Først en kommentar til representanten Lund Bergo, som har frekkhetens nådegave angående vårt Dokument nr. 8-forslag om tollgrensen på netthandel. Jeg viser til hva de rød-grønne sa før valget: Avgiftspolitisk talsmann i Arbeiderpartiet Svein Roald Hansen sa til Dagbladet at den nåværende 200-kronersgrensen er altfor lav, og at partiet ville foreslå en økning av tollgrensen til 1 000 kr hvis de kom i posisjon. Senterpartiets medlem i finanskomiteen, Morten Lund, sa til Dagbladet at dagens grense er meningsløs, bl.a. på grunn av det økte papirarbeidet ved en så lav grense. Han la til at han syntes at Fremskrittspartiets foreslåtte grense på 1 000 kr kunne virke rimelig. Finanspolitisk rådgiver i SV, Bernt Sverre Mehammer, sa at de var positive til å øke beløpsgrensen, men ville ikke tallfeste hvor positive de var. Så mye for valgløftene. Men nå er valget over, og stemmene innkassert. Flere representanter fra regjeringspartiene har i dag fra denne talerstolen klaget over at veksten i offentlig sektor har vært lavere enn veksten i privat sektor. Konklusjonen disse da har trukket, er at nå er det det offentliges tur til å vokse, slik at man kan ta igjen det tapte. Ikke minst SVs finanspolitiske talsperson, Heikki Holmås, fokuserte på dette i sitt innlegg. Ikke vet jeg hvilke skoler som lærer sine elever slike selvmotsigende økonomiske teorier, men egnet til drøftelse rundt statsbudsjettet er de i alle fall ikke. Hele poenget med den sterke veksten i privat sektor er at behovet for vekst i det offentlige reduseres. Jo flere mennesker som engasjeres i verdiskapende arbeid i privat sektor, desto flere mennesker vil være netto bidragsytere til de offentlige budsjetter. Jo flere bransjer, bedrifter og enkeltmennesker som gjør seg uavhengig av offentlige støtteordninger, subsidier og overføringer, jo mer offentlig velferd blir det mulig for oss å fordele på dem som virkelig trenger det. Med andre ord: En privat økonomi i vekst fjerner behovet for og omfanget av enkelte offentlige velferdsytelser og gjør at veksten i offentlig sektor kan reduseres. Å påstå at vekstratene i offentlig og privat sektor skal være parallelle størrelser, vitner om en total mangel på kjennskap til de makroøkonomiske sammenhenger. Hver tolvte krone i forslaget til statsbudsjett er en oljekrone, uttalte finansministeren da hun fremla Regjeringens tilleggsproposisjon 10. november. De av oss som har noe større problemer enn finansministeren med å se forskjellen på en krone generert i petroleumssektoren og en krone generert la oss si i møbelindustrien, undrer på hvilken relevans en slik opplysning har. Ved henvendelse til Finansdepartementet får vi opplyst at det beregnes på denne måten fordi olje og gass er ikke-fornybare ressurser. Ja vel, men hva da med all næringsvirksomheten som har kommet som en konsekvens av olje- og gassforekomstene? Bør ikke også slik virksomhet inkluderes i dette regnestykket? Når oljen og gassen er borte, forsvinner jo behovet for svært mye av leverandørindustrien, og ikke minst behovet for relaterte tjenester innenfor bank og forsikring. Restaurantnæringen vil videre få seg en nedtur, antall overnattinger på hoteller vil gå ned. Hvem skal betale regningen når Stavanger-folk skal klippe håret på hverandre? Ja, nesten enhver aktivitet vil oppleve nedgang som en konsekvens av en avsluttet petroleumsvirksomhet. Men slike økonomiske sammenhenger appellerer åpenbart ikke til byråkratene i Finansdepartementet. Den dagen petroleumsvirksomheten tar slutt og konkurranseutsatt næringsvirksomhet har flagget ut(presidenten klubber)(Presidenten klubber igjen.) (presidenten klubber) (Presidenten klubber igjen.)