Tidligere regjeringer har lagt fram omfattende langtidsprogram med forslag til satsinger og reformer på en rekke områder. I dag behandler Stortinget det dokumentet som den sittende regjeringen har kalt perspektivmeldingen, der mulige utviklingsretninger for det norske samfunnet skisseres for flere tiår framover, men der de politiske satsingene er fraværende. Man kan selvfølgelig spekulere litt om hvorfor Regjeringen har valgt en slik modell. Kanskje ble det for vanskelig for regjeringspartiene å samle seg om en klar og tydelig kurs framover? Veksten i norsk økonomi er god. Med høy inntektsvekst og lav rente stimuleres det private forbruk og boliginvesteringer. Når regjeringspartiene, nå anført av Høyre, går inn for ytterligere store skattelettelser, vil dette stimulere til enda større økning i det private forbruk, mens rommet for offentlig konsum og investeringer blir begrenset. I framskrivningen i meldingen vises det til at den gjennomsnittlige veksten i privat konsum og boliginvesteringer blir på 3,1 pst. fram til 2010, mens tilsvarende tall for offentlig etterspørsel er 1,4 pst. En slik ubalanse i veksten er etter vår oppfatning ikke ønskelig, og Arbeiderpartiet mener derfor det er galt å stimulere denne utviklingen gjennom ytterligere store skattelettelser. Analysene i perspektivmeldingen tilsier at hvis den økonomiske veksten fortsetter, vil forbruk og produksjon pr. innbygger være betydelig høyere i 2060 enn i dag. Det avgjørende for samfunnsutviklingen er imidlertid hvordan vi velger å bruke de økte ressursene og mulighetene som det norske samfunnet vil ha framover. Arbeiderpartiet mener at de økte mulighetene må brukes til å styrke verdiskapingen og sysselsettingen i alle deler av landet, og til å styrke samfunnets evne til å sikre alle tilgang til gode velferdsordninger, som utdanning, barnehager, omsorg og helse. Da skaper vi et rettferdig, trygt og produktivt samfunn, fordi det legges til rette for at alle kan delta aktivt i verdiskapingen, og vi kan unngå den situasjonen som analysene peker mot, med en sterk underfinansiering av fellesoppgavene i framtiden. I innstillingen til perspektivmeldingen har Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet skrevet seg sammen på en rekke områder. De tre partiene er enige om at det trengs en ny kurs, en ny politikk i Norge. De tre partiene er enige om at målet for politikken er et rettferdig samfunn med arbeid til alle, med like muligheter til utdanning og trygghet for omsorg og helsetilbud når man trenger det. Vi mener at dette best kan oppnås gjennom å styrke fellesskapet og fellesskapets muligheter til å løse sentrale velferdsoppgaver. Arbeidskraften i Norge er vår aller viktigste nasjonale ressurs. Den utgjør 85 pst. av nasjonalformuen. En stor og viktig politisk utfordring for Norge i framtiden er hvordan vi best kan stimulere til økt arbeidsinnsats. I dag er det slik at arbeidslivet for svært mange oppleves som stadig tøffere, og de som har redusert arbeidsevne, står i fare for å støtes ut. Under den sittende regjering har så mye som 100 000 flere blitt varig støtt ut av det ordinære arbeidsmarkedet. Det trengs etter vår oppfatning en helt annen satsing på et inkluderende arbeidsliv, og en god seniorpolitikk vil være avgjørende for om vi skal klare å mobilisere de arbeidskraftressursene som framtiden vil trenge. På en rekke områder og sektorer i samfunnet vil det om noen tiår faktisk være et skrikende behov for arbeidskraft. Regjeringen undervurderer verdien av et inkluderende arbeidsliv. Etter min oppfatning undervurderer de også det positive bidraget til arbeidsmarkedet som gode arbeidstakerrettigheter utgjør. Vi ønsker å opprettholde arbeidstakernes rettigheter i sykelønnsordningen, og vi går imot økt adgang til midlertidige ansettelser. Dette er begge områder der den sittende regjering ønsker å undergrave viktige arbeidstakerrettigheter. I fellesmerknadene går Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet inn for å skjerpe kampen mot ledigheten. Det vil vi gjøre både gjennom en mer aktiv