Nå har jeg vært med i politikken – her i huset, i alle fall – siden 1993, så den historien som Solvik-Olsen etterlyser, tror jeg nok at jeg kan forklare ham hva er. La meg begynne med at det som i alle fall ikke har forandret seg fra 1991, er Fremskrittspartiets hugging på alle dem som bringer resultater fram i samfunnet slik at vi har fått det samfunnet vi har. Så er han faktisk såpass freidig at han påstår at det ikke er et fritt marked i forhold til strøm. Men det er altså 12 TWh med gasskraft som det er gitt konsesjon på, som ikke er bygd ut. Det ligger en rekke søknader i departement og direktorat i forhold til vannkraft som ikke er stoppet. Når vi greide å få til en halv utbygging av Sauda – vi ønsket en full, men vi greide å få flertall for en halv utbygging – greide ikke Fremskrittspartiet noen ting. Når vi har greid å få ut nesten like mange GWh fra Øvre Otta som Fremskrittspartiet ønsket i første omgang, var ikke Fremskrittspartiet med på det. Det som er viktig i politikken, er resultatene som kommer av å drive en politikk der en har vilje og mot til å ta noen avgjørelser der en tar hensyn både til miljøet og til energibalansen. Jeg syns faktisk at Fremskrittspartiet bør være svært takknemlig for Soria Moria-erklæringen. De bør være svært takknemlige, for nå ser vi at det er en regjering som har satt i gang med å bygge et gasskraftverk som skal ha CO2-håndtering. I 1991 var jo heller ikke klimautslippene noe problem for Fremskrittspartiet. De blåste av det og sa at det var bare tull. Nå har innrømmelsene begynt å komme. Det samme gjør de i forhold til grønne sertifikater. De stemmer altså for en ordning som vil føre til at vi skal betale omtrent dobbelt som mye som svenskene for å få et grønt sertifikat-marked. Og grunnen til at Fremskrittspartiet gjør det – har de skrevet i stortingsdokumenter – er at næringen ønsker det, og at kundene ønsker det. Det er bakgrunnen for at de stemmer for noe som de vet de kommer i mindretall på. Det har bare én hensikt: å score billige politiske poeng.