Det er liten tvil om at vi her får anskueliggjort en del ideologiske forskjeller og tilnærminger til hvordan man skal forholde seg til konkurransepolitikk fremover. Det avdekkes i løpet av debatten ganske tydelig at man her ønsker å ha en hånd over noen stakkarslige som angivelig trenger nasjonal beskyttelse fordi vi skal ha styring over enkelte sektorer under vignetten «nasjonale interesser skal ivaretas». Men jeg tror at det man galant glemmer, er at det egentlig er noen kolosser i det norske samfunnet som nå har fått den antakelig relativt gledelige nyheten at de kan lene seg mer tilbake enn de ville ha kunnet gjøre hvis den forrige regjeringen hadde fått fortsette sin konkurransepolitikk. Det er slik, som representanten Lars Peder Brekk antyder, at vi bør ha en konkurransepolitikk som er lik andre lands. Det har han helt rett i. Han hadde en på mange måter fornuftig tilnærming i sitt innlegg. Men Norge skiller seg nå fra andre land når det gjelder håndteringen av sin egen konkurransepolitikk. Der vi ser at andre land ruster opp sin egen konkurransepolitikk, og vi ser at EU ønsker å få på plass trafikkregler, et regelverk som tar hensyn til at vi må ha konkurranse, av hensyn til mangfold, av hensyn til å styrke forbrukerens interesser – og det er mange, mange andre åpenbare årsaker – ser vi at norsk konkurransepolitikk på mange måter er lagt i et slags stabilt sideleie. Faktum er at når vi i Norge snakker om de selskap, de institusjoner, som nå får anledning til å lene seg mer beskyttet tilbake, er det stort sett selskap som har en omsetning i størrelsesordenen 100 milliarder pluss. Det er åpenbart at det er de største lobbykrefter vi har i landet, som nå gis en større anledning til å gå løs, og selvfølgelig målbæres argumentet om at vi gjør dette under vignetten: Vi har nasjonale interesser som skal beskyttes, i Norge. Fra bl.a. statsrådens side brukes kraftsektoren som et eksempel. Når man sågar går til Trondheim Energiverk – for øvrig et selskap som for 2005 bokfører et overskudd på 413 mill. kr, og som svømmer over ikke bare av kraft, men av penger – har man under vignetten «nasjonale interesser» stoppet Konkurransetilsynets pålegg til Statkraft, som nådde en markedsandel på over 50 pst., om ikke å overta Trondheim Energiverk. Nå har Statkraft fått lov til å overta Trondheim Energiverk, i det området av landet som minst av alt preges av konkurranse, og hvor krise faktisk er det som kommer til å dukke opp i kjølvannet, når vi ser noen år fremover. Det er ikke, som statsråden var inne på, på grunn av at den forrige regjering hadde en utbyttepolitikk mot Statkraft og mot Statnett som gjorde det vanskelig for dem å bygge ut linjer. I parentes sagt, statsråd, så jeg ikke at dagens regjeringspartier fjernet en eneste krone i sine alternative budsjetter når det gjaldt utbyttepolitikk, så her må man ta seg bryderiet med å finne andre argumenter. Strømkrisen i Midt-Norge skyldes ganske enkelt mangel på politiske beslutninger, beslutninger som må tas i dag, hvis man skal unngå en ellers kommende krise. Men det mest alvorlige i denne debatten er faktisk at man fjerner Konkurransetilsynets autoritet. Man har valgt politisk å overprøve den institusjon som andre land ønsker å ruste opp og bygge opp som en sterk overvåker/kontrollør, en institusjon som i andre land fremstår som den viktigste av alle til å overvåke og kontrollere konkurransen, slik at ikke ineffektivitet oppstår eller verdier havner i gale lommer. Den aktivitet som man nå har lagt vekt på, med å overkjøre Konkurransetilsynet i to–tre viktige saker, tror jeg har gitt på mange måter uopprettelige skadevirkninger. Konkurransetilsynets selvstendighet og autoritet er varig svekket. Dette kommer på toppen av at man ønsker å svekke konkurranseloven. Man er nødt til å stille spørsmålet: Hva i all verdens rike skal Konkurransetilsynet drive med, hvis de ikke kan ta de store, sterke kapitalkreftene i landet i ørene? Hva annet er det de skal bruke tiden til? Eller ønsker man virkelig å tildele Konkurransetilsynet det stikk motsatte, altså en tvangstrøye som gjør at de driver med vær og vind ingensteds med dagens politiske retning?