Først vil jeg benytte anledningen til å gratulere Regjeringen med arbeidsseieren. Vi som har jobbet med dette temaet i Stortinget i mange år, vet at den løsningen som blir presentert i dag, ikke var noen selvfølge. Derfor føler jeg etter det siste innlegget nå litt behov for å bidra til historiebeskrivelsen i denne saken. Da dommen falt i mai 1999, og EU-domstolen dømte den differensierte arbeidsgiveravgiften ulovlig som regionalstøtte, var det bare ett parti som mente at Regjeringen her burde sette i gang et arbeid for å finne ordninger som kunne kompensere, eller overbevise EU om at dette var et system vi måtte beholde. Det partiet trenger jeg kanskje ikke å nevne navnet på. I tillegg, etter at situasjonen ble erkjent av alle og man skjønte at Regjeringen måtte i gang med et vesentlig arbeid på begge områder, både for å overbevise ESA og EU om at støtteregimet vi hadde i Norge, var et godt regime, og for å finne alternative løsninger der det eventuelt ikke var mulig å gjeninnføre det, har det vært en svært lang prosess. Noen av oss har deltatt i den, og det er vel lov å si at det fra deler av Stortinget har vært utført et betydelig press på den forrige regjeringen når det gjaldt både omfanget av det som skulle gjøres, og de enkelte deler av støtteordningen som den forrige regjeringen ikke var særlig interessert i å gjøre så svært mye for å få videreført. Så fra SVs side må vi si at vi ser en stor forskjell på den aktivitet og den vektlegging som denne regjeringen har hatt på begge områdene. Det er svært gledelig at hele regimets volum er gjeninnført, dvs. 90 pst. av ordningen med differensiert arbeidsgiveravgift, og den manglende 10 pst. er en videreføring av noen av de kompensatoriske ordningene som også den forrige regjeringen var med på å innføre. Det har selvfølgelig vært et stort arbeid å tilpasse tolkningen av det nye støtteregimet i EU til norske behov og norsk virkelighet. For jeg har også behov for å si at vi i Norge selvfølgelig må erkjenne de behovene som finnes i EU-landene, for å ha et regime som passer til de utfordringene som er i deres område. I det området er det slik at kriterier som går på fattigdom og på økonomisk underutvikling, er svært mye viktigere enn i store deler av Norge, som har de geografiske utfordringene, med befolkningsnedgang og lav befolkningstetthet som sine største distriktspolitiske utfordringer. Jeg er svært glad for at denne regjeringen har sett på at det er mulig å lage et nytt støttekart, som har frigjort seg noe fra det støttekartet som den forrige regjeringen – jeg får vel si – ikke så noen særlige muligheter til å forandre på. Det har vært nødvendig, for slik som Norge er innrettet, er det et slags Fjell-Norge, særlig i Sør-Norge, som har utfordringer som er minst på linje med det som man kan se i de nordlige landsdeler. Derfor er det svært gledelig at Regjeringen har greid å få på plass et geografisk støtteområde som passer mye bedre til de faktiske distriktspolitiske utfordringene som vi har i Norge, enn det det i en periode lå an til skulle bli mulig. Så til dette med å videreføre ordningen med bagatellmessig støtte for noen bedrifter. Det er vi glad for at man har fått gjennomslag for. I tillegg til det vil jeg si at i mange av de områdene som har fått regionalpolitiske midler som kompensasjon, har deler av næringslivet også vært svært fornøyd med måten dette har virket på. Så jeg ser ingen grunn til å være deprimert, eller misfornøyd med at deler av landet får videreført den ordningen. Tvert imot kunne en styrking av de ordningene ha gode distriktspolitiske og næringspolitiske virkninger i landet.