Mange lærere opplever at de er utsatt for en betydelig grad av byråkratisering i skolehverdagen. Jeg vil understreke at dette er et spørsmål som ligger langt bortenfor arbeidstidsavtalen mellom KS og lærerorganisasjonene, som ikke skal behandles i dag og heller ikke tas opp i mitt spørsmål. Det vi må ta innover oss, er en betydelig frustrasjon blant lærerne, som opplever en byråkratisert hverdag, og at de får mindre tid til undervisning. Byråkratiseringen kan arte seg som møter som mange opplever som unyttige. Det kan handle om enkeltvedtak som tar opp all tilgjengelig tid. Det kan være enkeltvedtak som gjør at læreren blir sittende alene med å koordinere f.eks. spesialtiltak i forbindelse med opplæring, opp mot helsemyndigheter og andre myndigheter. Læreren blir sittende som en administrator, med til dels krevende jus. Det oppleves som slitsomt. Det kan også være en generell opplevelse av et uhåndterlig skjemavelde. En lærer sa det slik i en nylig publisert rapport: Vi har mye kontor- og papirarbeid, mye innrapportering. Hvor blir det av faget, det å være i klassen, det å undervise? Hvorfor er det ingen som snakker om det? Vi er jo her for å tilføre elevene kunnskap. Jeg trodde det var det som var kjernen. At administrasjon tar mye av en lærers hverdag, har vi fått mange eksempler på i den senere tid. La meg understreke, for jeg bruker mye tid på det selv, at det er viktig å snakke med lærerne, og ikke om dem. Det er viktig å ta frustrasjonen på alvor. Løsningen for en bedre skole har tidsskriftet The Economist bl.a. nylig foreskrevet, med ordene lærere, lærere og lærere. Med respekt å melde: Jeg etterlyser en klar holdning og vilje fra statsråd Djupedal til å ta innover seg denne frustrasjonen hos lærerne. Jeg spør bent fram: Hvordan kan det ha seg at statsråden har en slik passivitet og mangel på nysgjerrighet overfor denne frustrasjonen hos lærerne, som ikke får levd ut sin legning som gode lærere og kunnskapsformidlere?