I likhet med mine komitekolleger Åse Wisløff Nilssen og Marit Nybakk vil jeg gjerne takke forsvarsministeren for redegjørelsen i går. Jeg slutter meg også helt til avslutningen på Marit Nybakks innlegg, med en meget velfortjent ros – på et nokså generelt grunnlag – til Regjeringen. Det setter vi pris på. På samme måte som vi de siste par tiårene har sett en tiltakende globalisering av økonomien, har vi siden terrorangrepene mot USA sett en tilsvarende globalisering av sikkerhets- og forsvarspolitikken. Den vesentligste implikasjonen av dette er at man ikke lenger kan operere med nasjonale perspektiver på sikkerheten. Sikkerhet, har de siste par års begivenheter vist oss, kan bare utvikles i samarbeid med andre gjennom etablering av kollektive instrumenter. Den europeiske sikkerhetsstrategien som ble vedtatt av EU i desember 2003, snakker nettopp om en effektiv multilateralisme. Dette er ikke minst viktig i en situasjon der geografisk avstand betyr mindre enn før. NATO har de siste årene vist en betydelig evne og vilje til reformer. Målet med denne omstillingen har vært klar: å gjøre det transatlantiske samarbeidet relevant i forhold til de nye sikkerhetsutfordringene. Det er, som vel kjent, asymmetriske utfordringer, karakterisert av internasjonal terrorisme og kampen mot spredning av masseødeleggelsesvåpen. Å forhindre borgerkrig, statskollaps og spredning av regionale konflikter er et vesentlig mål. Vi ser nå at NATO har bidratt til en mer fredelig utvikling på Balkan. Balkan var den første store testen for alliansen etter den kalde krigens avslutning. På 1990-tallet var den overordnede problemstillingen: Hvordan skal NATO bidra til fred og kollektiv sikkerhet i det euroatlantiske området? Jo, gjennom aktiv involvering på Balkan, gjennom NATO-utvidelse, gjennom Partnership for Peace, gjennom EAPC, Euro-Atlantic Partnership Council, og gjennom samarbeidet med Russland og Ukraina har NATO bidratt stort til å etablere en europeisk fredsordning, slik f.eks. den tidligere tyske forbundskansler Willy Brandt omtalte den. Tidlig i det 21. århundret er utfordringene større. I dag skal vi bidra til fred og kollektiv sikkerhet på det globale plan. I denne sammenheng er støtte til FN av stor betydning, slik at verdensorganisasjonen blir rede til å kunne håndtere dagens og morgendagens store utfordringer. I et slikt perspektiv blir ikke NATOs engasjement gjennom ISAF i Afghanistan det minste merkelig. Hovedutfordringen for NATO gjennom ISAF blir å bidra til langsiktig stabilitetsutvikling og stats- og nasjonsbygging i landet. Det skulle bare mangle at ikke Norge skulle yte et aktivt engasjement i Afghanistan. Å bidra til fred og forsoning i dette landet vil være en vesentlig lakmustest for NATO når det gjelder NATOs reelle evne til å kunne håndtere utfordringene utenfor det euroatlantiske området. Vi vet at dette engasjementet er langsiktig. I dag er utfordringen for NATO å bidra til at sentralregjeringen i Kabul får større kontroll over landet. Gjennom de såkalte Provincial Reconstruction Teams skal man bidra til at situasjonen i provinsene kommer under kontroll. At Norge får ledelsen av et av disse PRT-ene, er særlig gledelig, som også Marit Nybakk sa i sitt innlegg. En av utfordringene i så måte er hvordan en skal kunne begrense produksjonen og eksporten av narkotika, spesielt heroin, i dette landet. Den 31. mai i år vedtok ISAF å forsterke sin tilstedeværelse i Vest-Afghanistan. ISAF har tatt kommandoen over ytterligere to PRT-er, i provinsene Herat og Farah, og en såkalt Forward Support Base i Herat. Senere i sommer vil man etablere ytterligere to PRT-er, én i Chagcharan, hovedstaden i Ghor-provinsen, og én i Qal’eh, hovedstaden i Baghdis-provinsen. Igjen: Disse tiltakene vil forsterke NATOs evne til å bistå den afghanske regjeringen til å gjøre landet tryggere. I tillegg vil det bli sendt flere tropper til landet fra NATO i forbindelse med det forestående parlamentsvalget, som etter planen skal finne sted i september. I tillegg planlegger man fra NATOs side å sende tropper til Sør-Afghanistan senere i år. Målet med denne såkalte ekspansjonen av NATOs virksomhet i Afghanistan er å forsterke suvereniteten til den afghanske