befolkning enn eget hovmod. Det skjer samtidig som flere utenlandske hjelpeorganisasjoner har blitt kastet ut, og tegnene på omfattende hungersnød begynner å komme til overflaten. Jeg til utfordre statsråden på hva den norske holdningen er til at Eritrea insisterer på selvhjulpenhet når dette åpenbart ikke er mulig, og at landets befolkning lider unødvendig. For det kan ikke være passivitet. Et av de landene jeg kjenner best, er Zimbabwe. Vanstyret har her klart å innfri enda en verdensrekord. Denne gangen er det inflasjon. Det ble i dag kjent at inflasjonen det siste året har vært på hele 1043 pst. Det har bl.a. den effekten at en gjennomsnittlig familie på seks trenger 41 millioner zimbabwiske dollar eller om lag 2 000 norske kroner i måneden til mat. Til sammenlikning tjener en gjennomsnittlig arbeider 14 millioner zimbabwiske dollar. Jeg burde også legge til at det er langt flere som ikke arbeider, enn som gjør det. Syv år med økonomisk nedgang setter hver dag store spor i befolkningen. 80 pst. av Zimbabwes innbyggere lever under fattigdomsgrensen, og stadig flere har problemer med å få nok mat. Dette er vanstyre på sitt verste, og Norge må stå i første rekke for et demokratisk Zimbabwe som setter egne innbyggeres behov før makthavernes. Afrika kan også hjelpe Afrika. Bare 10 pst. av all handel i Afrika er regional, mot 50–60 pst. i Europa og Asia. For å sitere Sør-Afrikas finansminister Trevor Manuel: «Hvorfor er det slik at vi finner det lettere å handle med Asia og Amerika enn våre egne afrikanske brødre og søstre?» Han svarer på sitt retoriske spørsmål på en konferanse i Burkina Faso med strenge visarestriksjoner, en dårlig infrastruktur og en mengde skatter og tollsatser. Jeg ville selv også tatt med korrupsjon som en av grunnene til lite handel innen Afrika. U2-stjernen Bono er i disse dager på en reiserunde i Afrika. Han har som sitt hovedbudskap at kontinentet trenger mer gjennomsiktighet, ikke bestikkelser. Alt dette kan det gjøres noe med. Jeffrey Sachs er en av verdens ledende makroøkonomer og leder for FNs tusenårsprosjekt. Han har satt fokus på syv virkemidler for å bekjempe den ekstreme fattigdommen. Disse er gjødsel og såkorn for å øke avlingene, anti-malaria sengenett, bedre tilgang til rent vann, økt fokus på avlinger som kan selges på det internasjonale marked for å få tilgang på valuta, utlevering av mat på skolene, kall det gjerne utryddelse av små ormer som er vanlige inne i kroppene, spesielt til små barn, og introduksjon til nye teknologier, som f.eks. mobiltelefoner eller energisparende både generatorer og annet elektrisk utstyr. La meg ta et eksempel fra en skole i Sauri i Kenya. Skolen gikk fra å være høyst middels til å bli nest best av distriktets 253 skoler – dette var eksamensresultater – fordi denne skolen gav sine barn et måltid om dagen. Det er åpenbart at barn kan være lenger på skolen, være mer konsentrerte og lære mer dersom de får energi og ikke går sultne. Norge har en unik mulighet til å være en stor bidragsyter for å få bukt med verdens ekstreme fattigdom.