Jeg vil innledningsvis vise til at representanten i spørsmål nr. 377 til skriftlig besvarelse har reist mange av de samme problemstillingene til arbeids- og inkluderingsministeren, som i sitt svar av 26. januar 2006 har gjort rede for sine vurderinger. I svaret ble det framhevet at Norge er bundet av FNs flyktningkonvensjon, noe som innebærer at personer som risikerer forfølgelse, slik dette er definert i konvensjonen, skal gis asyl i Norge. Norge er også, som representanten kjenner godt til, bundet av Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen og Torturkonvensjonen, som forbyr tortur og umenneskelig behandling. Dette innebærer at personer som risikerer slike overgrep ved retur til hjemlandet, skal gis vern og oppholdstillatelse i Norge. Når det gjelder asylsøkere fra Iran, er jeg kjent med at menneskerettighetssituasjonen i Iran er vanskelig, og Regjeringen står samlet bak de uttalelser utenriksminister Jonas Gahr Støre kom med i Stortingets spørretime 9. november 2005, der det ble uttrykt bekymring over utviklingen i forhold til menneskerettigheter og demokrati i Iran. Direktoratet og nemnda har god kunnskap om forholdene i Iran. I fjor ble det opprettet en uavhengig landinformasjonsenhet som skal innhente all relevant informasjon om forholdene i «asylproduserende» land. Norge har, som representanten sikkert kjenner til, også en ambulerende utlendingsattaché med ansvar for å innhente informasjon om de generelle forholdene i Iran, samt verifisere konkrete anførsler i asylsakene. I et ekspertmøte under EU-kommisjonen i november var asylpraksis for Iran hovedtema, og Norge deltok i møtet. Møtet viste at norske utlendingsmyndigheter har god kunnskap om forholdene i Iran sammenlignet med andre europeiske land. Møtet viste også at i den grad norsk asylpraksis for Iran skiller seg fra de øvrige europeiske land, er dette i form av at det gis flere oppholdstillatelser i Norge. På bakgrunn av det ovennevnte har jeg tillit til at de vurderinger UDI og UNE gjør, skjer på bakgrunn av god landkunnskap og er i overensstemmelse med internasjonale forpliktelser som Norge er bundet av. Flere iranske kvinner får hvert år asyl eller annen oppholdstillatelse i Norge, og iranske kvinner som risikerer forfølgelse i Iran, skal ikke sendes ut av Norge. Det er helt klart. Jeg er heller ikke kjent med eksempler på at dette har skjedd tidligere. Jeg kan på bakgrunn av dette ikke se at det skal være behov for å sette i verk spesielle tiltak i forhold til UDI og UNEs vurdering av disse sakene. Som for andre «asylproduserende» land følger imidlertid arbeids- og inkluderingsdepartementet med på hvilken praksis som føres i forhold til Iran. Som representanten sikkert kjenner til, har noen av de iranske kvinnene brakt avslagene inn for rettssystemet. Arbeids- og inkluderingsdepartementet følger med på vurderingene domstolene gjør i disse sakene, med tanke på hvilken betydning dette bør få for framtidig praksis. Avslutningsvis vil jeg opplyse at gjennom arbeidet med ny utlendingslov vil departementet vurdere forslaget i NOU 2004:20, Ny utlendingslov, om å gi mer utfyllende kriterier for hvem som er å anse som flyktning. I utredningen er det i tillegg foreslått at det skal utarbeides retningslinjer om kjønnsperspektivet i flyktningretten. Dette vurderes også nærmere av departementet.