I internasjonal sammenheng får Norge gode skussmål for sin politikk for livslang læring. Det er bra at Norge på ett område gjør det godt internasjonalt, vi er jo vant til å ligge langt nede på rankinglistene når det gjelder grunnutdanning. Vi har en godt utdannet befolkning, som er et viktig konkurransefortrinn for en nasjon. Når vi imidlertid går inn i etter- og videreutdanningsfeltet og ser på Kompetansereformen og de mål som var satt for den, er det betimelig å spørre om vi skal slå oss til ro med å ha høy score internasjonalt. I en Fafo-rapport har forskerne Anna Hagen og Sveinung Skule foretatt en analyse av situasjonen når det gjelder voksne og etter- og videreutdanning. Gjennomgangen av utdanningsstatistikk og Læringssenterets tilstandsrapporter fra kommunene viser at Kompetansereformen neppe har hatt stor innvirkning på deltakelsen i videreutdanning, selv om det finnes noen unntak. Det er ikke registrert en økning i tilpasset grunnopplæring for voksne. Mange kommuner har vært passive, og få kommuner har utarbeidet rutiner for gjennomføring av voksnes rett til grunnutdanning. Videre viser tallene nedgang i antall voksne elever i videregående opplæring fra 1999 til 2002. Unntaket er voksne som tar helse- og sosialfag, der antallet har økt noe. Det har en klar sammenheng med muligheten for avkorting på grunnlag av opparbeidet realkompetanse. To av tre voksne som er realkompetansevurdert innen yrkesfag, er vurdert i forhold til helse- og sosialfag. Det har videre vært en sterk økning i antallet studenter over 30 år, altså voksne studenter, ved høyskolene våre. Det har sammenheng med økt inntak på grunnlag av realkompetanse. I høyskolene, som i videregående opplæring, tar flertallet av realkompetansestudentene utdanning i helse- og sosialfag. Mange tar det også som en desentralisert høyskoleutdanning tilpasset familie- og arbeidsforhold, et tilbud som dessverre rammes gjennom kuttet regjeringspartiene og Fremskrittspartiet gjorde i statsbudsjettet for 2005. På dette området har reformen bidratt til at flere har fått fagutdanning som bl.a. kompenserer den sviktende rekruttering av unge søkere til pleie- og omsorgsfagene. Det har styrket kommunale tjenester med økt faglighet. Det er først og fremst kvinner som har erfaring fra arbeid innen sektoren, og som er motivert, som tar slike utdanningsløp. Realkompetansevurdering, kompetanseheving og formalisering av kompetansen har ført til at denne gruppen har fått mulighet til å oppnå en sterkere posisjon på arbeidsmarkedet, økt status og høyere lønn. Ved universitetene har det vært en nedgang i antall deltakere i etterutdanning i årene 1998-2002, med unntak av ved pedagogiske fakulteter. Omfanget av formell videreutdanning er stabilt. Som dette viser, har Kompetansereformen og andre offentlige tiltak lyktes i deler av kompetansemarkedet, særlig i høyskolegruppene i offentlig sektor. I andre deler av kompetansemarkedet synes Kompetansereformen å ha hatt begrenset effekt så langt. Det gjelder særlig lavt utdannede i privat sektor. Jeg viser til en rapport som heter «men hvor skal vi henvende oss?», av Engesbak m.fl., hvor en kartlegging fra 2003 viser at voksnes rett til grunnskole og videregående opplæring er lite kjent i befolkningen. Én av to har liten kjennskap til voksnes rett til utdanning, og de som har minst utdanning, har også minst kjennskap til denne retten. Dette tyder på at det fremdeles er behov for målrettet og systematisk arbeid for å informere om og gi tilpassede opplæringstilbud til de gruppene i befolkningen som har mest behov for opplæring. Det er verdt å understreke at vi har 100 000 arbeidsledige. De som har lavest utdanning, går lengst ledig og har dårligst utsikt til å få jobb. Med dette som referansebakgrunn er det også nødvendig å nevne andre viktige medspillere på voksenopplæringsfeltet, som studieforbundene og fjernundervisningsinstitusjonene. De har opplevd å måtte kutte mye i sine tilbud på grunn av store statlige kutt gjort her i denne sal. Dersom en skal lykkes på voksenopplæringsfeltet, og det er litt av poenget, må samfunnet spille på alle kvalitativt gode aktører, noe disse institusjonene faktisk representerer. Det er videre foruroligende at mange kommuner og fylkeskommuner som tradisjonelt har ivaretatt oppgaven på en god måte, nå må stramme inn i tilbudene til utdanningssøkende. Nord-Trøndelag fylkeskommune er ett eksempel - i fjor vedtok man å kutte i de største og mest populære voksenopplæringstilbudene, noe som rammer motiverte utdanningssøkende. En ser lignende eksempler fra andre fylker. Større elevkull i gruppen 16-19 år - samtidig som en må stramme inn i antall klasser og elevplasser - tilsier at det blir færre ressurser til utdanningssøkende utenom denne gruppen. Mange som har rett på slik utdanning, får avslag på søknaden, og fylkeskommuner som har plikt til å opplyse om voksnes rettigheter på feltet, er tilbakeholdne med dette av økonomiske årsaker. På denne bakgrunn ber jeg statsråden redegjøre for hvordan hun vil sikre at voksnes rett til tilpasset grunnopplæring blir reell, og om det fortsatt er riktig å skille mellom voksne med og uten rett.