Det ville være uheldig om det festet seg det inntrykk at de nyutdannede sykepleierne ikke holder faglig mål, etter denne evalueringen. Det er ikke grunn til å tvile på den kompetanse som disse nyutdannede har. Det er godt kvalifiserte studenter, og de aller fleste er også godt motivert for sine studier, så det vil som sagt være veldig uheldig om det nå blir tegnet et bilde etter denne evalueringen om at de nyutdannede som kommer ut fra disse utdanningsinstitusjonene, ikke holder faglig mål. Det føler jeg meg rimelig trygg på at de gjør. NOKUT har gjennom de kriterier som de har vedtatt, fulgt opp det som Stortinget har sagt. Denne profesjonsutdanningen er en del av vårt høyskole- og universitetssystem og skal drive forskningsbasert undervisning. Det skal igjen føre til at de skal ha en viss minstekompetanse, en viss andel av stillingene skal være førstestillinger. Det er jo først og fremst på det området, som også statsråden understreket, at institusjonene ikke oppfyller kriteriene. Det er grunn til å problematisere om de kriteriene bør ligge der entydig for alle institusjonene. Er det grunn til å lage et skille og si at ikke alle sykepleierutdanningene, alle høyskolene, skal ha en tung forskningskompetanse? Alle må ha forskningskompetanse. Det må det ikke være noen tvil om, for de skal drive forskningsbasert undervisning. Men er vi for rigide når vi forutsetter at alle skal ha en forholdsvis tung forskningskompetanse? Bør vi tenke i retning av at noen har et større forskningsansvar, mens vi ikke stiller nøyaktig samme kravet til andre? Hvis vi holder fast ved dette kravet, kan det bety en sentralisering; det kan bety at en del av institusjonene som ligger i utkantene, og som også er forholdsvis små, med forholdsvis få studenter, vil få problemer med å opprettholde sitt utdanningstilbud. Så det er grunn til å se på om det er riktig å stille krav til alle utdanningsinstitusjonene om å ha den forholdsvis tunge forskningskompetansen. Men det må ikke være noen tvil om at vi samlet sett i landet har behov for å satse på mer forskning og satse på å utvikle ny kunnskap innenfor dette området. Det gjelder for så vidt profesjonsfagene generelt, men spesielt profesjonsfagene innenfor helseutdanningene. Jeg tror det er fryktelig viktig at vi bruker ressurser på å skaffe til veie ny kunnskap, og det kan jo stort sett bare skje gjennom økt forskning. Min henstilling til statsråden er å vurdere om det kan være riktig å stille litt ulike krav til de ulike institusjonene. Så en liten kommentar til noe av det som Ine Marie Eriksen antydet om å se på utdanningens lengde og vurdere om vi bør gå tilbake til en fireårig utdanning. Jeg vil ikke anbefale dette. Jeg tror vi skal holde fast på denne utdanningen slik som den nå er bygd opp – på selve strukturen med en bachelor- og en masterutdanning. Det vi bør gjøre, er å bruke mer ressurser på masterutdanningen. Det tror jeg er en viktig prioritering, og det vil også være en henstilling til de tyngste utdanningsinstitusjonene våre innenfor denne profesjonsutdanningen om at de bruker ressurser og krefter på å bygge opp masterutdanningen. Det er igjen grunnlaget for å gå videre med doktorgrader og heve den kompetansen som skal heves. Mitt budskap er: Det inntrykket bør ikke få feste seg at disse utdanningene er i krise, og at de som nå kommer ut fra disse utdanningsinstitusjonene, ikke holder faglig mål. Det føler jeg meg som sagt rimelig trygg på at de gjør.