Jeg er glad for den brede støtten som Regjeringen i dag får i Stortinget for sin håndtering av Midtøsten-konflikten generelt – og Libanon spesielt – og også for at Stortinget står bak Regjeringens beslutning om å bidra til den nye, robuste stabiliseringsstyrken under FN-kommando i Sør-Libanon. Norge har, tror jeg, vært skarpere enn noe annet vestlig land i sin kritikk av Israels militære aksjoner. Samtidig har Regjeringen vært helt klar i sin fordømmelse av Hizbollahs angrep på en israelsk patrulje på israelsk side av grensen. Norge har dialog med alle parter, noe som også er en forutsetning for det arbeidet som vi skal gjøre som leder av giverlandsgruppen. Vi ble alle opprørt over sommerens tragiske krigshandlinger. Mange sivile menneskeliv gikk tapt på begge sider. Mange menneskers livsgrunnlag ble lagt i grus. Bygninger, broer, infrastruktur ble jevnet med jorden. Deler av Beirut og store deler av Sør-Libanon er lagt i grus. Nok en gang har Libanons folk måttet blø på en krigsskueplass for konfliktene i Midtøsten. Israels ødeleggelser i Libanon var for øvrig langt utenfor alle proporsjoner. Ødeleggelsene både i Libanon og i de palestinske områdene krever handlinger fra det internasjonale samfunnets side, og gjenoppbyggingen må skje raskt. Også Israel må etter min oppfatning bære en del av det økonomiske ansvaret. Libanon må raskt bringes på fote – økonomisk, politisk og sosialt. Et stabilt Libanon kan bidra til å stabilisere hele regionen. En styrking av den libanesiske hæren og den øvrige sikkerhetssektoren er også viktig. Jeg er veldig glad for at utenriksministeren har tatt initiativ til at Libanon nå inviteres inn i NATOs middelhavsdialog. Det er samtidig viktig at arbeidet fortsetter med å gjennomføre sikkerhetsrådsresolusjon 1559, der bl.a. avvæpning av Hizbollah står sentralt. Under Libanon-krisen oppstod det tidlig en debatt om mer robuste internasjonale styrker i sør etter en mulig våpenhvile. Her hjemme var det uenighet både om hensiktsmessigheten ved nye stabiliseringsstyrker og om Norge skulle bidra. I dag er det bred enighet om at vi også skal stille kapasiteter til disposisjon for en robust FN-styrke. I tillegg til det politiske og humanitære arbeidet som Regjeringen stiller opp med, er bidrag til FN-operasjon en viktig solidarisk handling. Selv om våre kapasiteter er begrenset, er det norske styrkebidraget slett ikke bare symbolsk – absolutt ikke. Regjeringen har funnet fram til en nisjekapasitet, der vi har særlige fortrinn, et maritimt bidrag som, så vidt jeg forstår, vil bli samordnet i en tysk-nordisk ramme. Dette bidraget vil ikke påvirke vår evne til å delta verken i Darfur eller i den pågående NATO-aksjonen i Afghanistan. Jeg deler forsvarsministerens vurdering at kapittel 7-mandat hadde vært å foretrekke. Men styrken er tross alt gitt et atskillig mer robust mandat enn tidligere. Vi må forholde oss til sikkerhetsrådsresolusjon 1701. Verden er ikke alltid ideell, men det er denne resolusjonen vi har, og det er den vi skal bruke. Og – la oss glede oss over at FN faktisk har bidratt til å stoppe en krig, slik Bjørn Jacobsen også understreket. FN viser igjen at de kan når tingene er akutte. Vi skal støtte opp om det arbeidet som gjøres videre. Samtidig må den israelsk-palestinske konflikten tilbake til forhandlingsbordet. Målsettingen må være en tostatsløsning, en israelsk og en palestinsk stat. Norge er av den palestinske presidenten blitt bedt om å initiere en rekke politiske og diplomatiske tiltak. Så fort som mulig må det komme i gang kontakt mellom partene – og bistanden må naturligvis fortsette neste år. Det er viktig at vi viser at det ikke bare er militær støtte vi gir, men at vi gir politisk støtte, at vi gir humanitær støtte, at vi gir støtte til oppbygging av infrastruktur, og at vi bidrar med stabiliseringsstyrker.