I Soria Moria-erklæringen står det en helt konkret setning som sier at Regjeringen vil «gjeninnføre ordningen med geografisk differensiert arbeidsgiveravgift». Etter redegjørelsene som er gitt av de to statsrådene, kan vi hake av enda et punkt i Soria Mora-erklæringen og skrive i margen: Gjennomført! Det er gledelig, og spesielt gledelig fordi det er en gjeninnføring av kanskje det viktigste og mest effektive distriktspolitiske virkemidlet vi har, og derfor er de resultater som er oppnådd gjennom konsultasjoner med ESA, en seier for en aktiv distriktspolitikk. Det er gledelig, ikke minst fordi det er en konklusjon etter flere år med usikkerhet, og fordi Regjeringen har fått stor grad av gjennomslag for sine tolkninger av regelverket, ikke minst ved at alle kommuner i sonene 5, 4 og 3 – utenom Bodø og Tromsø, som ble nevnt spesielt, som fremdeles vil ha redusert arbeidsgiveravgift – nå kommer inn i ordningen. Jeg tror jeg vil tillate meg å si at begrepet «mindre, tilgrensende områder» har vært tolket romslig i våre forhandlinger, og det er imponerende at man i så stor grad har fått gjennomslag for en slik romslig tolkning. Jeg vil spesielt understreke det gledelige i at ordningen nå blir mer næringsnøytral enn den har vært tidligere, altså at flere bransjer omfattes av ordningen enn det som var tilfellet tidligere. La meg da spesielt nevne transportsektoren, for det er nettopp med utgangspunkt i lange avstander og ekstra kostnader til transport at vi har slåss for disse virkemidlene. Nettopp på grunn av at ordningene er gode, blir det nesten enda verre for dem som ikke har kommet inn igjen i det nye virkemiddelområdet. Derfor blir de kompensatoriske tiltakene så viktige. Det ble nevnt av statsrådene at alle som var inne i 2003-ordningen, og som er utenfor nå, fremdeles vil kunne nyte godt av ordningen med såkalt bagatellmessig støtte, altså fribeløpsordningen, og at det vil omfatte kanskje 60 pst. av næringslivet, av antall arbeidsplasser, og stort sett bedrifter med opptil 30 årsverk. Når vi i tillegg vet at kommuner blir kompensert over skjønnsmidlene, og at vi fremdeles vil bruke næringspolitiske regionale utviklingsmidler, så vil ordningen føre til at de inntektene vi får fordi noen avgifter ikke blir redusert, i sin helhet brukes til kompensatoriske tiltak, at den altså er provenynøytral. Det er dessuten veldig gledelig at det virkeområdet som gjelder de distriktspolitiske virkemidlene, nå faktisk ikke bare kan opprettholdes, men utvides med 24 kommuner – at 27,5 pst. av befolkningen blir omfattet av det – og at det da gjelder tidligere sone D-kommuner, som nå kan bruke aktive virkemidler, noe som ikke har vært mulig gjennom det å være sone D-kommune. Både i valgkampen og gjennom våre stadige møter med næringslivet rundt om i Norge var og er det ett felles krav som går igjen, og det er: forutsigbarhet i næringspolitikken. Et gledelig element i det som statsrådene nå har sagt, er at Regjeringen mener at disse ordningene skal gjelde så lenge som de er gjort gjeldende for EØS-området. Det gjelder både for avgiftsreduksjonene, for virkemiddelområdet for distriktspolitikk og for de kompensatoriske tiltakene. Det betyr at norsk næringsliv helt fram til 2013 nå vil vite hva som kommer til å være de næringspolitiske virkemidler innenfor det distriktspolitiske området. Derfor er det kanskje også et av de mest gledelige resultatene av den jobben som Regjeringen har gjort, nemlig at vi får på plass nok en brikke i Regjeringens arbeid, som sørger for at den totale næringspolitikken skal være mer forutsigbar enn det som har vært tilfellet inntil i dag. De ordningene vi diskuterer her, er et typisk eksempel på virkemidler som har vært uforutsigbare de siste årene, og hvor vi nå har fått forutsigbarheten på plass. Derved leverer vi også næringslivet mer forutsigbare rammevilkår, og det er jeg glad for.