Mange av dagens talere har snakket om de store mulighetene som ligger i våre nordområder, hvor vi i en klok balanse skal utnytte store petroleumsressurser i nær og god forståelse med fortsatt høsting fra Europas spisskammer. Det er faktisk det reneste hav i verden. Det er viktig at vi greier å få til denne sameksistensen som vil komme til å gi så store bidrag til norsk næringsliv og norsk økonomi i mange, mange årtier framover – ikke bare for Nord-Norge, men til glede for leverandørindustri og mange arbeidsplasser også sør i landet. Norsk offshoreteknologi er helt fremst i verden, og det vil den gjerne fortsette å være. Jeg vil gi honnør til Regjeringen for å ta viktige initiativ overfor vår store nabo i øst, men også kanskje spesielt til vår olje- og energiminister for hennes handlekraft for å fremme mulige prospektive områder for videre utvikling. Forventningen til den 19. utlysningsrunde er i denne sammenheng spennende. I resten av mitt innlegg vil jeg fokusere på en urovekkende trussel mot dette rike ressursområdet. Det dreier seg om lagring av gammelt atomavfall. Dessverre var en av konsekvensene av et feilslått politisk system i tidligere Sovjetunionen en fatal og mangelfull atomavfallspolitikk. I forbindelse med stortingsmeldingen om rent og rikt hav var energi- og miljøkomiteen på reise i Nordvest-Russland. Vi var bl.a. den første parlamentarikerdelegasjon som fikk anledning til å besøke Andrejevbukta hvor russerne har svært utilfredsstillende lagre av militært atomavfall, tilsvarende 5 000 Hiroshima-bomber. Bare 45 km fra vår grense er det altså lagret 21 000 brukte atomfuel-elementer i tre betongtanker som er i svært dårlig forfatning. Men her var kapasiteten fylt opp i 1996, og fra 1997 har containerne med brenselsceller vært lagret i friluft. I årene mellom 1982 og 1989 vet vi at det på grunn av manglende vedlikehold og frostskader lekket ut store mengder radioaktivt materiale til terrenget omkring, og fortsatt transporteres radioaktivt materiale via elven og ut i Litsafjorden. Enkelte har påpekt at Andrejevbukta antakelig er et av verdens farligste steder å oppholde seg. Det høres kanskje ut som reneste science fiction, men det er faktisk virkeligheten. Oppmerksomheten rundt utslippene av radioaktivt materiale fra dette området og trusselbildet som er overhengende, har forstummet helt i den fokuseringen som har vært på Sellafield-utslippene. Likevel har vi greid å få til et verdifullt samarbeid mellom Norge og Russland, hvor sittende regjering har tatt verdifulle initiativ for å realisere infrastruktur for å bidra til sikring og senere flytting av dette avfallet. Det er i dette perspektivet vi må se den uenigheten som fremkommer i komiteinnstillingen om flytting og mellomlagring av enorme mengder atomavfall, kontra gjenvinningsprosessering ved det nedslitte og umoderne anlegget i Majak i Sibir. Det arbeidet som Syse-regjeringen startet i dette området, må fortsette. Løsningene som velges, må være rasjonelle og praktiske. Forurensninger til hav og luft kjenner ingen landegrenser, og derfor er Regjeringens aktive holdning til samarbeid i dette området svært viktig. I erkjennelsen av både avhengighet av og sårbarheten i våre havområder er det positivt at Regjeringens nordområdemelding i all hovedsak samler et bredt politisk flertall bak seg.