Først vil jeg gi honnør til representanten Hilde Magnusson Lydvo for at hun tar opp et interessant problem og en interessant utfordring, nemlig at vi ser på verdien av de frivillige lags og organisasjoners rolle i forhold til kriminalitetsbekjempelse. Det er vel et faktum at vår suksess er resultatet av den totale samhandlingen vi alle står for, og de ulike verdiene vi tar med oss. Det er vel også slik at ingen har enerett til det som er rett eller galt når det gjelder å komme med ulike tiltak. Balansepunktet er det vi i fellesskap jobber oss fram til. Derfor er det viktig at man er lydhør overfor ulike innspill. Uavhengig av om det oppfattes som politisk korrekt eller ikke, tror jeg at man oppnår et bedre resultat og kanskje en bedre løsning hvis man lytter til ting som man i utgangspunktet er skeptisk til. For det er vel også et faktum at det er når vi utfordrer oss selv, at vi kanskje utvider vår egen horisont, og det tror jeg det kan være viktig å gjøre. Et annet moment, som også representanten Magnusson Lydvo var inne på, er: Hvordan tar vi vare på det lokale engasjementet fra lag og foreninger. Det er selvfølgelig et balansepunkt her, når man har en regjering som iallfall undertegnede oppfatter som sterkt fokusert på at det er det offentlige som står for løsninger. Samtidig er det en realitet at i Norge er det å være medlem i et lag eller en forening noe som veldig mange er, og det er en verdi som vi må ta vare på. For igjen: Totaliteten av det som de private lag og foreninger og det offentlige gjør, er jo det som vi samlet er i stand til å levere og bruke som verktøy for befolkningen der den trenger hjelp. I så måte er det viktig å få dette til. Utfordringen, tror jeg, er å finne i på hvilken måte vi samhandler, og i hvordan vi respekterer hverandres ulikheter. En enkel måte å straffe noen som oppfattes som ulydige på, er å se på måten man gir dem støtte eller ikke støtte på. Honnør og støtte gjennom statsbudsjettet, f.eks., er jo en ypperlig måte å vise at man er veldig positiv til tiltak. Det finner vi eksempler på i forrige periode, noe som bl.a. videreføres i budsjettforslaget som ble lagt fram på fredag. Det er ting vi er helt enige om. Samtidig er det andre ting vi ikke er enige om. Men da er vi tilbake til politikken. Og politikken er å finne de mønstrene og ta vare på de verdiene som vi ønsker oss. Så er det jo et faktum at flertallet bestemmer. Slik er det bare, og det må man også ha respekt for, selv om man kanskje ikke liker det. Men jeg tror at det viktigste som Stortinget og statsråden kan gjøre, er, som sagt, å lytte til de ulike innspillene, å ta med seg det gode fra de forskjellige og å plukke ut det beste. For det er også slik at hvis vi kan gjøre det, kan vi totalt sett styrke hverandre. Det er vel det det handler om, og det som er intensjonen i det som blir tatt opp her: finne et balansepunkt, finne et godt balansepunkt, og – kanskje den viktigste verdien – nettopp at folk bryr seg, at voksne bryr seg. Hvis det er slik at vi ønsker å bekjempe ungdomsproblematikk i forhold til kriminalitet, i forhold til rus og i forhold til andre problemer, tror jeg noe av det viktigste vi trenger, er voksne som tør å stå der, tydelige voksne som bryr seg, og som tør å sette grenser. Hvis det er noe som skaper ungdom i fri flyt, er det ungdom som opplever en, etter mitt skjønn, oppvekst uten grenser. Det kan være tøft å stå der, men noen er nødt til å gjøre det. Vi har Natteravnene, og vi har Stiftelsen Nabohjelp, som vi diskuterer i dag. Det handler om synlige voksne som tør å bry seg, som tør å være der, og som på en måte tør å ta vare på andre, som ikke bare tenker på sin egen lille sfære, men som også ser litt bredere enn det. Det er en verdi som vi selvfølgelig skal ta vare på, og det er en verdi som jeg tror er generell for det frivillige Norge når det gjelder lag og foreninger. Slik jeg ser det, blir iallfall noe av det viktigste det å gi en honnør tilbake. Jeg føler at vi gjør det i dag. Gjennom at representanten Magnusson Lydvo tar dette opp, gir man en honnør tilbake til denne stiftelsen. Og det har den absolutt fortjent. Vi gjør det også i andre sammenhenger, når vi diskuterer andre tiltak. Og i forhold til det som statsråden var inne på i sitt innlegg – han pratet om dette med tverretatlig samarbeid – tror jeg at skal vi få det til, må man ha et system som også viser en viss balanse i forhold til roller og tenkning i forhold til ting. Det kan ikke være slik at man har den mentalitet at det i utgangspunktet er det offentlige som har vett på dette, og som forstår dette. Man må ha respekt for andre, man må på nytt igjen finne et balansepunkt i forhold til hvordan man skal løse ting. Helt til slutt: Jeg tror også det er viktig at vi ikke tror at alle de andre offentlige og private tiltakene noensinne vil erstatte politiet. Utfordringen her vil være den samme, nemlig å finne gode samhandlingsmønstre mellom disse og politiet, som til syvende og sist er de som må ta tak når alle de andre har mislyktes.