Mange var overrasket, men glade da statsministeren på KS sin ordførerkonferanse var så tydelig i sitt syn på kommunestruktur. Jeg siterer: «For meg er det åpenbart at den kommunestrukturen som var riktig før, ikke nødvendigvis er riktig i fremtiden.» Han kom også med en ganske klar advarsel til ordførerne: «Frivilligheten vil stå sterkere dersom lokale politikere i det minste viser vilje til å utrede sammenslåing.» Dette står i klar motsetning til kommunal- og regionalministerens tidligere uttalelser på dette området. Men jeg regner med at når landets statsminister gjør dette til en hovedsak når han møter landets ordførere på det viktigste møtestedet om kommunepolitikk, så er dette et uttrykk for Regjeringens politikk. I 1837 hadde Norge 392 kommuner – om lag 40 færre enn i dag. Det var på et tidspunkt da folk flest i dette landet beveget seg ved hjelp av tresko, hest og robåt. Nå er det 40 år siden vi sist hadde en omfattende endring i kommunestrukturen. Selv siden da har samfunnet endret seg radikalt. Da var ennå ikke personbilen blitt allemannseie, og Internett var ikke engang en fjern fantasi. Befolkningsfordelingen har også endret seg radikalt. Mellom landsdelene er den relativt stabil andelsmessig, men innenfor landsdelene har det skjedd en klar sentralisering. Av 433 kommuner har 1/3 under 5000 innbyggere. Men som følge av befolkningsutviklingen er det også stadig flere kommuner som har færre enn 1000 innbyggere. Det sentrale spørsmålet er derfor, gitt dagens kommuneinndeling, om kommunene også i framtiden kan ha et så stort ansvar for velferden som de har i dag. Er det tenkelig at kommuner som har et innbyggertall som tilsvarer et borettslag i de større byene, skal kunne ta ansvar for kompliserte barnevernssaker, tilbud til alvorlig psykisk syke og omsorg og rehabilitering av rusmisbrukere? Skal det være slik at kommuner er så marginaliserte at når en av innbyggerne som krever omfattende pleie og omsorg, dør, snur kommunebudsjettet fra underskudd til overskudd, slik som situasjonen er i dag? Mange kommuner har ikke befolkningsgrunnlag for mer enn små stillinger på mange fagområder. Disse kommunene taper ofte i konkurransen om den kvalifiserte arbeidskraften. Konsekvensen blir ofte sårbare fagmiljøer og utrygghet for brukerne. For eksempel mangler halvparten av norske kommuner kompetanse på de alvorligste barnevernssakene. Mange av de mindre kommunene vil heller ikke ha kapasitet og kompetanse til å ivareta en utviklingsrolle for lokalsamfunnet og regionen de er en del av. For byer og befolkningstette områder er det ofte et problem at de mangler beslutningsdyktige organer for å ivareta felles planleggings- og utviklingsoppgaver i et sammenhengende område. Dermed opplever innbyggerne ofte unødvendige barrierer mellom bosted, arbeid og fritid. Et godt eksempel på dette er at da Stavanger kommune på begynnelsen av 1960-tallet planla og satte av et område for et universitet, som først ble en realitet i 2005, så planla de og satte av arealet i nabokommunen Hetland. Tilsvarende utfordringer møter dagens regionsentre når de skal planlegge eller legge til rette for framgang og utvikling i et 50-årsperspektiv. Det er min bekymring at sviktende leveringsevne på politikkområder som innbyggerne opplever som viktige, vil kunne bidra til å svekke legitimiteten og tilliten til kommunen som politisk institusjon. Det betyr også at en svekker tilliten til at kommunen makter å ivareta sin rolle som velferdsprodusent og samfunnsutvikler. Kravet om at staten skal overta ansvaret for flere velferdsoppgaver, vil fra flere hold kunne øke, og det er allerede altfor sterkt. Kommunal- og regionalministeren har sagt at hennes mål er «Smilende kommuner», og det er jeg helt enig i. Men smilende kommuner får en ikke bare gjennom å øke deres