For et par dager siden så jeg dokumentarprogrammet «Vårt dagliga bröd» på svensk TV2, et program om den indiske kvinnen Vandana Shiva – kvinnen med tilnavnet «The Green Killer», som fører en utrettelig kamp for retten til egen matproduksjon for den indiske landsbygda – og om hennes kamp mot flernasjonale matprodusenters patentering av verdifulle kornsorter i hennes hjemland. Hun hadde nettopp vunnet en viktig seier i og med at EU trakk tilbake patentrettighetene på glutenfattig hvete fra matgiganten Monsanto. Vandana Shiva representerer de nye selvstendige og aktive kvinnene i flere av landene i sør, og viser hvor viktig det er å slutte opp om kvinnenettverk og lokalt likestillingsarbeid. Samtidig understreker historien om Vandana Shivas arbeid den røde tråden i utviklingsministerens grundige redegjørelse, nemlig: Utviklingspolitikk er ikke bare bistand, selv om det er det også. Å bidra til fred, arbeidsplasser, matproduksjon og -distribusjon og til infrastruktur er like viktig. Dette er både det internasjonale samfunnets ansvar og en plikt for lokale og nasjonale myndigheter å sørge for.Nødhjelp er nødvendig under sultkatastrofer, men politikk er viktigere – det å skape et varig grunnlag for at folk har mat, ganske enkelt. Et lands myndigheter har et ansvar for at innbyggerne har den maten de trenger. Det dreier seg om «good governance» i vid forstand. Samtidig dreier dette seg om internasjonal rettferdighet, internasjonal fordelingspolitikk – en verdensorden der vi har en global utviklingspolitikk, slik vi selv bygde det norske velferdssamfunnet gjennom hele det forrige århundret. Den ekstreme fattigdommen er vår tids største menneskerettighetsutfordring, og jeg mener menneskerettighetsutfordring. Rettighetsperspektivet står sentralt, slik det også er slått fast av et bredt stortingsflertall ved behandlingen av både utviklingsmeldingen i 2005 og globaliseringsmeldingen i 2004. Vi må i vår utviklingspolitikk legge avgjørende vekt på tusenårsmålene vedtatt av FNs hovedforsamling i september 2002. De forplikter medlemslandene når det gjelder miljø, fred, sikkerhet, utvikling, fattigdomsbekjempelse, menneskerettigheter, demokrati og godt styresett. Det mest kjente målet er å halvere fattigdommen, den andelen mennesker som lever på under en dollar pr. dag, innen 2015. Det er et vanskelig mål. Det kan kanskje ikke nås innen 2015, men det er mulig å oppnå betydelige forbedringer. Målenes definisjon er for øvrig satt så lavt at milliarder av mennesker som vi i dagligtale refererer til som svært fattige, faller utenfor. Men som statsråden understreket: Hvis denne generasjonen ikke avskaffer fattigdom, er det ikke fordi vi ikke kan, men det er fordi vi ikke vil nok. En av utfordringene våre er, som også statsråden nevnte: Selv om vi primært må ha særlig fokus på MUL-landene, spesielt i Afrika, er det viktig å være klar over at de store masser av fattige faktisk finnes i mellominntektsland, bl.a. i Latin-Amerika. Dette er en utviklingspolitisk utfordring ikke bare for det enkelte land, men også for verdenssamfunnet. Utviklingspolitikken må være en integrert del av vår utenrikspolitikk. Utenriksministeren lanserte i sin redegjørelse 8. februar en ny politikk overfor Afrika: Det er tid for å tenke nytt og strategisk om holdninger til hele kontinentet.Norge trenger en fornyet Afrika-politikk som kan se utvikling og utenrikspolitikk i sammenheng.Vi trenger strategiske allianser også med afrikanske land. Vi må søke et utenrikspolitisk samarbeid med afrikanske land og institusjoner både om afrikanske og andre internasjonale spørsmål, f.eks. olje, energi, WTO og konfliktløsning, og vi må ha fokus på økt kontakt både med Den afrikanske union og afrikanske land. Leder for Den afrikanske unions kommisjon, Alpha Ouman Konaré, hadde nylig møter både med regjeringsmedlemmer og med utenrikskomiteen. Sudan, både bistand og FN-styrker, stod på dagsordenen, men også utviklingen i Zimbabwe, i