I likhet med foregående taler mener jeg at denne saken ikke er enkel, og den fortjener at også Regjeringen uttaler seg om spørsmålet, for den konklusjonen som flertallet står bak, betyr ikke at vi undervurderer den lidelsen som også denne gruppen ble påført under annen verdenskrig. Det er heller ikke slik at vi undervurderer det dilemmaet som representanten Dørum tok opp i sitt innlegg, om den utfordring vi alle har i samfunnets måte å møte slike grupper mennesker på. Utfallet av behandlingen av saken i dag fritar oss slett ikke for noe ansvar i forhold til hvordan vi som samfunn møter slike grupper mennesker, hvordan vi ser på dem, og hvordan vi gjør livet best mulig i etterkant av en så traumatisk hendelse som de var utsatt for. Mange mennesker ble, i utlandet og i Norge, utsatt for harde og vanskelige påkjenninger under annen verdenskrig. Den norske stat har i enkelte tilfeller gitt økonomisk kompensasjon for opplevelser under krigen. Deriblant er det gitt kompensasjon til norske statsborgere som satt i japansk fangenskap, som det er blitt påpekt, og til gjenlevende norske jøder og deres etterlatte for den urett som ble begått mot dem og deres familier under krigen. Jeg har stor forståelse og medfølelse når det gjelder de lidelser krigsseilerne som satt i afrikansk fangeskap, ble utsatt for. Det er imidlertid ikke gitt at alle som ble berørt av vanskelige forhold under annen verdenskrig, skal tilkjennes en rimelighetskompensasjon eller falle innunder ordninger som her skisseres. Jeg vil i den forbindelse vise til at en tverrdepartemental arbeidsgruppe har vurdert en helhetlig tilnærming til behandling av krav om erstatning for grupper i samfunnet. Arbeidsgruppens rapport er lagt fram for Stortinget i St.meld. nr. 44 for 2003-2004 – altså under den forrige regjering – som Stortinget har sluttet seg til. I de tilfeller staten tidligere har gitt kompensasjon for opplevelser under annen verdenskrig, har det foreligget særegne forhold. Det betyr ikke at vi undervurderer andre typer forhold som gir grunn til å se på det på en annen måte, eller som kan bli imøtekommet i forhold til andre behov. Det ble i St.prp. nr. 67 for 2000-2001, Erstatning til norske statsborgere som satt i japansk fangenskap under 2. verdenskrig, vist til at Norge og de øvrige allierte i forbindelse med fredsavtalen av 8. september 1951 fraskrev seg retten til å kreve erstatning fra Japan, og at det således ikke forelå noe folkerettslig grunnlag for at den norske stat skulle kunne reise krav om erstatning på vegne av tidligere norske krigsfanger eller internerte. Det er grunn til å understreke at Regjeringa imidlertid fant at avtalen ikke burde få avgjørende betydning for om erstatning skulle gis, da Norge ikke var erstatningsrettslig forpliktet overfor de enkeltindivider en slik avtale berørte. På den annen side ble det vist til at den norske stat gjennom fredsavtalen de facto hadde fratatt disse personene mulighet til å få erstatning fra Japan. Selv om de formelt ikke var avskåret fra å fremme individuelle erstatningskrav, var dette allikevel lite realistisk. I St.prp. nr. 82 for 1997-1998, Et historisk og moralsk oppgjør med behandlingen i Norge av den økonomiske likvidasjon av den jødiske minoritet under den 2. verdenskrig, la den daværende regjering fram sine forslag til oppgjør overfor norske jøder. Erstatningsoppgjøret var ment som en erkjennelse og en unnskyldning fra den norske stat overfor gjenlevende norske jøder og deres etterlatte for den urett som var begått mot dem og deres familier under annen verdenskrig. Den norske stat under Quisling-regimet tok del i de antijødiske tiltak som ble iverksatt mot jødene. Det særegne forhold i saken var at det ble ansett å foreligge et rettslig erstatningsgrunnlag, dvs. et ansvarsgrunnlag, for økonomisk tap og adekvat årsakssammenheng mellom skadene og tapet. Det ble sett bort fra at foreldelsesfristene var overtrådt. I St.meld. nr. 44 for 2003-2004, Erstatningsordning for krigsbarn og erstatningsordninger for romanifolk/tatere og eldre utdanningsskadelidende samer og kvener, som vi var inne på i sted, og som kom under den forrige regjering, er det gitt en generell vurdering av hvordan framtidige krav fra ulike grupper skal behandles. Det er uttalt at som utgangspunkt bør det være en høy terskel for å utvide billighetserstatningsordningen, og at utbetaling av kontantbeløp til enkeltpersoner fra det offentlige, utenom trygde- og sosialsystemet og uten at det foreligger erstatningsansvar på rettslig grunnlag, fortsatt bør anses som forholdsvis ekstraordinært. I den forbindelse vil jeg vise til at hovedregelen i billighetserstatningssaker er at det offentlige har hatt en innflytelse på det inntrufne, og kan klandres. Jeg kan ikke se at det offentlige hadde noen innflytelse på det inntrufne i foreliggende sak. Til sammenlikning hadde staten heller ikke i Japan-oppgjøret noen innflytelse på selve skaden, men man hadde i det tilfellet vanskeliggjort muligheten for å gjenopprette skaden gjennom erstatning. Dette er noen av de vanskelige vurderingene som man må ta med seg i såpass vanskelige saker som dette dreier seg om. Opprettelse av særordninger skaper forventninger om særordninger også for andre grupper. I dette henseende tilsier hensynet til likhet at det opprettes ytterligere særordning for grupper som har et krav som pr. i dag ikke imøtekommes ved dagens ordninger for liknende tilfeller. En slik utvikling kan imidlertid ha en presedensvirkning som er lite oversiktlig. I den forbindelse vil jeg vise til at det ikke er kartlagt hvorvidt det finnes andre grupper av personer som var internert i utlandet under annen verdenskrig, og som bør gis mulighet til å oppnå kompensasjon. Enn videre er det mulig at personer som hadde liknende opplevelser i Norge, ville fremme krav som følge av en opprettelse av en slik ordning. På bakgrunn av ovenstående – vanskelige vurderinger, men allikevel et forsøk fra Stortingets og den forrige regjerings side på å skape noen standarder for slike oppgjør – er jeg av den oppfatning at det ikke foreligger slike forhold i saken at billighetserstatningsordningen bør tilpasses for at denne gruppen skal søke kompensasjon fra den norske stat.