Den utviklingen og den økonomiske veksten som Kina nå opplever, mangler definitivt historisk sidestykke. Denne veksten er ujevnt fordelt både mellom folk og mellom geografiske områder, og det igjen fører til sosiale spenninger mellom by og land. Det var ikke uten grunn at den siste folkekongressen etter press nettopp la vekt på viktigheten av å utjevne forskjeller mellom by og bygd i tiden framover, for det er på høy tid at hele det kinesiske samfunnet får ta del i denne veksten Kina opplever. Midt oppi den enorme framgangen skjer det grove brudd på menneskerettighetene. Religiøse og etniske minoriteter og politisk opposisjonelle har alle en vanskelig og ofte farlig tilværelse i Kina. Homofili, alkohol, sex og humor er noe av det som anses for å være farlige ideologier, og som dessverre etter pålegg fra myndighetene sensureres av Google og Microsoft i Kina. I fjor ble det sendt 300 milliarder SMS-meldinger i Kina, og myndighetene ønsker nå å innføre sensur av SMS akkurat på den måten de har gjort på nettsider og søkemotorer. Ytrings- og informasjonsfriheten knebles. Et annet eksempel på det er en redaktør som ble degradert etter å ha påpekt en oversettelsesfeil på nettsiden til det kinesiske kommunistpartiet. Han og journalisten som ble oppsagt etter å ha levert en artikkel om at 30 familier må bo i skogen fordi de ikke har fått lønn siden 2002, er eksempler som føyer seg inn i rekken av overgrep. 28. februar ransakte politiet hoteller i Beijing og omringet 400 personer som var i byen for å demonstrere mot kongressen. Lokale aktivister har spilt en veldig viktig rolle for å belyse problemene på landsbygda i forhold til i byene, men de står hele tiden i fare for å bli utsatt for overgrep som fengsling, tortur og mishandling. Norge må, som vi også er i forhold til andre land, være knallharde i sine krav om at kinesiske myndigheter må opprettholde retten til ytringsfrihet, en rettighet som er nedfelt i folkeretten. I tillegg må vi kreve at aktivister fritt får utøve lovlige aktiviteter uten frykt for overgrep. Det sies at den såkalte tredje verden tjener på globaliseringen. Argumentet bygger nettopp på den globale økonomiske veksten der Kina og bl.a. India er helt sentrale. Men vanligvis nevnes det bare i en parentes at en stadig større del av den såkalte tredje verden holder på å bli den fjerde verden, og at spesielt Afrika sør for Sahara stadig blir mer marginalisert. Kina og India er i ferd med å skape et nytt økonomisk senter i øst. Men det betyr langt ifra at den såkalte fattige tredje verden automatisk tjener på det. Noen land kommer ofte i en skvis. For de titusener av arbeidsplasser som er truet i tekstilindustrien på Mauritius og i Zimbabwe, og for de arbeidsplassene som er lagt ned i Lesotho og i Tanzania, er den skvisen knyttet til USAs subsidier og Kinas tekstilindustri. Vi ser nå at kineserne i sin ekspansjon i Afrika er konsentrert om tre ting: adgang til naturressurser, å skape et marked for varer og tjenester og på lang sikt å skaffe seg politisk innflytelse og økonomisk kontroll. Det som paradoksalt nok kanskje er Kinas fremste fortrinn i Afrika, er at den økte innflytelsen ikke fører med seg et press på de afrikanske statslederne om å følge menneskerettighetene, bygge demokrati og kjempe mot korrupsjon. Jeg er enig med representanten Vallersnes i at dette er dårlig nytt for alle dem som ønsker å fremme demokrati og menneskerettigheter i Afrika, og at hvordan vi som kjemper for disse verdiene, svarer på dette, er avgjørende. Resten av verden kan som sagt ikke unnlate å ta opp problemet under henvisning til at det dreier seg om økonomi og handel. Utenriksministeren sa at en dialog aldri skal frata oss retten til og ansvaret for å ta opp og påtale brudd på menneskerettighetene. Det vil jeg slutte meg til, og jeg vil for det videre arbeidet ønske meg fortsatt politisk tydelighet fra norsk side i forhold til Kinas innenriks- og utenrikspolitiske atferd, selv om også norske økonomiske interesser er sterkt berørt av Kinas vekst.