Kenya og på Afrikas Horn, og selvfølgelig Den afrikanske unions kapasitet for konfliktløsning og fred. For en tid tilbake hadde vi møte med parlamentarikere fra São Tomé. De får nå norsk bistand under programmet «Oil for Development», for å sikre at oljefunnene kommer de brede befolkningsgrupper til gode, og for å bygge opp en oljeadministrasjon som hindrer mektig mafia i å slå kloa i oljeinntektene. Energi er en av hovedprioriteringene i vår bistandspolitikk. Her har vi kompetanse, her har vi noe å bidra med. I tillegg til det lille landet São Tomé vil jeg nevne store deler av Vest-Afrika, men også land som Sudan og Tsjad som aktuelle samarbeidspartnere. Utviklingspolitikk er også en del av vår sikkerhetspolitikk. Derfor er det sammenheng mellom vår bistand til Afghanistan og vår deltakelse i ISAF-styrken. Vi bidrar til bygging av landet, vi driver nødhjelp, bistår med sikkerhet og prøver å gi afghanske bønder alternativer til narkotikaproduksjon. Slik bekjemper vi også terrorisme og heroinimport til Europa. Når utenlandske sexslaver selger kroppene sine rett utenfor dette huset, og trafficking nå er inntektskilde nr. 2 til internasjonal mafia, er det både en viktig sikkerhetspolitisk sak og et spørsmål om utvikling i de landene de rekrutterer fra. Det forplikter oss. Målet om 1 pst. av bruttonasjonalinntekten til bistand er viktig, men det må ikke være det eneste vi diskuterer. Vi må i mye større grad ta en politisk debatt om – og legge føringer for – innretningen på innholdet i bistanden. Bare økningen i BNI fra et år til et annet gir oss over 1 milliard kr ekstra å rutte med til bistandsprosjekter. Vi må ha en mening om hvordan den milliarden skal brukes, og hva slags hjelpeapparat vi kanaliserer pengene gjennom. Vi må konsentrere innsatsen der vi er best, der vår ekspertise er udiskutabel. Vi må vite at vår innsats gjør en forskjell. Jeg slutter meg til statsrådens hovedfokus på energi, kvinner, fred/forsoning og miljø, som områder vi har kompetanse på, i tillegg til å utvikle småindustri og handel og bruke mikrokreditter bl.a. til å formalisere den uformelle sektoren. Norad har lagt fram en strategi for å følge bistandspengene helt fram. Det er positivt. Så er jeg veldig glad for at statsråden varsler en begrepsgjennomgang, både for å få kartet til å stemme med terrenget og for å ha de riktige styringsredskapene. De fem største mottakerne av norsk bistand i bredden er i dag Afghanistan, Mosambik, Tanzania, Sudan og Palestina. Bare to av dem er hovedsamarbeidsland. Sudan har ikke engang status som samarbeidsland. Her trengs det opprydding. Jeg synes også vi skal se nærmere på hvordan vi kan bruke regionbevilgningene. Skal de gå til intern utvikling i enkelte regioner, f.eks. i Afrika? Mitt inntrykk i dag er at regionbevilgningene brukes omtrent på samme måten som vår bilaterale bistand. Konsentrasjon må både være geografisk og dreie seg om områder vi er gode på. Slik kan vi få utviklingseffekt ut av de midlene som vi bruker. I tråd med Soria Moria-erklæringen må vi ha et hovedfokus på FN, også som lokalt redskap i utviklingsarbeidet. En del av reformarbeidet i FN har vært å opprette UN Resident Coordinator i det enkelte mottakerland, ofte i regi av UNDP. Dette koordineringsarbeidet må videreføres og forsterkes. Det er også viktig at vi får et nærmere samarbeid mellom FN og Verdensbanken, der FN i større grad legger premissene for bankens prioriteringer. Jeg vil for øvrig be statsråden ta et initiativ for å kontakte europeiske land med tanke på å bygge en enhet foran Verdensbankens møte i september, for å understreke den trenden vi har sett i banken over tid, en endring av de kravene som er stilt til utviklingsland ved lån eller sletting av gjeld. Helt til slutt: Når vi ønsker at flere bistandspenger kanaliseres gjennom FN-systemet, er det også fordi vi mener at FNs utviklingsprogram og andre FN-organer får bistanden fram, og at de er der hvor andre ikke når fram.