Denne saken har vært rystende lesning for oss som har blitt innført i den gjennom Sivilombudsmannens dokumenter og øvrige dokumenter i saken. Ombudsmannens undersøkelser konkluderer med en usedvanlig kraftig kritikk av politi og påtalemyndighet, og etter Kristelig Folkepartis oppfatning er den helt på sin plass. Vi slutter oss fullt ut til kritikken. Jeg må si at i min tid i politikk og forvaltning har jeg ikke vært borti maken til dette. Sen saksbehandling, manglende svar på henvendelser, unnlatelse av å etterforske motanmeldelse og dårlig dokumentstyring er noen av konklusjonene. Men det aller alvorligste er de lidelser som det offentliges mangler og feil har medført for de berørte. Det er sterkt å beklage. Kristelig Folkeparti vil understreke betydningen av at saken blir fulgt opp på en skikkelig måte. Når det gjelder de erstatningsmessige sider av saken, viser komiteens flertall til billighetserstatningordningen som er laget for slike tilfeller, og jeg slutter meg til det som er sagt fra de partier som er med i flertallsinnstillingen, i så måte. Men etter å ha lyttet til statsråden har jeg to spørsmål til ham. Jeg vil for det første spørre: Hvordan kunne dette skje? Har statsråden noen refleksjoner å gi til Stortinget i forhold til at dette var mulig? For det ville være med og kaste lys over spørsmålet om dette er et enkeltstående tilfelle, eller om det er en del av et større problem, enn si et kulturproblem, slik saksordføreren var inne på. Mitt andre spørsmål går på: Her legger vi alle til grunn – fra Riksadvokaten til kontrollkomiteen og Stortinget – at det Riksadvokaten har foretatt seg, vil forhindre at dette kan skje igjen. Det er jo en formulering som er ganske sårbar for ettertidens kritikk hvis den ikke blir skikkelig fulgt opp. Jeg må nok si at jeg skulle ønske at statsråden enda tydeligere hadde gitt uttrykk for hvordan han for sin del kan forsikre Stortinget om at han vil bidra til at dette blir fulgt opp, slik at det vi alle legger til grunn, også blir en realitet.