Saksordføreren, Asmund Kristoffersen, har på en god og saklig måte gjennomgått flertallets syn knyttet til legemiddelmeldingen. SV står i det vesentlige også sammen med Arbeiderpartiet når det gjelder meldingen, så jeg skal ikke bruke mye tid på å gjenta det Kristoffersen sa, men komme inn på en del aspekter knyttet til legemiddelpolitikken. NRK Dagsnytt meldte i morges at ca. 1 000 leger har fått betaling fra legemiddelindustrien for å drive salgsfremmende virksomhet knyttet til legemidler. Blant dem finner vi svært mange sykehusleger. Forsvaret for at det er som det bør være, kom fra en tidligere politisk rådgiver i Helsedepartementet. En av de viktigste rekrutteringsenhetene til høyere stillinger i legemiddelindustrien er Statens legemiddelverk. Det er et problem. Det er et problem fordi det bidrar til et samrøre mellom offentlig og privat virksomhet der offentlige myndigheter skulle danne en motvekt til legemiddelindustriens ganske ensidige informasjon. Det er problem fordi det bidrar til å tappe offentlige myndigheter for helt nødvendig kompetanse som skulle vært brukt for å motvirke konsekvensene av uheldig legemiddelbruk. Informasjon om legemidler foregår nesten i sin helhet i regi av legemiddelindustrien med det offentlige helsevesenet som relativt passiv tilskuer – eller sågar som en svært aktiv medløper på industriens premisser. Vi ser nå tendenser til at flere legemiddelleverandører finner mottrekk mot effektiv generisk konkurranse. Man risikerer at originalleverandøren har flere legemiddelformer, eksempelvis smeltetablett eller filmdrasjert tablett i tillegg til vanlig tablett. Disse andre legemiddelformene har tilleggspatenter som gjør at de ikke får generisk konkurranse når patentet for den vanlige tabletten utløper. Når det er et halvt år igjen til patentutløp, kan leveranser av vanlige tabletter stanses, eller tablettene avregistreres i Norge. Dermed blir legenes forskrivning overført til smeltetabletter eller filmdrasjerte kapsler innen patentet er utløpt, og man unndrar seg generisk konkurranse og lavere priser. Dersom en slik strategi gjennomføres og lykkes, vil det ha svært store økonomiske konsekvenser. Som et eksempel kan nevnes et migrenemiddel med innholdsstoffet sumatriptan, som går av patent kommende vinter. Dette legemidlet selger alene for nær 150 mill. kr i Norge hvert eneste år. Med generisk konkurranse og bruk av trinnpriser vil prisen synke til en tredel, og staten vil spare ca. 100 mill. kr. Uten generisk konkurranse vil denne innsparingen ikke kunne gjennomføres. Et annet legemiddel, som brukes til behandling av sår i magesekken og tolvfingertarmen med innholdsstoffet lansoprazol, mister patentrettigheter ved utgangen av 2005. Nå er det leveranseproblemer for vanlige tabletter av dette legemidlet, mens omsetningen av smeltetabletter er omtrent femdoblet på fire måneder. For sumatriptan ser vi hittil i år en tjuedobling av salget av filmdrasjerte tabletter. Komiteinnstillingen til legemiddelmeldingen legger stor vekt på effektive tiltak som foretrukket legemiddel og generisk forskrivning. Men det disse eksemplene synliggjør, er at det er helt nødvendig med effektive tiltak for å motvirke at legemiddelindustrien finner kreative veier rundt, for på den måten å påføre staten betydelige merkostnader. Slike mekanismer må man altså finne mottrekk mot, ikke for å hindre befolkningen i å få tilgang til gode legemidler, men nettopp for å sikre befolkningen en best mulig behandling med de midler som Stortinget stiller til rådighet, og slik at midlene brukes på en mest mulig hensiktsmessig måte for å hjelpe flest mulig. SV har vært opptatt av at legemiddelkomiteer i allmennpraksis vil kunne bidra til å skape en riktigere legemiddelbruk, og vi er derfor, sammen med Arbeiderpartiet og Senterpartiet, medforslagsstiller av et forslag om å utrede bruken av slike komiteer i allmennpraksis. Dessverre får det forslaget ikke flertall. Vi er ikke imot å utrede hvordan de eksisterende kollegagruppene i regi av Den norske lægeforening kan brukes bedre for å sikre bedre forskrivning og bedre legemiddelbruk, slik flertallet foreslår. Når vårt forslag har falt, vil vi derfor støtte dette forslaget. Det er imidlertid her, som ellers, påtakelig i hvilken grad spørsmålet om riktig legemiddelbruk gjøres til et fagforeningsspørsmål i stedet for til et spørsmål om aktivt offentlig engasjement for riktig legemiddelbruk. Vi har sett at en rekke legemidler