Temaet som Ine Marie Eriksen tar opp i dag, er enormt viktig. Om et samfunn lykkes, kan måles ut fra hvordan vi lykkes med å integrere og behandle de aller svakeste blant oss. Jeg er glad for det interpellanten og statsråden klart slår fast i sin innledning i dag, at det er viktig å holde fast ved prinsippet om inkludering ut fra menneskelige og pedagogiske perspektiver, at alle barn har rett til å få en skolegang som er tilpasset evner og ferdigheter, og til å få utvikle både faglige og sosiale evner på best mulig måte, og at alle barn har rett til individuelt tilpasset opplæring. Skolen skal være til for ungene våre, og de er mangfoldige, de er frodige, de er forskjellige, og de er en meget sammensatt gruppe. Det er viktig, som jeg sa innledningsvis, å holde integreringsprinsippet høyt i denne debatten. Ingen er tjent med at vi i stor stil stuer bort ungene på skoler og institusjoner. Det er heldigvis bare Fremskrittspartiet som står for dette i Norge, og de er fortsatt langt fra å sitte i regjering. Debatten er på fullstendig gale veier når det en roper på som svar, er spesialskoler. Men ikke alle unger har utbytte av å gå i en full klasse. De opplever tilbakegang i stedet for framgang. Det er veldig individuelt hvordan man lærer og hvordan man tar opp kunnskap. Jeg har møtt foreldre som har fortalt at barna kun gjennom bevegelse og kun gjennom å bruke store rom kan utvikle seg. Mye handler også om å styrke kompetansen blant lærerne og å satse på spesialundervisning. Jeg tror Ine Marie Eriksen har rett i at pengene brukes feil på mange områder. Mange barn får assistenter som underviser dem i ordinære klasserom, som ikke har den kompetansen de trenger og som faktisk kan gjøre vondt verre. Vi har gjennom media i det siste fått et bilde av foreldres fortvilte kamp mot hjelpeapparatet – en kamp for å få en diagnose, for å få et godt tilbud for barna. Mange foreldre og elever sliter for mye og for lenge for å få et godt tilrettelagt opplæringstilbud. Jeg har møtt foreldre som kjemper for å få hjelp og for at barna skal få en diagnose. Det som er viktig for meg og for SV, er at man ikke skal trenge en diagnose for å få den hjelpen man trenger. Hjelpen skal være der når man har behov for den. Jeg kan ta et eksempel som ADHD-foreningen legger fram. Fra foreldrene melder fra om at barnet deres trenger hjelp, tar det gjennomsnittlig fire år før man får den hjelpen og spesialundervisningen man trenger. Og dette er altfor lenge. Det tar for lang tid før man får hjelp, og når hjelpen kommer, kan det ofte være for sent. Elevene har fått så store hull i basiskompetansen sin at de snur ryggen til og gjør det som er helt naturlig for dem – de stiller seg på sidelinjen av sin egen virkelighet. Det er i dag viktig at vi setter inn hjelp på et tidligere stadium. Det er altfor tilfeldig hva slags kompetanse man har på den enkelte skole. Derfor er det veldig forskjell på om elevene får den hjelp de trenger. Vi må også finne de gode skoleeksemplene – der integreringen fungerer, der man har kompetanse på skolen – og belyse dette. Det er nødvendig at vi i denne sammenheng trekker fram og viser til de gode eksemplene på skoler der både integrering og spesialklasser fungerer. Å integrere så mye som mulig der det er mulig, er SVs utgangspunkt. Vi vet også at det er ulik praksis fra kommune til kommune. Vi vet at åtte av ti barn i Oslo og Akershus med store generelle lærevansker går i spesialklasser, mens de i små kommuner oftest går i ordinære klasser. Barn som ikke går i ordinære klasser, blir også oftere segregert i forhold til fritidstilbud og har færre venner enn dem som går i ordinære klasser. Undersøkelsene som har vært gjort, viser store individuelle forskjeller. Det som er utfordringen vår, og som vi er nødt til å gripe fatt i, er å skape en skole som er tilpasset den enkelte unge.