næringspolitikk og gjennom en mer aktiv arbeidsmarkedspolitikk. Det framgår av våre felles merknader at vi også vil innføre en ungdomsgaranti som skal sikre alle under 25 år rett til arbeid, utdanning eller arbeidsmarkedstiltak. Jeg vil understreke at langsiktig satsing på forskning og utdanning er avgjørende for å trygge grunnlaget for norsk verdiskaping og velstandsutvikling. Det er ikke slik som foregående taler pekte på, at Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet alene er opptatt av omfanget av offentlig sektor. Tvert imot, vi er også meget opptatt av hvordan man skal stimulere til verdiskaping og derigjennom styrke grunnlaget for velferden. Vi må øke forskningsinnsatsen i Norge, og det må vi gjøre til minst OECD-nivå. Vi må øke støtten til næringsutvikling gjennom Innovasjon Norge, SIVA og de regionale utviklingsmidlene. Staten må våge å ville være en aktiv bidragsyter i dette. I internasjonale sammenlikninger framgår det at land som de nordiske, med relativt høyt skattenivå og gode velferdsordninger, også gjør det godt når det gjelder produktivitet, vekst og sysselsetting. Det er derfor ikke noen motsetning, slik det høres ut, spesielt når vi hørte på foregående taler, mellom det å ha et relativt høyt skattenivå – og gjennom det også gode fellesfinansierte velferdsordninger – og et velfungerende næringsliv. I forhold til våre naboland er faktisk også det norske skattenivået konkurransedyktig. Dette fikk vi senest presentert i Aftenposten på søndag, der det ble referert til en OECD-undersøkelse om skattenivået i ulike europeiske land. Kommunene har i dag ansvaret for svært mye av velferdsproduksjonen her i landet. I dag sliter de fleste kommunene med altfor lave inntekter i forhold til de oppgavene de er tildelt. Det er derfor viktig å erkjenne at god kvalitet i skolen og en god eldreomsorg koster. Vi vil derfor gå inn for at kommunenes frie inntekter må øke, og vi vil utarbeide en helhetlig plan for å rette opp den økonomiske ubalansen som i dag eksisterer i Kommune-Norge. Behovene innenfor helse- og sykehussektoren kommer uten tvil til å øke i årene som kommer. Det henger sammen med både befolkningsutviklingen og den medisinske utviklingen, som stadig gir nye behandlingsmuligheter. Vi mener at Norge bør ha råd til å ha et helsevesen som sikrer alle behandling av god kvalitet og uten lang ventetid. Vi mener også at sykehustilbudet skal være desentralisert, og at føde- og akuttavdelinger ikke skal legges ned av økonomiske grunner. Vi ønsker altså ikke en økonomisk styring av helsevesenet som tvinger fram strukturendringer og sykehusnedleggelser som vi ellers ikke ville gått inn for. Sykehusene må sikres økonomiske rammer som gjør det mulig for dem å nå de politiske mål som vi setter for helsevesenet vårt. Perspektivmeldingen, som vi behandler i dag, har på mange måter blitt som et hopp der vi har et flott tilløp, men så kommer det ikke noe hopp. Det ble altså bråstopp på hoppkanten. Eller vi kan også si det slik: Dette er perspektiver der politikken mangler. Regjeringen har skissert perspektiver for mulige utviklingsbaner framover, men har ikke presentert sine løsninger, sine politiske svar, for Stortinget – utover det som etter min oppfatning også preger denne meldingen: Den skaper et inntrykk av at framtiden blir tung og vanskelig, og det antydes at nye skattelettelser, mer privatisering og mer egenbetaling er nødvendige veier å gå framover. Når Regjeringen fremmer et slikt dokument for Stortinget, burde det også vært gitt klare politiske svar og klare politiske prioriteringer for framtiden, men det er altså mer eller mindre fraværende. I innstillingen har Arbeiderpartiet, sammen med Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet, vist til hvordan vi vil bruke noen av de mulighetene som det norske samfunnet vil stå overfor i framtiden. Vekstmulighetene i økonomien må sikre verdiskaping og sysselsetting i hele landet, og det må bidra til å styrke fellesskapsløsningene, ikke svekke dem, slik den nåværende regjering faktisk bidrar til.