som tidligere har vært reseptbelagt, til dels er fritatt for reseptplikt. Noen ganger kan det være fornuftig, men andre ganger ser vi at det kan gi alvorlige bivirkninger. Vi har sett det med paracetamol, vi har sett det med acetylsalisylsyre, og vi har sett det med en del andre midler. Samtidig vet vi at apotekene besitter en betydelig kompetanse knyttet til farmasøyter som har sin utdanning innenfor legemiddelfeltet, og som i dag dessverre i for stor grad reduseres til en type selgere på andre premisser enn sin egen faglighet. Det hadde vært en unik mulighet til å bruke den faglige kompetansen som farmasøyter besitter, til å ha en type forskrivning i regi av apotek, der farmasøytene kan gi kundene råd og også har en rett til selv å stå for en type reseptforskrivning. Det kan være midler som i dag er unntatt fra reseptplikt, men som ikke burde være det, eller det kan være midler som ved gjentatt forskrivning gjennom lege strengt tatt ikke hadde behøvd å være forskrevet av lege, men der farmasøyten kunne ha stått for det daglige ansvaret. SV støtter en slik omlegging, som vi har sett har vært hensiktsmessig i andre land, og som Norge også burde ha prøvd ut. Det styrker også apoteket som en del av helsevesenet, og vektlegger den faglighet som apotekene er ment å ivareta. Flertallet, som SV er en del av, har overfor Regjeringen foreslått at det skal igangsettes forskning, samt at internasjonal forskning skal gjennomgås, knyttet til bruken av mineraler og vitaminer i behandlingen av personer med psykiske lidelser. Jeg er jo lege selv, men har registrert med hvilken arroganse fagmiljøene møter alternative tilnærminger til behandling av vanskelig lidelser, og hvor arrogant man også har vært når det gjelder å gå inn på å forske på hvorvidt det kan være realiteter i forhold til effekter som oppnås. Den arrogansen har vi også sett tidligere knyttet til østlig medisin, f.eks. akupunktur, og vi har sett hvordan det gradvis har blitt en del av den vestlige medisin, hvordan man har fått dokumentert effekt ved smertebehandling, og hvordan man etter hvert dermed har nyttiggjort seg det. Vi registrerer at i en del tilfeller importerer pårørende fra utlandet medikamenter eller naturlegemidler, og de må gå en kanossagang for å få midlene tilgjengelig. Noen kan ha brukt midlene i årevis, men må likevel gjennom et byråkrati hver eneste gang for å få tilgang på dem. Dette mener vi i SV at det må gjøres noe med. Man bør lette tilgangen når man ved første gangs forskrivning og etter en tids bruk ser at dette er nyttig, og man bør sikre at folk slipper den ydmykende gangen hver eneste gang. I tillegg bør Norge ta et medansvar for å studere de alternative naturlegemidlenes effekt, for på den måten å kunne gi bedre og legemiddeluavhengig kunnskap om effekten. SV har i mange år vært opptatt av at det er en uverdig situasjon som oppstår når pasienter som får forskrevet cellegiftbehandling utenfor sykehus, risikerer å miste tilgangen til den samme typen medikamenter i det øyeblikk de blir dårligere og legges inn på sykehus. Vi mener at dette problemet kunne ha vært løst ved at cellegiftbehandling kan forskrives på blå resept uavhengig av om pasienten behandles poliklinisk utenfor eller i en sykehusavdeling, eller om vedkommende er inneliggende på sykehus. Det som skjer nå, er jo dessverre at sykehusenes økonomi kan skape usikkerhet om hvorvidt man får tilgang til preparatet. Det betyr ikke at SV mener at man i betydelig grad skal liberalisere bruken av cellegift, kanskje med nye preparater som har marginalt forskjellig effekt fra velprøvde medikamenter, og som derfor bør velges i stedet, men vi mener at man må fjerne den uverdige situasjonen der noen risikerer ikke å få en behandling de strengt tatt hadde hatt rett til dersom det ikke var sykehusøkonomien som avgjorde det. Vi vil oppleve en situasjon der legemidler vil være til debatt i lang tid framover, men det er kanskje noe symptomatisk ved at mens det stadig er omtale av legemidler i media, ser vi at media ikke er til stede under en debatt om det samme i Stortinget. Kanskje har Stortinget i for liten grad evnet å ta de sentrale grepene som kunne ha påvirket legemiddelpolitikken, slik at avgjørelsene i for stor grad tas utenfor dette huset. Det er i så fall en situasjon som vi bør søke å unngå i framtiden, ved at vi tør å ta modige grep som gjør noe på dette feltet, og som bedrer tilgangen til gode legemidler for pasientene.