regjeringen, slik at den etter hvert får full kontroll over landet. I tillegg er det selvsagt et mål at Afghanistan skal bli et demokratisk land som respekterer menneskerettighetene til fulle. Steining er ikke et middel som vi ønsker å støtte. Jeg slutter meg helt til det som Marit Nybakk sa, at den norske regjering i meget tydelige ordelag gir uttrykk for hva den mener om den slags virksomhet – hvis det skulle være ordet for det. Slik det vestlige samfunn ser det, har det blitt en normativ plikt å bidra til fred og forsoning andre steder i verden der verdier som pluralisme, demokrati og respekt for menneskerettighetene blir opprettholdt. En normstyrt internasjonal orden basert på FN-paktens prinsipper er i denne sammenheng av vital betydning. I denne forbindelse vil jeg også benytte anledningen til å understreke den viktige sammenhengen mellom regionale organisasjoner og FN. Mens FN vil kunne gi regionale organisasjoner som NATO legitimitet, vil NATO på sin side bidra til at FN blir mer effektiv. Vi ser med andre ord et samspill mellom legitimitet og effektivitet, som jeg vil fremheve – til tider har det vært fraværende i den offentlige norske debatten og i forsvars- og sikkerhetspolitikken. Dette er også bakgrunnen for at det ikke lenger er noe motsetningsforhold mellom forsvar av eget territorium og bidrag til internasjonal innsats, selv om enkelte forsøker å konstruere et slikt motsetningsforhold. Målet med den norske forsvarsomstillingen har jo nettopp vært å omforme Forsvaret slik at det blir et effektivt og troverdig instrument til tjeneste for den norske stats vitale interesser, enten det er i Norges geografiske nærområder eller det er i områder som ligger geografisk langt unna oss. Nøkkelordene her har bl.a. vært fleksibilitet og mobilitet, der vi til fulle gjør oss nytte av den såkalte revolusjonen i militære anliggender, med utstrakt bruk av høyteknologi. Utvikling og anvendelse av presisjonsstyrte våpen er et nødvendig element i dette. Med disse forhold tatt i betraktning må vi også se og vurdere den amerikanske forhåndslagringen i Norge. Gjennom den kalde krigen hadde USA en unik posisjon som hovedgarantist for Norges sikkerhet og frihet. Samarbeidet omfattet forsterkningsforpliktelser overfor Norge i krise og krig, øvings- og treningsaktiviteter, amerikansk forhåndslagret materiell, etterretningssamarbeid og samarbeid om forsvarsmateriell. Dette har vært nært knyttet til USAs strategiske interesse for Norges nærområder i lys av den trusselen Sovjetunionens militærmakt representerte for NATO. USA har vært Norges sikkerhets- og forsvarspolitiske ankerfeste i hele etterkrigstiden. Det vil være tilfellet også i overskuelig fremtid. For å opprettholde USAs interesse for et nært sikkerhetspolitisk forhold til Norge, er det viktig at Norge viser sin relevans som alliert i en ny tid. Omstillingen av Forsvaret i dag må også vurderes i dette lyset. Dette krever på den ene side en fortsatt demonstrert vilje til å ivareta eget forsvar og egen suverenitetshevdelse. Det krever på den annen side vilje til å prioritere innsats i forhold til alliansens felles oppgaver, gjennom relevante og funksjonelle militære evner og styrker som på en fleksibel måte kan settes inn i internasjonale operasjoner. Også på denne bakgrunn er det av stor betydning at den norske omstillingsprosessen vurderes opp mot og forstås i lys av de store omstillingsprosessene som i dag foregår i NATO. Amerikanske styrker har lange tradisjoner med å øve i Norge. Gjennom de siste årtier er det regelmessig blitt gjennomført allierte øvelser i Norge, hvor amerikanske styrker gjennomgående har spilt en betydelig rolle. Det er viktig at øvelsesaktiviteten i Norge – som er enestående, og som ofte finner sted under ekstreme klimatiske forhold – videreføres i et betydelig omfang. De amerikanske militære forpliktelser overfor Norge utgjør en viktig dimensjon i norsk sikkerhets- og forsvarspolitikk. Kvaliteten av og volumet på forhåndslagring av amerikansk militært utstyr og bilaterale forsterkningsavtaler vil også i fremtiden være en indikator på troverdigheten av den sikkerhets- og forsvarspolitiske koblingen mellom USA og Norge gjennom NATO-alliansen.