Først og fremst vil jeg gi ros til Ine Marie Eriksen som tar opp et viktig, men også svært vanskelig tema. Jeg er enig med interpellanten: Her finnes det ikke kjappe og enkle svar. Barn som gruppe er sårbare i seg sjøl. Her snakker vi da i tillegg om ei gruppe med særskilte behov. Retten og plikten til opplæring ble lovfesta for 30 år siden i daværende lov om grunnskolen. Begrepet tilpassa opplæring kom også på dagsordenen. Den retten er blitt mer og mer forsterka, seinest ved ei lovendring i 2003. Av den totale elevgruppa fins det ei mindre gruppe barn og unge med spesielle opplæringsbehov. Dette er, som tidligere nevnt i dag, ei svært uensarta gruppe, som kan ha alt fra relativt enkle lese- og skrivevansker til tunge multiple funksjonsnedsettelser. Svært mange av disse elevene får tilbudet på nærskolen sin, og mange skoler lykkes med denne utfordringa. Men vi står altså igjen med ei lita gruppe som opplever store problemer i «ordinær» skole. Det er grunn til å se nærmere på dette. Disse elevene er fysisk integrert i skolen. Og i denne debatten er nettopp dette begrepet, integrert, brukt en rekke ganger. Men det er mye som tyder på at de ikke er inkludert. Og så er spørsmålet: Kan de bli det? I NOU 2003: 16, «I første rekke», står det bl.a.: «En inkluderende skole stiller store krav til skolen. Når en elev ikke fungerer, er spørsmålet: Hva er galt med skolen? I den tradisjonelle skolen har spørsmålet vært: Hva er galt med eleven?» Senterpartiet mener så definitivt at skolen må bli bedre rusta til å møte ulike elevgrupper ut fra elevens ståsted – ut fra elevens rettigheter og behov. Målet er et best mulig tilbud for den enkelte elev. Skolen skal være et tverrsnitt av hele samfunnet og også ruste barn og ungdom til å ta fatt på livet utafor. I en god offentlig skole må det i utgangspunktet være plass til alle. Men det vil koste, kompetanse koster. Jeg skal ikke påstå at jeg har fullstendig oversikt over den norske skolehverdagen, men det er vel en kjensgjerning at flere av de elevene som hadde trengt et pedagogisk skreddersydd opplegg, overlates til assistenter. Ut fra sine forutsetninger utfører sikkert assistentene en svært god jobb, men de har altså ikke relevant fagutdanning. Lærertetthet og gruppestørrelse er naturligvis viktige stikkord òg. For å kunne gi alle elever individuelle læringsplaner og oppfølging på sitt nivå er det nødvendig at læreren har kapasitet til virkelig å se den enkelte. Det kan fortone seg som ei uoverkommelig oppgave når ei stor elevgruppe rommer et bredt spenn i ferdigheter. Dette fordrer bl.a. at også lærerne tenker litt nytt. For eksempel kunne nok flere være tydeligere på å se elevens sterke sider og utvikle og bygge videre på dem. Kanskje kunne det virke positivt inn på elever med atferdsproblemer. Og så til det jeg føler ligger implisitt i interpellasjonen, og som har vært oppe i ulike media: Bør alle elever gå i nærskolen? Det må være den absolutte hovedregel. Skole og samfunn må bestrebe seg på å legge forholdene til rette slik at det er plass til alle. Så må vi kanskje erkjenne at i noen svært få tilfeller klarer ikke den ordinære skolen å gi et verdig tilbud. For i tillegg til læring må vi vektlegge livskvalitet i skolen. For de få som ikke opplever noen glede eller føler noen form for livskvalitet i skolen, må alternative tilbud være riktig. Det er betryggende å høre en varmhjertet statsråd som er opptatt av denne problematikken. Og det er viktig at vi får ei brei evaluering av Kunnskapsløftet.