I Norge er kjønnsbalansen innenfor store deler av universitets- og høyskolesektoren svært skjev. I 2005 utgjorde kvinnene 17 pst. av professorene i sektoren. Til tross for at likestilling i akademia lenge har vært en problemstilling, ser ikke bildet ut til å endre seg radikalt. Statistikk viser at kvinner utgjør 37 pst. av det faste vitenskapelige/faglige personalet innen universitets- og høyskolesektoren. Kvinneandelen er lavere jo lenger en kommer opp i systemet. For eksempel er humaniora det fagområdet der en har hatt den største andelen kvinner blant professorene de siste tiårene. Til sammenlikning viser tall fra medisin, her inkludert helsefagene, at kvinner utgjør 20 pst. av professorene. Fortsetter veksten i kvinneandelen blant disse på samme nivå som i den siste 20-årsperioden, vil samfunnsvitenskap som første fagområde oppnå likt antall av begge kjønn før 2035. Dette er statistikk som bekymrer, for tallenes tale er klar: Kvinner er underrepresentert i vitenskapelige stillinger, og ubalansen øker jo høyere opp i systemet en kommer. Forklaringene på manglende likestilling er mange. Mange kvinner kan komme langt ut i den akademiske karrieren før de føler likestillingsproblematikken på kroppen. Sammenliknet med andre sektorer i samfunnet, som f.eks. utdanning og politikk, er utviklingen innenfor forskningssektoren kommet påfallende kort. Konsekvensene av dette blir mange. Det demokratiske perspektivet er bekymringsfullt med tanke på hvilke typer forskningsprosjekter som prioriteres. Det er mange som mener at dette er tilfellet innenfor medisinsk forskning. Mannsrelaterte sykdommer kan dokumenteres gjennom årelang forskning. Kvinners sykdommer blir i flere tilfeller undervurdert og psykologisert. At få kvinner har toppstillinger innenfor akademia, har også stor betydning for hvem som sitter i råd og utvalg som har stor innflytelse på hvordan samfunnet vårt utvikler seg. Det er også en demokratisk utfordring. Så lenge mangelen på likestilling er et kjennetegn for universitets- og høyskolesektoren, vil jeg hevde at vår forskning ikke er fremragende nok – dette fordi vi ikke tar alle talenter i bruk. I alle forskningsprosjekter er det viktig for resultatet og kvaliteten på den forskningen som foregår, at mange tenker og arbeider sammen. Det er også viktig at både kvinner og menn deltar, med tanke på hvilke problemstillinger som blir tatt med, og hvordan en tilnærmer seg forskningsprosjektene. Jeg vet at kunnskapsministeren er opptatt av nettopp dette, noe jeg synes er lovende for at vi skal komme videre i arbeidet med likestilling i akademia. Likestilling er et lederansvar. Framtiden for norsk forskning består ikke bare i å tilføre nok økonomiske ressurser. Det er også avgjørende at en greier å skape flere dyktige og levende forskningsmiljøer. Styrene ved universitetene og høyskolene har stor frihet. Her vedtas alle målsettinger, planer og strategier for sektorens virksomhet. Hittil har vi sett for lite av at likestilling er et av de strategiske målene de ulike institusjonene setter seg. Mål og planer blir lett bare tomme ord om en ikke sørger for å innarbeide disse i de strategiene en har som styre for å bringe institusjonen videre. Det indre livet på universitetene og høyskolene vet vi også lite om. Arbeidslivsforskning drives i stor skala, men ikke ved de institusjonene som utfører den. Det kunne vært av interesse for oss å få vite hvordan det står til med arbeidsmiljøet ved disse institusjonene, og hvilke krefter som bidrar til at ulikhetene mellom kjønn reproduseres. For tiden foregår det evaluering av Kvalitetsreformen. Vi vil få svar på hvordan den reformen virker inn på ulike sider ved høyere utdanning. Jeg vet ikke hvorvidt kjønnsperspektivet er med i den evalueringen, men det er et av spørsmålene jeg gjerne vil stille kunnskapsministeren. Forskningsrådet spiller en svært sentral rolle når det fordeles økonomiske ressurser til ulike forskningsprosjekter. Vi vet jo at vanlige kvoteringsregler ikke kan anvendes innen forskning eller ved tilsetting av professorer, men det finnes kanskje muligheter for nettopp Forskningsrådet til å ha virkemidler for bedre å ivareta kjønnsbalansen innenfor de ulike prosjektene. Vanlig kjønnskvotering med oppfylling av 40 pst.-regelen er ikke veien å gå, men det finnes nok muligheter om en arbeider med problemstillingen. Den forrige statsråden, Kristin Clemet, satte ned en komite: Kvinner i forskning. Denne komiteens jobbing har gitt oss ny kunnskap, og – kanskje aller viktigst – en ny oppmerksomhet omkring det at kvinner er underrepresentert i akademia. Hvordan synes kunnskapsministeren dette fungerer? Er det en ordning han synes det er verdt å fortsette med? Min oppfatning er at det er vel og bra med viten, men at ingenting skjer før bevisstheten omkring et problemområde er sterkt til stede. Min mening er at universitets- og høyskolesektoren sammen med politikerne må bringe arbeidet med likestilling i akademia videre. Alle parter må tenke alternativt. Jeg er opptatt av at pisken skal byttes ut med positive virkemidler. Vi som er politikere, kan f.eks. utforme økonomiske incentiver som gjør at de institusjonene som tilstreber full likestilling, også blir belønnet. Vi kan initiere et nasjonalt løft for likestilling og bred rekruttering til sektoren, i den betydning at vi får et mer heterogent og mangfoldig forskningsmiljø. I det hele tatt kan mange initiativ tas. Det viktigste blir allikevel at den enkelte institusjon følger opp med tiltak og gjør det som er mulig for å oppnå likestilling. Det er mange tiltak som kan bidra til økt likestilling. En kvinnelig forsker fikk spørsmål om hva som skal til for å rekruttere kvinnelige forskere. Hennes svar var faste stillinger og flere barnehageplasser. Det er jo et prioritert område for Regjeringen, som vil gjennomføre full barnehagedekning og redusere adgangen til midlertidige ansettelser innenfor akademia. Midlertidige ansettelser gir utrygghet for mange, og spesielt mange kvinner velger seg derfor bort fra akademia. Det kan jo slå ut på mange måter, bl.a. i mangel på likestilling. Dagens kvinner vil ikke finne seg i gammeldagse holdninger til kjønn eller la seg stoppe av «vente og se»-strategien. Da vil de bare forsvinne til en konkurrerende virksomhet og forlate forskningen. Det har ikke Norge som kunnskapsnasjon råd til. Vi må ta vare på de beste forskerne uansett kjønn. Derfor haster med det at universitetene og høyskolene setter fart i arbeidet med å rekruttere flere kvinner inn i ledende stillinger. Det arbeidet som skal foregå nettopp i den fireårsperioden vi er inne i, blir avgjørende, tror jeg, for hvordan forskningen vil utvikle seg i landet vårt. Jeg ser fram til å høre hvordan kunnskapsministeren vurderer situasjonen i dag, og hvordan han ser for seg at regjering, storting og andre kan bidra i dette etter mitt syn viktige arbeidet. Universitetene og høyskolene er noen av de viktigste institusjonene vi har med tanke på hvordan samfunnet vårt skal utvikle seg. Derfor er jeg utålmodig på universitetenes og høyskolenes vegne når det gjelder å sørge for å ta vare på alle talenter uansett kjønn innenfor forskningen.