Jeg fulgte det seminaret som representanten Ballo viste til. Det var et viktig seminar, for det var ikke bare snakk om to professorer, det var Det juridiske fakultet og Det medisinske fakultet som valgte å holde et faglig seminar for å reise en svært viktig debatt. Det som var ganske interessant for meg som folkevalgt, var at noe av debatten vi fikk etterpå, handlet om hvorvidt man trenger juryer eller ikke. Ja vel. Noe av det som ble sagt i løpet av den dagen på seminaret, var at vi i en rekke saker hadde opplevd at dommere og jurister hadde en overdreven autoritetsrespekt for andre akademiske disipliner. Noen sa så i stille ettertenksomhet: Det er ikke alltid legfolk har det slik. – Det var en refleksjon til ettertanke. Jeg må innrømme at det gjør et visst inntrykk på meg at på dette seminaret kom den ene juristen etter den andre og begynte å snakke om juryen. La nå juryen få sin debatt når man kommer så langt. Men hver gang jeg opplever at man utfordrer en profesjons autoritet på om den er ydmyk nok eller kritisk nok, og så får en debatt om et annet tema, blir jeg sterkt kritisk undrende. De amerikanske eksemplene som representanten Ballo viser til her, de eksisterer i et system som er annerledes enn i Norge. I det amerikanske systemet er de sakkyndige henholdsvis forsvarets og påtalemaktens sakkyndige. De som skal vurdere de sakkyndige – jury eller dommer – vet at dette enten er påtalemyndighetens eller forsvarets sakkyndige. I Norge er det annerledes, her er de domstolens sakkyndige. Det betyr at det i utgangspunktet hviler nesten en slags uhåndgripelighet rundt de sakkyndige. Jeg skal ikke ta opp til debatt om vi skal endre det i Norge. Men når de sakkyndige er domstolens sakkyndige, er det klart at det stilles overordentlige sterke krav til kvalitetssikringen. Enhver som har vært borti forståelsen av vitenskap, vet at vitenskap utvikler seg, at vitenskapelig kunnskap utvikler seg. Vi fikk dokumentert på dette seminaret at f.eks. tannlegers oppfatning av hvordan et bitt ser ut, er såpass varierende at det i amerikanske saker har ført til at folk har blitt frikjent fra dødsstraff – noen av dem dessverre etter at de var blitt henrettet. Såpass alvorlig har det vært. Det etterlater en ganske tung ettertanke, at sakkyndighet ikke er endimensjonal. På det samme seminaret som representanten Ballo viser til, ble det klart at juristene og andre akademiske disipliner ikke mener det samme – i prosent – når de snakker om en sannsynlighetsovervekt. Juristene snakker om 50 pst. pluss, mens en medisiner kanskje vil snakke om 95 pst., slik representanten Ballo var inne på. Dette er forhold som i hvert fall stiller betydelige krav til utvelgelsen og kvalitetssikringen av sakkyndige, og til debatten rundt sakkyndige. Jeg vil være like konstruktiv som representanten Ballo og si at i sin tid hadde Justisdepartementet en serie frie symposier hvor man tok vanskelige etiske spørsmål opp til debatt. Man tok opp advokatrollen, man tok opp økonomisk kriminalitet. Jeg oppfordrer justisministeren og Justisdepartementet til å arrangere et symposium om de sakkyndiges rolle og plass, stille de kritiske spørsmål som stilles skal – og som jeg synes det er betimelig å stille etter Liland-saken, etter Fritz Moen-saken og etter Lange-Nielsens gjennomgang av incestsaker som vi har hatt. Det betyr ikke at vi ikke skal ha sakkyndige. Det betyr bare at vi skal møte sakkyndige som borgere i et samfunn, som delaktige medlemmer – enten vi skulle sitte i en jury en gang, eller som meddommere – med en større kritisk ballast. Det betyr også at vi i den brede offentlighet får en større bevissthet – ikke om hvorvidt vi trenger fagfolk – men om hvordan vi skal være mer kritisk undrende i forhold til fagfolk. I den alminnelige debatt er vi det. Samfunnsdebatten består konstant av hvilke fagfolk en skal lytte til – pro et contra. En trenger ikke dra lenger enn til Gran skole i Groruddalen for å treffe skoleelever som har lært seg den filosoferende samtale, og som på den måten har lært seg at det finnes en annen måte å resonnere på og godta argumenter på. Det er fullt mulig. Jeg vil gjerne støtte det initiativet representanten Ballo har tatt opp, og be om at justisministeren tar initiativ til fra en fri talerstol – som han har mulighet til å gjøre – å sørge for at det som Universitetet i Oslo satte under debatt, også blir ført videre i en debatt. Slik kan de kritiske spørsmål ikke dø hen, men få lov til å leve videre – ikke for at vi skal få fasitsvarene, men for tankens kritiske refleksjon, og for at vi alle sammen skal bli litt mer ydmyke neste gang vi møter noe som er vanskelig.