Et enstemmig storting gav i forrige periode tilslutning til Regjeringens ønske om å gjennomføre en bred utredning av det fremtidige forhold mellom stat og kirke. I det perspektiv er også det økonomiske forholdet mellom stat og kirke en sentral del av en slik utredning. Det forbauser meg litt at flertallet i innstillingen er så vidt opptatt av å foreta endringer på kort sikt i denne situasjonen hvor statsråden har sagt at han vil ta seg god tid – det synes jeg er all ære verdt – på å gjennomføre en skikkelig politisk behandling av dette. Det forbauser meg at man da har det travelt med akkurat i denne situasjon å foreta grep som endrer vilkårene for den økonomiske samhandling mellom stat og kirke ganske vesentlig. Flertallet skriver at det er beklagelig at en del av avkastningen av Opplysningsvesenets fond unndras alternativ bruk dersom man inflasjonsjusterer fondet. Det er med respekt å melde å snu saken på hodet. Praktisk talt alle fonds og legater som jeg kjenner til i det norske samfunn, har ikke bare krav om inflasjonsjustering, de aller fleste har statuttfestede krav om at en prosentandel av den årlige avkastning skal tilføres kapitalen, ikke bare for å forhindre at kapitalen forringes, men for å sørge for at kapitalen forøkes. Her åpner man også for at man skal kunne disponere av fondskapitalen, og det er jo den mest kortsiktige av alle former for håndtering av oppsparte midler. Jeg kan ikke forstå annet enn at det måtte være tilrådelig for Stortinget når man nå har gitt seg inn på en omfattende og skikkelig drøftelse på lang sikt av hva som er det ønskelige forhold mellom stat og kirke, at man i den perioden lot være å foreta den type endringer, nettopp for å kunne ta standpunkt til det i forbindelse med de langsiktige perspektivene. Det som adskiller Opplysningsvesenets fond fra andre fond i dette land, er at Opplysningsvesenets fond er det eneste som er grunnlovfestet, faktisk. Da synes jeg det er oppsiktsvekkende at Stortinget, som har ansvaret for Grunnloven, mener at dette fondet kan man behandle langt friere og disponere for mye mer kortsiktige formål enn det som er vanlig for fond i sin store alminnelighet. Og så til sist: Jeg hørte også med forbløffelse på representanten Reikvams innspill om det kirkelige demokrati. Hvis jeg oppfattet Reikvam riktig, mener han at den delen av Kirken som er demokratisk, som han sa, er den delen som til enhver tid deler representanten Reikvams syn, mens folk som er uenige med Reikvam, pr. definisjon er udemokratiske. Det er en veldig spesiell demokratidefinisjon.