Jeg vil også få takke utenriksministeren for den grundige redegjørelsen. Fremskrittspartiet forventer at Regjeringen reiser til Hongkong med stor vilje til løsning, og at man ikke lar seg styre av frykt for hva en ny avtale vil bety for landbruket. Vi føler at fokuset i WTO-forhandlingene fra norsk side har vært altfor stort på hvilke problemer norsk landbruk vil kunne møte, og altfor lite på hvilke muligheter som vil være der for norsk fiskeeksport. Vi registrerer også at landbruksministeren prisverdig er til stede her i dag, mens fiskeriministeren ikke har funnet anledning til å være her. Vår beskjed til utenriksministeren er derfor at han nå prioriterer fisk, da det for nasjonen som helhet, uten tvil, er der de største økonomiske interessene ligger. Det kan ikke være aktuell politikk å si nei til en avtale som er mindre god for norsk landbruk hvis det samtidig bremser norsk fiskeeksport. Et norsk veto må være utelukket, og jeg håper utenriksministeren kan bekrefte at dette ikke er norsk politikk. En avtale som innebærer at toll og statsstøtte i landbruket reduseres til f.eks. en tredjedel av dagens nivå, vil gi husholdningene en kjøpekraftgevinst på mellom 2 pst. og 5 pst., bl.a. på grunn av billigere mat. En avtale i Hongkong, eller i forlengelsen av Hongkong, vil altså være en gavepakke til norske forbrukere. Det negative bildet som tegnes av en mulig ny WTO-avtale, er derfor ikke riktig. Tvert imot vil det være svært positivt for Norge som helhet og for de aller fleste innbyggere. Det beste bidraget til å bekjempe fattigdom i verden er å liberalisere handelen, og da særlig for landbruksvarer. 29 OECD-land bruker 280 milliarder dollar i eksportstøtte hvert år. Med de pengene kunne man hvert eneste år sende mer enn 50 millioner kuer jorda rundt på forretningsklasse, og de kunne fått med seg lommepenger for å handle taxfree. Så mye bruker vi for å slå ut den tredje verdens viktigste næring, landbruket. Så hvis vi skal gjøre noe som betyr noe for de fleste land i den tredje verden, skal vi kjempe innbitt for å få en avtale i havn fortest mulig. Nå blir det sagt at flere u-land er opptatt av å beskytte eget landbruk. Selv om det etter min mening ikke er klokt, er det riktig at enkelte u-land mener dette. Det må allikevel ikke forhindre at vi i Europa og USA kan åpne opp våre markeder, for selv om u-land i denne sammenheng ikke alltid er av samme oppfatning, skal det godt gjøres å finne et land som ikke mener at tilgangen til våre markeder er viktig. I internasjonale medier presenteres Norge og Japan som verstinger når det gjelder skjerming av og støtte til nasjonalt landbruk. Norsk landbrukspolitikk var også utgangspunktet for en artikkel i Morgenblandet i sommer med tittelen «Norge – u-landenes dårligste venn». Vi vil be utenriksministeren arbeide for å endre dette. Og selv om Norge innen rammen av G10 har beveget seg i retning av friere handel og mindre støtte til landbruk, som utenriksministeren selv har beskrevet i dag, er det, slik vi oppfatter det, svært motvillig og under et press. Skal vi få en fortgang i forhandlingene og få i havn et resultat, som jeg tror de fleste er enige om er det overordnede viktige for verdenshandelen og utviklingen både i Norge og internasjonalt, må noen gå foran, og noen må endre sine posisjoner. Det er veldig små skritt som har vært gjort hittil. Her mener jeg Norge kan ha en rolle å spille ved å signalisere at vi setter viktigheten av å få i land en avtale øverst, og ved at vi er villige til å gjøre noen grep i så måte. La oss komme utviklingslandene i møte, la oss sette hensynet til fiskerinæringen øverst, og la oss gi norske forbrukere en skikkelig julegave.