Initiativet som jeg har tatt gjennom denne interpellasjonen, bygger på noe så bra i norsk politikk som at man samler seg på tvers av alle skillelinjer for å løfte sammen. Det var slik indre øst-satsingen ble til. Den ble til i en avtale mellom et borgerlig byråd i Oslo og Kjell Opseth som arbeiderpartistatsråd før valget i 1997. Senere har hele indre øst-satsingen blitt videreført med skiftende regjeringer – først Bondevik I-regjeringen, så Stoltenbergs regjering, så Bondevik II-regjeringen, og det har fortsatt. Satsingen har bygd på at det i en storby som Oslo av og til er utfordringer som er så omfattende at man i tillegg til det som skjer via det kommunale ansvar, og i tillegg til det som skjer via det statlige ansvar, f.eks. en intelligent og klok arbeidsmarkedspolitikk, må ha vilje til å løfte noe spesielt. Indre øst-satsingen er uttrykk for noe så bra i norsk politikk og politisk tradisjon som spleis og dugnad, og at man prøver å gjøre hverandre ikke mindre, men litt større. Det har vært bygd på den enkle, men kloke forutsetning at de som holder til lokalt, ofte vet hvor skoen trykker – og de finner fram til gode tiltak. Indre øst-tiltakene har jeg selv møtt og sett som Oslo-borger, som bystyrerepresentant, som stortingsrepresentant og som statsråd vandrende i byen, både i form av fysisk utbedring, og også i form av miljøarbeidere og voksenpersoner i skoler. Jeg har sett det på Sandaker videregående skole i Oslo, på Elvebakken, på Lakkegata og mange forskjellige steder. Jeg har sett hvordan dette har gjort en forskjell i hverdagen, der kloke tiltak, utført av mennesker som gjør sin normale jobb, har virket forsterkende og bra. Derfor vil jeg si at selv om vi på ingen måte kan si at vi er ferdig med en storbys utvikling – for det blir man jo aldri så lenge livet lever og byen utvikler seg, det er dynamikk i det – og selv om vi heller ikke er ferdig med integrering, er det oppnådd positive resultater med indre øst-satsingen. Så har det også samtidig vært slik at parallelt med dette har det vært en debatt som jeg ser på som udelt positiv. Det er debatten om å få til en parallell tenkning, men med noen andre utfordringer for Groruddalen i Oslo – igjen en svært konstruktiv og riktig tenkning, som jeg vet at det arbeides aktivt med. I denne situasjonen har jeg i denne interpellasjonen funnet grunn til å rette søkelyset mot Oslo sør, nærmere bestemt bydel Søndre Nordstrand. Det har noen håndfaste og praktiske trekk ved seg som det kanskje kan være grunn til å minne om først. Før det første er Søndre Nordstrand av de bydeler i Oslo som har hatt den største befolkningstilveksten de siste ti årene. Det er også Oslos yngste bydel. Det er den bydelen som har den høyeste andel minoritetsspråklige – over 40 pst. – i Oslo, der hovedvekten kommer fra ikke-vestlige land. Samtidig er det en bydel med mye trangboddhet. Det er et utdanningsnivå som er lavere enn gjennomsnittet for Oslo, og det er betydelig arbeidsledighet. Som borger i Oslo, og i ulike roller som borger, både som uvalgt borger, som valgt borger og bystyrerepresentant, som valgt borger og stortingsrepresentant, og som valgt borger ved å ha det tillitsverv det er å være statsråd i en regjering for alle norske borgere, har jeg opplevd hvordan ildsjeler i Søndre Nordstrand har jobbet aktivt for å skape gode miljøer. Men jeg har også opplevd tragediene, som alle andre har opplevd når det har skjedd forferdelige ting blant ungdom, med drap. Det som samtidig har tent håp, engasjement og lys hos meg, er å se hvordan folk kan skape gode tiltak