La meg først slutte meg til representanten Kosmos anmodning til den herværende statsråd når det gjelder Statsbygg og Entra Eiendom. Det er noe vi i Stortinget forventer at Regjeringen vil følge opp. Så vil jeg på bakgrunn av innlegg og merknader få lov til å uttrykke min forundring over at Arbeiderpartiet i realiteten slutter seg til de synspunktene som Sosialistisk Venstreparti og Fremskrittspartiet har i innstillingen, men altså vil stemme imot den naturlige konklusjon i et forslag som instruerer Regjeringen som dreier seg om pensjonsforhold og lederlønninger. Dess mer jeg har sett på de veiledende retningslinjer som er gjeldende, og som også regjeringspartiene forsvarer, dess mer forundret er jeg over at disse bare gjelder de heleide statsselskapene. Når det gjelder lønn og pensjonsforhold generelt, står det: «Lønn og pensjonsvilkår for lederen skal være konkurransedyktige og fastsettes etter klare kriterier på bakgrunn av kompetanse, virksomhetens karakter og resultatoppnåelse.» Dette er meget gode og greie retningslinjer. Det er forbehold om at man skal være konkurransedyktig. Hvorfor skal dette bare gjelde de bedriftene hvor man eier 100 pst. av aksjene, eller som er organisert etter spesielle lover? Hvorfor skal ikke det være en rimelig grei holdning der hvor staten møter på generalforsamlingen og eventuelt drøfter pensjons- og lønnsforhold i bedriften sammen med andre aksjonærer i generalforsamlingen, og også bidrar til at man får valgt folk til bedriftsforsamlingen som bør ha den type holdninger, og føler at man representerer staten også når den er deleier, det være seg minoritets- eller majoritetseier? Hadde det ikke vært forbehold om at man skulle ha konkurransedyktige lønninger og pensjonsforhold, hadde det vært noe helt annet. Man ville da satt bedriften i en vanskelig situasjon hvis man ikke kunne foreta de skjønnsmessige vurderinger. Når man er uenig i at dette skal være linjen i de deleide selskapene, også de børsnoterte, sies det nesten i realiteten at det er greit at de selskapene der staten er stor aksjonær, er ledende i landet når det gjelder lederlønninger. Det kan da ikke være noen fornuftig holdning for staten. Det blir direkte pinlig når f.eks. statsministeren før lønnsoppgjørene maner til moderasjon, samtidig som eventuelt et selskap hvor staten er majoritetsaksjonær og børsnotert, blir tatt i å ha de ekstremt høyeste lederlønninger og gylne fallskjermavtaler i landet. Det har faktisk tidligere skjedd at noen ledere har måttet slutte på grunn av at fallskjermer og lignende har blitt kjent, bl.a. gjaldt det den tidligere konsernsjefen i Statoil. Der hvor staten er eier, skal man selvsagt ha en generell politikk som går ut på å ha konkurransedyktige lønninger og pensjonsavtaler, men man skal ikke nødvendigvis være ledende, være den som går foran andre. Det er det både SV, Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet i realiteten sier i denne innstillingen. Når Regjeringen og regjeringspartiene har et annet syn, synes SV og Fremskrittspartiet det er fornuftig å gi en instruksjon, slik at vi senere får en tilbakemelding i form av St.meld. nr. 4 om hvordan et vedtak eventuelt er fulgt opp. Jeg synes derfor det er leit at ikke Arbeiderpartiet stemmer for forslaget, slik at vi kunne fått dette videre. Fallskjermer er ikke direkte omtalt, men pensjonsavtaler kan jo også omtales som fallskjermer. Når det gjelder fallskjermer, vil jeg gi det råd at man klart sørger for at der et styre ønsker å si opp en toppleder ved å si at det går ikke lenger, er det greit at man får en slags avtale mellom den toppleder som skal fratre, og styret, basert på at fratredelse skjer øyeblikkelig. Lovgivningen gjelder jo, og man kan si at man her føler seg usaklig oppsagt. Man kan forlange å få stå i stillingen, utnytte alle muligheter og kanskje være i stillingen et år etter at styret enstemmig har gått til sak for å få vekk vedkommende. Da er det naturlig at styret betaler seg ut for å slippe søksmål, og at man får en fratredelse på dagen. Det er bare i enkelte virksomheter i staten at man sier opp folk, men lar dem fortsette i stillingen en god stund etterpå. Først undergraver man autoriteten ved å si dem opp, og så lar man dem fortsette i stillingen en god stund, uten den nødvendige autoritet til å kunne gjøre jobben. Det er selvsagt en personalpolitikk som – unnskyld uttrykket – ikke likner grisen, og som ikke ville skjedd i noen private bedrifter eller virksomheter av noen størrelse. Men det skjer altså i enkelte deler av staten som styres av statsråder i den sittende regjering. Det skal vi komme tilbake til i en annen sak. Der styret sier opp en leder, synes jeg altså at fallskjerm er naturlig. Men når en leder, en konsernsjef eller en toppleder, selv sier opp sin stilling, og man allikevel blir enige om at det bør skje relativt raskt, er det naturlig at man får lønn ut oppsigelsestiden. Det er helt håpløst hvis man skal ha lønn lenger enn den formelle oppsigelsestiden, når man selv har sagt opp. Det har også skjedd med tidligere regjeringers velsignelse. Det synes jeg klart er en uting. Sier man selv opp, har man plikt til å stå i oppsigelsestiden. Hvis man av ulike årsaker blir tilbudt å gå før, skal ikke det medføre at man får noen forlenget pensjonsavtale. Til slutt: DRG-systemet har også vært nevnt i denne debatten. Jeg vil si at det er et rent myndighetsansvar å sørge for at DRG-kodifiseringen er korrekt i forhold til kostnadene ved de ulike behandlingsformer i sykehusene. I utgangspunktet skal det ikke være noe som heter at noen operasjoner eller behandlinger er mer lønnsomme enn andre, fordi selve DRG-systemet med ulike satser og poeng nettopp skal reflektere kostnaden ved den enkelte behandling. Man leser av og til i avisen om at private har tjent mye penger på en eller annen operasjonsform. Jeg vil si at det er opp til statsråden å sørge for at avtaler blir forhandlet, slik at hele DRG-systemet står i forhold til kostnadene. Når man har ulike store komplikasjoner, bør det være mulig å arbeide videre for også å få betaling der hvor det ikke er en operasjon som foretas, men en vedvarende behandling. I DRG-systemet må man også kunne få inn en slags timebetaling eller refusjon for den tiden som går med for de ulike fagfolkene i helsevesenet, også når det gjelder psykiatrien, og behandling av kronikere, slik at man ikke skal kunne skylde på DRG-systemet for at man eventuelt har noen feilprioriteringer. Da er det systemet som må korrigeres, slik at det blir like lønnsomt for et sykehus uansett hva de gjør. Det skal være andre, mer medisinsk-faglige kriterier som avgjør hvilke behandlinger som skjer. Det er et ansvar som statsråden har. Jeg håper statsråden vil bekrefte at han vil arbeide for at man får systemer som ikke gjør det mer lønnsomt å behandle enkelte pasientgrupper, at man ganske enkelt skal refundere basert på kostnadene ved de ulike behandlinger i helsevesenet, det være seg i det offentlige eller i det private.