Det har lenge vært et overordnet mål her i landet at folks helse skal være uavhengig av sosiale klasser. De fleste har vel levd i troen på at det går rette veien. Men i år har vi fått et alvorlig varsel i en rapport fra Sosial- og helsedirektoratet om at det ikke har skjedd noen utjamning av sosiale helseforskjeller de siste ti årene. Vel har vi vært kjent med, slik det står i VG i dag, at forventet levealder blant menn på Oslos indre østkant er 12–13 år kortere enn på vestkanten. Oslo skiller seg faktisk ut med de største forskjellene i Europa. Man må til fattige og rike deler av byer i USA for å finne noe lignende. Men det er ikke bare mellom Oslos østkant og vestkant at helseforskjellene her i landet viser seg. I det jeg tør si er årets viktigste helsedokument, kan vi lese at dødeligheten også varierer med utdanning. Blant menn fra 45 til 60 år med kort utdanning, dør det på landsbasis over to og en halv ganger flere enn blant de med lang utdanning. Blant kvinner er nesten det samme tilfellet, ifølge rapporten Gradientutfordringen fra Sosial- og helsedirektoratet. Om vi ser på dødeligheten i forhold til høy og lav inntekt, varierer den om lag i like stor grad som for utdanning. Og risikoen for å bli uføretrygdet er tre ganger større for mannlige ufaglærte arbeidere enn for akademikere i ledende stillinger. De manglende resultatene i utjamning av helseforskjeller de siste ti årene, henger sammen med mer grunnleggende spørsmål enn bare personlige valg om trening og kosthold. Det handler om at vi har gjort for lite for å utvikle de fellesløsninger og store grep som trengs for å fjerne ulikheter innen helse. Vi må ha brede, forebyggende helsestrategier rettet mot hele befolkningen, ikke ene og alene tiltak som treffer de mest vanskeligstilte. Bedre velferd for alle er den beste allmennmedisin, enten det gjelder gode og rimelige skolefritidsordninger, trimanlegg, psykisk helsevern, en bedre kommunehelsetjeneste, full barnehagedekning eller en god eldreomsorg. Derfor er det aller viktigste helsepolitiske tiltaket i årets statsbudsjett at vi bevilger 5,7 milliarder kr mer til kommunene. Dette gir nye muligheter til å ta fatt i manglene i eldreomsorgen og bygge opp en trygg og romslig omsorg. Alle problemer blir ikke løst med disse midlene, men det er det første steget på veien mot å innfri et av våre aller viktigste valgkampløfter: 10 000 nye årsverk i eldreomsorgen i løpet av stortingsperioden. Dette må følges opp med en ny utvikling av rekrutteringsplanen for helse- og sosialpersonell, herunder tiltak for de 40 prosentene av hjelpepleierne og omsorgsarbeiderne som vil ha en annen stillingsstørrelse slik at de kan få utnyttet arbeidskraften sin bedre – slik hele komiteen peker på i innstillingen. Vi trenger mer ressurser og flere hender. Vi vil ikke ha en eldreomsorg der man først kutter tjenestene ned til et minimum, som besøk av hjemmehjelp hver fjerde eller femte uke, slik vi ser det i Høyre- og fremskrittspartistyrte bydeler i Oslo, eller i Oslos eldreomsorg, hvor ressursene er styrt fra sentralt hold. Vi kan ikke komme ned på et slikt minimum, slik at de eldre som har råd, deretter skal kjøpe ekstra tjenester til stive priser. Mange har ikke penger til dette og vil sitte igjen med en altfor dårlig omsorg. Får et slikt system utvikle seg, vil det skape nye alvorlige sosiale helseforskjeller. Vi er mot et system hvor man i praksis blir avhengig av å kjøpe tilleggstjenester, og hvor lommeboken dermed blir avgjørende. For å heve nivået på eldreomsorgen for alle, uavhengig av lommeboken, vil vår rød-grønne regjering altså gi kommunene 10 000 nye årsverk. Spørsmålet er hvordan dette vil bli fulgt opp lokalt. Vi ser bl.a. at det i en privatisert stoppeklokkeomsorg etter Høyre- og fremskrittspartimodellen må opprettes mange nye stillinger ved bestillerkontorer i kommuner og bydeler. Der skal man fylle ut minuttskjemaer for hver bruker, med strenge tidsrammer for toalettvask, støvtørking og gulvvask. Så skal man fylle ut fakturaer og sende ut regninger for hjemmetjenester til eldre i øst og vest. Snart skal dette også gjelde hjemmesykepleien. Særlig Fremskrittspartiet vil ha mye mer av det samme bestillerbyråkratiet. De vil nemlig ha en fantasifull konstruksjon hvor all eldreomsorg skal bestilles via Rikstrygdeverket. Slik vil det skapes et vanvittig skjemavelde med et fjell av regninger, bestillinger og fakturaer som skal kontrolleres og sendes i alle retninger. Det vi har sett i Oslo, blir bare forbokstaven av dette. Denne prinsipielle striden om eldreomsorgen, som preget valgkampen under navnet «stoppeklokkeomsorgen», er et av de aller viktigste spørsmålene for om vi skal få større eller mindre helseforskjeller i Norge. Da Erna Solberg svarte på Haakon Lies kritikk med at det ikke er en kommunal oppgave å gjøre noe med de sosiale behovene til eldre, satte hun klare ord på forskjellene i helsepolitikken. En av de viktigste utfordringene i eldreomsorgen blir å utvikle nye tilbud for de 70 000 hjemmeboende som lider av forskjellige grader av demens, slik en rapport fra Sosial- og helsedirektoratet nylig fortalte. Her utvikles det mange gode tiltak landet rundt som det gjelder å føre videre i større målestokk. For