Valglovgivningen har, som representanten Solholm påpeker i sin interpellasjon, blitt endret en rekke ganger. Den nye valgordningen som ble vedtatt våren 2003, innebærer til dels betydelige endringer med hensyn til fordelingen av mandatene til Stortinget. Det er særlig på to områder reglene ble endret. For det første fikk vi nye regler for fordeling av mandatene på fylkene. Ordningen innebærer at antallet mandater har økt fra 165 til 169, samtidig som vi har fått etablert en systematisk ordning for justering av den geografiske fordelingen av mandatene. For det andre fikk vi en ny ordning for utjevningsmandatene. Antallet utjevningsmandater har økt fra 8 til 19, og hvert fylke har fått sitt utjevningsmandat. Hva som er en rettferdig valgordning – eller «rettferdig nok», som representanten Solholm uttrykte det – vil det opplagt kunne være ulike oppfatninger om. Den nye valgloven fra 2002 ble vedtatt av Stortinget etter et omfattende utredningsarbeid av Valglovutvalget, hvor samtlige partier på Stortinget var representert. Valglovgivningen skal ivareta ulike hensyn. Hensynet til geografisk representasjon er ivaretatt gjennom inndeling i valgkretser. Landet er inndelt i 19 valgkretser, fordi geografisk tilhørighet er viktig når velgerne avgir sin stemme. Når det gjelder den geografiske fordelingen av mandatene, har vi fått en større geografisk utjevning enn etter tidligere lovgivning. I tillegg er reglene blitt dynamiske ved at mandatfordelingen på valgdistriktene skal justeres hvert åttende år. Prinsippet om at det skal tas distriktspolitiske hensyn ved valgordningen har en lang tradisjon i Norge, noe som også gjenspeiles i den nye valgordningen. Ved fordelingen av mandatene på valgdistriktene følger det etter de siste endringene av Grunnloven at både antallet innbyggere i, og arealet av, valgdistriktet skal telle med. Bruk av areal er en praktisk måte å trekke inn distrikts- og bosettingsfaktorer på, på en systematisk måte. Således er én stemme ikke like mye verdt i alle valgdistrikt. Det står f.eks. flere innbyggere bak et mandat fra Akershus enn bak et mandat fra Troms. Det er viktig å huske på at de ulike delene av valglovgivningen henger sammen. Kriteriene for å fordele distriktsmandatene vil kunne påvirke partienes mandatfordeling. Dette er slik fordi de ulike partiene ikke har en jevn oppslutning i alle valgdistrikter. Det vil også kunne være en sammenheng mellom overrepresentasjon av mindre folkerike valgdistrikter og overrepresentasjon av enkelte partier. Representanten Solholm er opptatt av at valgordningen bør være mest mulig proporsjonal. Som Valglovutvalget gjorde rede for i sin utredning, er det flere grep en kan gjøre for å få til en bedre politisk utjevning av mandatene. Valglovutvalget peker f.eks. på at en inndeling i færre valgdistrikter vil gi et langt mer politisk proporsjonalt valgresultat enn med dagens 19 valgkretser. I tillegg vil bruk av sperregrenser, som vi i Norge har ved fordeling av utjevningsmandatene, påvirke hvor proporsjonal valgordningen vil være. Vi kunne sjølsagt velge å kvitte oss med sperregrensen. Det ville bety en betydelig omlegging. Vi kunne også velge å skifte fordelingsmetode for beregning av mandatene på partiene. Et annet alternativ er å justere den eksisterende fordelingsmetoden. Denne fordelingsmetoden – Sainte-Laguës modifiserte metode – innebærer et visst styringstillegg for store partier. Dette kan også endres. Spørsmålet er jo om Fremskrittspartiet ønsker å gjøre det, så store som de er blitt. Den vedtatte valgordningen øker den partipolitiske proporsjonaliteten for partier som kommer over sperregrensen ved å øke antallet utjevningsmandater. Samtidig bidrar delingstallet på 1,4, som i praksis innebærer at store partier blir noe overrepresentert, til å balansere hensynene til proporsjonalitet i valgordningen og en oppsplitting av partisystemet med de styringsmessige utfordringer det vil kunne medføre. Drøftelser av hvor stort dette delingstallet skal være, går helt tilbake til 1950-tallet. Som Valglovutvalget gjør rede for i sin utredning, er delingstallet, som en del andre forhold som blir regulert i Grunnloven, resultat av et kompromiss mellom partiene på Stortinget. Sjøl om de nye reglene i valgloven og Grunnloven ikke har medført at valgresultatet blir fullstendig proporsjonalt, syns jeg det er grunn til å understreke at vi nå har fått en mer proporsjonal valgordning enn tidligere. Det er imidlertid ikke bare valgordningen i seg sjøl som bestemmer hvor proporsjonalt valgresultatet vil bli. Antallet partier som konkurrerer om mandatene, deres relative oppslutning geografisk og i forhold til hverandre, vil være faktorer som kan ha stor innvirkning. Her er vi inne på et sentralt punkt i forhold til spørsmålet fra representanten Solholm. Sju partier er representert på Stortinget, og mange flere deltok ved valget uten å bli representert. I og med at det bare kan fordeles hele mandater, og disse ved det siste stortingsvalget ble fordelt på sju partier fra 19 valgkretser, er det i praksis svært vanskelig å oppnå en fullt ut proporsjonal fordeling av mandatene. Jeg syns bl.a. derfor at det ikke er særlig meningsfylt å legge sammen stemmene til de ulike blokker av partier, for så å vurdere hvor proporsjonalt valgresultatet er. En slik framgangsmåte vil etter min oppfatning bare være meningsfull dersom det kun er to partier som kjemper om mandatene, og man samtidig behandler hele landet som én valgkrets. Det vil i så fall ikke være en valgordning som jeg ønsker at vi skal ha. Behandlingen av valgloven og valgbestemmelsene i Grunnloven viste at de ulike partiene på Stortinget har ulike oppfatninger om enkelte trekk ved valgordningen. Det var f.eks. ikke enighet om at det ved fordeling av mandatene på valgdistriktene ble lagt vekt på distrikts- og bosettingsfaktorer ved at arealet i valgdistriktene ble tillagt vekt i tillegg til antallet innbyggere. Når det gjelder et så viktig spørsmål som hva slags valgordning vi skal ha, er det viktig at denne har støtte fra et bredt flertall i Stortinget. I praksis er dette også nødvendig da de viktigste reglene for fordeling av mandatene, både geografisk og politisk, står i Grunnloven. Valgordningen bærer da også preg av å være et kompromiss. Etter min vurdering har dette imidlertid gitt oss en god valgordning som vi kan leve godt med. Jeg legger derfor ikke opp til å ta noe initiativ til å endre valgordningen i tråd med interpellasjonen fra representanten Solholm. Helt til slutt: For å rette opp en åpenbar misforståelse som representanten Solholm kom i skade for å omtale i sitt åpningsinnlegg, så er Senterpartiet ikke et sosialistisk parti. Senterpartiet er et sentrumsparti, har alltid vært det og kommer alltid til å forbli det.