Det er helt åpenbart at det viktigste virkemiddelet fra politisk hold er å sørge for at færrest mulig personer blir rusmiddelmisbrukere. Det er det som hele tiden må være vår fokusering. Problemet i denne saken er at noen personer til enhver tid vil komme i den situasjonen at de blir nettopp rusmiddelmisbrukere. Riksrevisjonens påpekinger i denne saken ville vært rimelig deprimerende lesning hvis jeg ikke hadde visst at det her har skjedd ting i ettertid. Det er en rekke forskjellige påpekninger i rapporten som vi må ta alvorlig. Det kan bl.a. nevnes at det i rapporten framkommer at en tredjedel av kommunene ikke har en helhetlig rusmiddelpolitisk handlingsplan som omhandler oppfølging av rusmiddelmisbrukerne. De aller fleste kommunene har rusmiddelplaner om hvordan de skal takle dette, men man glemmer i stor grad selve misbrukeren i dette, og oppfølgingen av misbrukeren. Videre er det særdeles betenkelig at det blir påpekt at saksbehandlingsverktøyet, sosialtjenesten, i hovedsak er knyttet til økonomisk rapportering på sosialområdet, og ikke tilrettelagt for rapportering og oppfølging av rusmiddelmisbrukeren. Så er spørsmålet: Hvor skal vi ha fokuset? Fokuseringen må jo være på individet, misbrukeren, og på oppfølging av misbrukeren. Den økonomiske rapporteringen er viktig, men det løser ikke problemet for den personen som står midt oppe i problemstillingen. Videre viser man til at saksmappegjennomgangen viser at det er mangelfull dokumentasjon i journalnotatene og saksmappene i den kommunale sosialtjenesten. Dette er også et varsku. Hvordan skal man klare å følge opp den enkelte og lage individuelle planer når man vet at det er mangelfull dokumentasjon i selve saksmappen? Et annet tema som det påpekes har stor viktighet, er LAR-området. Da er det særlig interessant å legge merke til den tiden det tar fra ønsket om å bli knyttet til LAR-prosjektet og fram til en eventuell søknad sendes eller en vurdering foreligger. Den tiden det tar, synes å være urimelig lang. Den er så lang at det dessverre er grunn til å frykte at en del faller fra underveis, før de overhodet får søknaden sin vurdert. Kanskje det aller viktigste knyttet til rapporten når det gjelder det som har med LAR å gjøre, er det spørsmålet som Riksrevisjonen stiller, om LAR-søkerne får en likeverdig behandling. Man setter også spørsmålstegn ved hvordan disse søknadene blir behandlet. Sendes søknaden fortløpende, eller sender man søknaden når man vet at det er ledig kapasitet, slik at man bl.a. kan unngå køsystemet? Det er grunn til å fokusere på det som har med likeverdig behandling å gjøre, også knyttet til disse søknadene, for her kommer vi også inn på at det er enkeltmenneskets rettighet å bli vurdert på lik linje som er det viktige. Videre ser man at det i en fjerdedel av sakene ikke foreligger noen dokumentasjon på at klienten har fått tildelt nærmiljøtiltak under LAR. Det er kanskje det desidert viktigste. Det er jo det man har etterspurt gang etter gang. Hva skjer når en person kommer inn under LAR-systemet? Vi kan ikke bare glemme dem selv om de har fått legemiddelassistert rehabilitering. Det er jo nettopp det at nærmiljøet da skal fange dem opp, som gjør at de kanskje i neste omgang kan bli rusfrie og komme seg ut av hele problematikken. Man viser også til at kompetansesentrene ikke har hatt en tilstrekkelig aktiv rolle overfor sosialtjenestene i kommunene. Det er også påpekt fra komiteens side. Det er også veldig viktig, for hvis man ikke har den aktive rollen overfor kommunene – det er jo tross alt der mye av kompetansen ligger – vil ikke den enkelte lille kommune kunne inneha den kompetansen som skal til for å iverksette de rette tiltakene. Dermed får heller ikke klientene den hjelpen de har krav på. Det er også interessant, det som ble sagt, at man ikke trenger det forslaget som Fremskrittspartiet har fremmet knyttet til veiledninger og modeller. Da er det grunn til å legge merke til hva Riksrevisjonen ber departementet om å gjøre. Det står i Riksrevisjonens rapport at Riksrevisjonen ber departementet «ta et initiativ til at det utvikles veiledninger, verktøy og modeller» når det gjelder dette. Ja, det er mulig departementet sier at man vil gjøre det, men allikevel ønsker vi å fremme dette forslaget her i dag, nettopp for å være sikre på at signalene blir gitt også fra denne sal, at Stortinget sender det signalet at dette må gjøres. Hva har vi lært i denne perioden? Undersøkelsen går fra 1998 til 2003, eller inn mot våren 2004, gjennom disse intervjuundersøkelsene. Har vi gjort noe i denne perioden? Ja, vi har fått rusreformen. Man har bevilget mer penger til LAR-tiltak, man har gitt en rett til individuell plan. Men blir det fulgt? De som jobber på dette feltet til daglig, får stadig rapporter om at man ikke er på plass når det gjelder den individuelle plan. Det er ikke alle som får det. Vi vet også at det er lange køer knyttet til hvorvidt man kommer innenfor LAR-systemet. Vi vet det er lang saksbehandlingstid. Det kanskje viktigste tiltaket vi kunne ha kommet med, har Stortinget unnlatt å innføre. Det hadde vært å innlemme sosialetaten, sammen med arbeidsmarkeds- og trygdeetaten, i NAV-systemet. Men isteden har man valgt å la sosialetaten ligge utenfor, men gå inn for en samlokalisering. Det er ikke det samme med samlokalisering og innlemming. Det vil da være flere personer som skal treffe beslutninger. Dette vil også gå ut over rusmiddelmisbrukerne. Jeg håper virkelig at de signalene som er gitt fra regjeringspartiene, blir fulgt opp, fordi rusmiddelmisbrukerne – jeg snakker veldig mye om den gruppen – sitter nederst ved bordet. Jeg frykter at de fortsatt sitter nederst ved bordet. Vi har en lang vei å gå, og vi må ta dette på alvor, nettopp av hensyn til disse personene. Skal vi få til det, må vi lære av den rapporten som Riksrevisjonen har kommet med. Vi må lære å ha fokus på individet, og hvordan man blir fulgt opp i kommunen, for det er ute i kommunene disse personene er avhengige av å få den hjelpen de har behov for i det daglige. Det er der man er helt nødt til å ha fokus på at når en person blir skrevet ut fra en institusjon etter å ha vært til avvenning og rehabilitering, skal vedkommende ut i samfunnet igjen. Og det er da man trenger et støtteapparat for å hjelpe seg i prosessen videre. Det hjelper ikke da bare å vise til de 5,7–5,9 milliardene som man har gitt til kommunene. Jeg skal ikke konkretisere hvorvidt de snart må være brukt opp eller ikke, men det er i hvert fall viktig at vi nå har fokus på rusmiddelmisbruken, individet bak og de tiltakene som skal gis i kommunen. Derfor vil jeg med dette fremme vårt forslag som er inntatt i innstillingen, og håper at Stortinget kan stemme for det. Da har i hvert fall også denne salen gitt et signal til Regjeringen om at man ønsker å få disse tingene på plass.