eksempel er Hukommelsessenteret, som i høst ble åpnet på Hjelset i regi av Helse Nordmøre og Romsdal, et lovende tiltak. En annen hovedutfordring er å skape bedre opptrenings- og rehabiliteringstiltak for eldre og andre som vil komme i gang etter behandling for hjerte- og lungesykdommer, ulike kreftformer, slag osv. Også her tas det en rekke lovende lokale initiativ som kan øke og forbedre tilbudet landet rundt i årene som kommer. Vi kan nevne Hysnes HelseFort for kreftpasienter og deres familier, som er samarbeidsprosjekt mellom kommunen, Kreftforeningen og Helse Midt-Norge, som vi også peker på i innstillingen. Videre gjelder det at tilbudet om opptrening og rehabilitering blir godt fordelt over hele landet. Et område som henger etter er Sørlandet, og Landsforeningen for hjerte- og lungesyke har derfor sammen med kommunen tatt et prisverdig initiativ til Risør rehabiliteringssenter. Et annet område innen helsepolitikken hvor vi må jevne ut sosiale forskjeller, er tannpleien. Målet må være å oppnå størst mulig grad av likhet i befolkningens tannhelsetjenester. Det er trist stadig å høre historier om mennesker som ikke kommer inn under tilstrekkelige offentlige støtteordninger, og som selv ikke har råd til annen behandling enn å trekke tenner og bli gående som tannløse, når de ellers kunne få satt inn kroner, broer, gebiss eller hva det måtte hete. Medieoppslag forteller om undersøkelser der 300 000 mennesker sier at de ikke har råd til å gå til tannlegen. Blant dem med en husholdningsinntekt på under 100 000 kr var det i en undersøkelse bare 53 pst. som hadde vært hos tannlegen det siste året, mens det nesten var opp mot 100 pst. blant dem som hadde inntekt på 500 000 kr eller mer. Det er slik at selv når trygden har begrepet «full dekning», betyr det at utgiftene dekkes etter takster i den offentlige tannhelsetjenesten som fastsettes etter retningslinjer fra Rikstrygdeverket. Siden det er fri prisfastsettelse hos privatpraktiserende tannleger, kan det ofte føre til at pasienten likevel må betale en drøy egenandel som langt ifra alle har råd til. Vi sier i en merknad i innstillingen at disse retningslinjene bør tas opp til vurdering. En landsomfattende undersøkelse har avdekket store tannhelseproblemer og manglende tilbud for eldre. Blant de ca. 2 000 eldre over 67 år i hjemmesykepleien og på institusjoner som deltok i undersøkelsen, var det stort behov for både forebyggende og kurativ tannbehandling. For eksempel hadde 40 pst. større betennelser i munnhulen, og 15–20 pst. hadde vanskeligheter med å tygge, spise og svelge. Norsk Pensjonistforbund har tannhelse for eldre som et forsømt område som de peker på i et eget punkt i sitt helsepolitiske program. Vi ser fram til en nærmere behandling av hvordan det offentliges innsats innen tannhelse kan styrkes når utvalgsrapporten, som nå har vært ute på høring, blir lagt fram for Stortinget. Det er positivt at Regjeringen i sitt reviderte budsjett allerede begynner å gjøre noe med dette ved å forbedre innsatsen for rusmiddelmisbrukere og langtidsinnsatte i fengsel. Her skjer det en kraftig økning i tannhelsestøtten i form av nye bevilgninger på 41,5 mill. kr pr. år. Når vi snakker om sosiale helseforskjeller i Norge og i verden, er situasjonen når det gjelder livsnødvendige transplantasjoner et viktig tema. Det er prekær mangel på egnede organer, enten det gjelder nyrer, lever, lunger, hjerter eller annet. I Norge har det de senere år i gjennomsnitt vært 200–300 stykker som har stått i køer, og ifølge Stiftelsen organdonasjon dør det fortsatt en god del som står på venteliste, også her i landet. Hva kan gjøres med denne fortvilte situasjonen i forhold til behovet for organer til transplantasjoner? For det første må vi gjennomføre nye måter å rekruttere donorer på. Spørsmålet om samtykke til at ens organer etter at det er slått fast at en er hjernedød, kan benyttes til å redde andre, bør stilles alle på et par tidspunkter i livet. Her gjelder det å finne egnede former hvor det gis forsvarlig informasjon. Dette kan f.eks. bli en del av registreringen hos våre fastleger. Selv om mange flere melder seg som donorer, vil graden av benyttelse av organer være lav, fordi det er medisinske grunner som gjør at bare en liten andel passer med dem som trenger organene. For det andre bør vi oppheve forbudet mot det som kalles xenotransplantasjon. Det handler om å få fram vev og organer fra enkelte dyrearter som kan tilpasses vår kropp. For det tredje bør vi tillate forskning på den beste og mest framtidsrettede løsningen og utvikle egnede organer fra stamceller fra befruktede egg, som kan bli til alle slags celletyper i kroppen vår. Også her har forskningen kommet et godt stykke videre de siste årene, og det er vedtatt nye store satsinger i land som USA – i California – Spania, Storbritannia og Sverige, mens utviklingen her i landet har stått stille på grunn av forbudslinjen under den forrige regjeringen. Dette bringer oss over på forbudet mot forskning på stamceller fra befruktede egg. Den nye helseministeren har med grunnlag i Soria Moria-erklæringen gledelig varslet at hun innen sommeren vil fremme lovforslag hvor vi sier farvel til forbudslinjen. – Er det slutt på taletiden?