i form av tiltak i nærmiljøet som er OK, der ungdom kan møtes på like fot, og der de f.eks. kan ta det ut i ulike idrettsarter, noen av dem helt fremmede for meg med min norske oppvekst, men likevel vanvittig ålreit. Jeg har sett hvordan man har brukt kloke voksenkontakter i et skolemiljø som skal ha ros for å satse enormt bra i denne store byen, men som antagelig må sørge litt over at man nesten aldri blir gjenstand for nasjonal refleksjon og debatt, og verken får ros eller utfordring. Det er i den situasjonen at jeg ser alle de tiltakene som her er reist. Når jeg har valgt interpellasjonens form, er det med omhu. Jeg har valgt interpellasjonens form for å ha en dialog med Regjeringen; jeg er en løsningsorientert politiker, og jeg ønsker å se at man kan få til løsninger. Hvis jeg skulle vært mye mer spiss, ville jeg ha valgt et såkalt Dokument nr. 8-forslag. Jeg har valgt ikke å gjøre det. Jeg har respekt for en statsråd i en budsjettprosess. Men jeg vet også at da Oslo bystyre behandlet sitt budsjett for inneværende år, ble et forslag fra dem som la fram budsjettet, nemlig byrådspartiene Høyre og Fremskrittspartiet, i samarbeid med Venstre og Kristelig Folkeparti vedtatt enstemmig i bystyret. Forslaget gikk ut på at byrådet burde få til en god dialog med Regjeringen for å finne fram til en satsing også i Oslo sør, i slekt med de tanker som jeg nå har presentert og skissert. Jeg skal ikke gå inn på tall, annet enn å illustrere hva jeg selv oppfatter som rimelig hvis man nå til sammen regner med å bruke ca. en milliard på indre øst. Det jeg ønsker å slåss for, men som det ikke helt trenger å være enighet om, er å gå for halvannen milliard over ti år i Groruddalen. 50 millioner kr pr. år i ti år på Søndre Nordstrand vil bety en viktig forskjell – altså halvt om halvt fra stat og kommune, 25 millioner fra hver. Det er viktige penger for dem som bor der. Jeg har lyst til å trekke inn i slutten av mitt innlegg i interpellasjonen at vi lever i en storby som Oslo, som er en sammensatt og flott by, med variert kultur, og med det største minoritetsspråklige innslaget i Norge – en by som mange ganger har avvist å se trangsynt på folk. Vi hadde en ganske skarp debatt i denne byen i sin tid om et såkalt innvandringsregnskap. Det var et solid flertall som avviste det. Vi har hatt debatter også i Oslo som viser at det har vært mulig å skape dialoger, f.eks. mellom majoritetsbefolkning og minoritetsbefolking. Vi har ikke minst i de senere månedene i forbindelse med debatten om Muhammed-karikaturene sett at det har vært mulig å skape dialogplattformer. Så liker jeg å tenke at Norge er best når vi opptrer realt, uavhengig av hva vi heter, hvor vi bor, og hvordan vi ser ut. Det å være real er at man har en fair sjanse når man skal søke jobb. Det å være real er at barn og ungdom i en oppvekstfase får de beste muligheter for å ha det bra, og at de får den beste muligheten for å ha det bra i skolen. På dette grunnlag har jeg formet interpellasjonen til Regjeringen ved inkluderingsministeren, for jeg synes at det er rett statsråd med rett tittel. Inkludering omfatter oss alle, uansett hvem vi er, og hva vi er. Vi stiller likt da. Vi stiller ikke med noen spesielle fortrinn, men vi blir tatt på alvor uansett hvem vi er. Jeg har valgt å stille spørsmålet om statsråden på vegne av Regjeringen er åpen for å gå i en dialog med Oslo kommune, ut fra den tenkning som jeg har skissert i denne interpellasjonen, som bygger på de utmerkede vurderinger og praktiske resultater som vi har sett med satsingen i indre øst.