økonomiske handlefrihet. Skal kommunene smile, må de også være stolte og trygge på at de har faglighet og myndighet til å ta ansvar for de oppgavene de har påtatt seg. En styrking av kommunene skjer ikke bare gjennom mer penger, men også gjennom mer omfattende og viktige oppgaver. Jeg er redd for at smilet raskt vil stivne hvis kommunene opplever at Regjeringen ikke har tillit til at Kommune-Norge også kan ta på seg nye oppgaver. Etter min og Høyres oppfatning er det nødvendig med større og mer robuste kommuner. Slik vil en kunne få kommuner som er faglig og økonomisk bæredyktige, og som på en god måte kan fylle sin rolle både som velferdsprodusent, demokratisk arena, myndighetsutøver og samfunnsutvikler. Større og mer robuste kommuner vil også legge til rette for fortsatt desentralisering av oppgaver til kommunene, noe som vil styrke lokaldemokratiet. Jeg har registrert, bl.a. i den debatten som vi hadde i forrige sak, at Regjeringen argumenterer for regioner nettopp fordi den ikke ønsker å gjøre noe med kommunestrukturen. En politikk som tar utgangspunkt i at en ønsker dagens kommunestruktur, er en politikk som på sikt fører til en utarming av Kommune-Norge der kommunene får en mindre og mindre rolle i lokalsamfunnet, og der en flytter ansvar oppover istedenfor nedover. Derfor kan en regionsreform veldig raskt bli en reform for sentralisering av oppgaver, og ikke minst være en barriere for Stortinget i forhold til å desentralisere flere oppgaver til robuste og sterke kommuner. Advarselen statsministeren kom med til ordførerne om at hvis de ikke frivillig startet prosessen, så lå tvangen bak som en trussel, var et meget tydelig signal. Men statsministeren og kommunalministeren kan glede seg over at Kommune-Norge på dette området allerede har startet en viktig prosess. Tidligere kommunal- og regionalminister Erna Solberg tok sammen med Kommunenes Sentralforbund initiativet til en slik prosess som statsministeren bad om. Dette initiativet ble tatt allerede høsten 2003. Sluttrapporten fra prosjektet «Framtidens kommunestruktur – kommuner med ansvar for egen utvikling» ble ferdig høsten 2005. Denne rapporten må være gledelig lesning for Regjeringen. Den viser nemlig at statsministerens oppfordring allerede i høyeste grad er fulgt. Tre av fire kommuner er åpne for at det bør skje strukturendringer i Kommune-Norge. Over 30 har allerede startet det arbeidet statsministeren etterlyste, og diskuterer nå konkret sammenslåing. I 413 av landets 433 kommuner har en diskutert kommuneinndelingen. Kommunene konkluderer med at mer omfattende interkommunalt samarbeid eller kommunestrukturendringer må til for å møte framtidige utfordringer. Den koordineringsgruppen som ble satt til å lede arbeidet, har oppsummert sin anbefaling i tre viktige punkter: Dagens kommunestruktur vil kunne svekke prinsippet om at kommunene skal være likeverdige dersom de skal ha større ansvar for velferdspolitikken.Et utstrakt og mer omfattende interkommunalt samarbeid kan løse mange utfordringer, men vil samtidig kunne bidra til å svekke lokaldemokratiet og kommunenes handlefrihet. Og sist, men ikke minst: Frivillighetslinjen, som det er bred enighet om i Stortinget, krever sterke incentiver dersom endring i kommunestruktur er ønskelig. Jeg har oppfattet det slik at Regjeringen gjennom statsministeren har sagt at endring i kommunestruktur er ønskelig. Kommunene har satt i gang en prosess. Da er ballen tilbake hos kommunal- og regionalministeren. Vil en komme med gode og aktive incentiver for å bidra til den prosessen som nå er i gang? Her trengs en aktiv regjering for at de som har startet denne prosessen, skal lykkes med det arbeidet som de har brukt mye tid og energi på. Jeg er derfor spent på å høre kommunal- og regionalministerens svar på min interpellasjon.