Siden 1980 har andelen av innvandrere i Norge økt fra om lag 2 pst. til over 8 pst. Det bor i dag i underkant av 400 000 innvandrere i landet, og den største gruppen kommer fra ikke-vestlige land. Naturlig nok står vi overfor mange utfordringer i vårt flerkulturelle og mangfoldige samfunn. Gårsdagens løsninger er ikke alltid tilpasset dagens virkelighet, noe som av og til både bekymrer og skaper usikkerhet. På integreringsfeltet er det heller ikke gladnyhetene som oftest preger mediebildet. Snarere er det problemene som setter dagsordenen. Det er barna og de unge som skal sikre velferden framover. Det er de som er Norges framtid. Integreringsdebattene har fokusert mye på voksengenerasjonen og førstegenerasjonsinnvandrerne. Barna har ikke fått samme politiske oppmerksomhet. Det er uakseptabelt at innvandrerbarn ikke kan norsk når de begynner på skolen. Da kommer de skjevt ut allerede fra starten av. Kan elevene ikke språket, blir andre fag uoverkommelige, og faren for å droppe ut av skolen blir stor. God norskopplæring er godt forebyggende arbeid. Både helsestasjoner og barnehager er viktige arenaer for å fange opp de barna som ikke kan språket godt nok. Vi mener imidlertid det er lite effektiv ressursutnyttelse når regjeringspartiene vil gi gratis kjernetid i barnehagene til alle 4- og 5-åringer i bestemte områder. Vi ønsker å bruke de samme pengene på språktiltak for de 4- og 5-åringene som trenger det. Da er det mer målrettet, og flere barn vil få nyte godt av midlene og bli bedre i norsk. Flere barn vil få en god skolestart. Nylig kom meldingene om at det i skolen er store utfordringer i forhold til norskopplæringen. Norsk som andrespråk blir ikke drevet godt nok, og innvandrerbarna blir taperne. «Skolesystemet må tilpasse seg dagens virkelighet, slik at innvandrerungdom lærer seg norsk skikkelig», var budskapet til Ziba Amini ved Østfold Ressurssenter på en nylig avholdt konferanse. Det er udiskutabelt at skolen har en særdeles viktig jobb å gjøre, men vi må ikke glemme at foreldrene har et stor ansvar for å påse at barna blir gode i norsk. Samfunnet må legge forholdene til rette på best mulig måte. Elevene selv må gidde å lære, som en elev sa. Det var et samlet storting som i forrige periode sørget for at norskopplæringen for flyktninger og innvandrere ble bedre. Norskkunnskaper er nøkkelen til vellykket integrering, og det obligatoriske introduksjonsprogrammet, som går over to år og inneholder både arbeidspraksis og norskopplæring, er en treffsikker og målrettet ordning. Kombinert med en raskere saksbehandling og kortere tid i asylmottak er jeg sikker på at introduksjonsprogrammet vil gi innvandrere bedre muligheter i det norske samfunnet. Erfaringene med introduksjonsprogrammet er så langt bra. Nesten tre av fire deltakere var fortsatt i programmet ved utgangen av 2005. Alt tyder på at den gode utviklingen fortsetter, for mange kommuner gjør et solid arbeid på dette feltet. Kommune-Norge legger her faktisk et godt grunnlag for en framtidig bedre sysselsettingsstatistikk. Til tross for mangelen på arbeidskraft er det et faktum at ledigheten blant innvandrere er langt høyere enn blant befolkningen for øvrig. Arbeidsmarkedet etterspør arbeidskraft, og mulighetene for jobb er til stede. Men også næringslivet må etterspørre og være villig til å åpne dørene for dem med fremmed navn. Det er vanskelig å vite om omfanget av diskriminering er stort eller lite, men det er helt åpenbart at mange hundre avslag på jobbsøknader gjør at arbeidsmarkedet framstår som lukket. En aktiv integrerings- og sysselsettingspolitikk må styrke integreringen av innvandrere i arbeidslivet, slik at de får en yrkesdeltakelse på nivå med resten av befolkningen. Også når det gjelder arbeidsmarkedet, må vi sørge for at innvandrerne får de samme mulighetene, de samme rettighetene, men også de samme pliktene som befolkningen for øvrig. Dersom grupper i samfunnet opplever å bli stengt ute fra samfunnsdeltakelse, kan det – vet vi – bidra til både uro og konflikt, eller til dannelsen av uønskede parallellsamfunn. Det er hyggelig når mediene formidler gladnyheter på integreringsfeltet. I tankene har jeg nå en frittalende og optimistisk kommunalsjef i Bamble kommune i Telemark. Formannskapet skulle ta stilling til antall flyktninger de skulle ønske velkommen til Bamble neste år. Det var da kommunalsjefen sa: «Vi har ledige boliger, vi har et apparat til å ta imot dem og vi har et arbeidsmarked som tar imot folk så lenge de lærer seg norsk. Ja, vi har bedrifter som henter våre folk selv før de er ferdige med norskopplæringen.»