Det er jo konvensjonell visdom at når Stortinget innkalles tidlig i september, er det fordi det er en dramatisk og viktig grunn til at det skal innkalles. Etter å ha lyttet til denne debatten må vi vel konstatere at denne debatten nettopp har slått en pæl gjennom en slik oppfatning. Så langt jeg har hørt, er det ikke sagt eller foreslått noe som ikke er vel behandlet i den offentlige debatten vi har hatt om dette temaet i løpet av de par siste månedene. Jeg er klar over at det er mange i Stortinget som mener at en åpen debatt i Stortinget er viktigere enn de konsultasjoner som foregår i Stortingets organer, men etter å ha sett utover salen konstaterer jeg også at en rekke av de mest entusiastiske tilhengere av det standpunktet ikke har hatt et oppmerksomhetsspenn langt nok til å dekke hele denne debatten. Det Presidentskapet selvfølgelig bør drøfte, er om september måned kan utnyttes mer til plenumsmøter. Men vi kan vel konstatere at behovet, i den forstand at det skal påvirke beslutningen, vel ikke har vært det mest sentrale i denne debatten. Jeg skal derfor ikke si så altfor mye, bortsett fra om et par hovedpunkter i selve saken. Jeg har imidlertid lyst til å si at jeg på mange måter synes at noen av de mest interessante refleksjonene var de utenriksministeren gjorde seg om Palestina–Israel-konflikten. En av mange tragedier er nettopp at dette med Libanon på et kritisk tidspunkt overskygget en nødvendig internasjonal oppmerksomhet om det som foregikk i Palestina og Israel. Jeg tror det er svært viktig å få den offentlige oppmerksomheten og den internasjonale oppmerksomheten så fort som mulig tilbake til denne konflikten, for den trenger åpenbart en mye større oppmerksomhet. Situasjonen er, så langt jeg kan bedømme det, meget dramatisk. Jeg har lyst til å si at jeg ikke deler Siv Jensens kritiske holdning til håndteringen av denne saken. Jeg synes ikke det er grunnlag for å kritisere Regjeringen for at den har deltatt i den offentlige debatten om hva Norge kan stille med. Og så langt jeg kan skjønne, er alle de nødvendige formelle forbehold tatt, slik at det ikke er noe som tilsier at man ikke skulle delta åpent i debatten, snarere tvert imot. Jeg tror det er svært viktig at når det utspiller seg en debatt internasjonalt om hvilke bidrag det internasjonale samfunn skal yte, skulle det bare mangle at Regjeringen i den sammenheng ikke avklarer hva Norge eventuelt kan stille med, og de øvrige partiene også deltar i debatten om substansen i slike spørsmål. Det har da stort sett vært gjort, og det tror jeg har vært riktig å gjøre. Når det gjelder hovedpunktene i debatten, har jeg bare lyst til å gjenta følgende: Jeg tror det er viktig at vi i Norge erkjenner at vi kan ikke være overalt selv om FN kaller. Vi har da heller aldri vært overalt. Det må spesielle forutsetninger til, og det må ikke minst være slik at vi vet at vi kan yte bidrag. Derfor har det vært klart for meg hele tiden at det ikke er mulig å bidra på bakken i Libanon. Jeg har lyst til å legge til en ting til det standpunktet, fordi det aller viktigste er selvfølgelig at vi skal reservere kapasitet for Afghanistan. Men når vi ser hvordan det utvikler seg i Darfur, hvor det stadig vekk er problemer med å få den sudanske regjeringen til å akseptere en FN-styrke, blir det et spørsmål hvor lenge vi skal reservere styrker for Sudan – ikke fordi det er galt, men rett og slett fordi det binder oss opp til ikke å gjøre noen ting. På et eller annet tidspunkt – muligens ikke nå – er vi nødt til å mene noe om det. Jeg konstaterer at engasjementsregelen etter Regjeringens vurdering nå er i orden, og det er en vurdering jeg ikke har noe grunnlag for å være uenig i. Jeg ble derimot litt forbauset over å høre forsvarsministeren si at alt i forhold til den libanesiske regjeringen ennå ikke er klart. Spørsmålet er hva det dreier seg om. For meg står det som helt klart at UNIFIL må ha de nødvendige vide fullmakter fra den libanesiske regjeringen for at en kan være hundre prosent effektiv når det gjelder å avskjære våpentransporter inn i området. Hvis det er på dét punktet det henger seg opp, ja da er det et stykke igjen før vi kan si at denne saken er i orden. Og så en avsluttende bemerkning. En del har snakket om Hizbollahs avvæpning, som er et klart FN-krav vi selvfølgelig støtter. Jeg er enig i at det må være en politisk prosess. Men det må være en politisk prosess med tilstrekkelig trykk bak, slik at den politiske forhandlingen ikke blir en unnskyldning, men en mulighet for å gjennomføre. Nå har det gått to år uten at noe har skjedd med avvæpningen, og deri ligger noe av Libanons tragedie.