Da jeg som 16-åring fattet interesse for politikk, var det ut fra refleksjoner og et ønske om å gjøre noe med det jeg oppfattet som urettferdig, nemlig at det var store forskjeller i levekår. Dører som var åpne for noen, var ikke nødvendigvis det for alle, det være seg i skole, jobb og samfunnsliv. Jeg så at slik var det ikke bare i Norge, men i de fleste land jeg lærte om, for ikke å snakke om de virkelig store forskjellene som var og er mellom rike industrialiserte land og utviklingsland. Engasjementet fra ungdommen er beholdt, og lysten og viljen til å gjøre noe med urettferdigheten er fremdeles drivkraften i mitt politiske virke. Norge har tradisjonelt vært et land med relativt små forskjeller, men det er jo ikke slik at mindre forskjell på folk er en politisk målsetting for alle partier i Norge. Det er nok av dem som mener at økte forskjeller mellom folk er nødvendig og naturlig – ja, de ser det som en viktig del av sjølve drivkraften i systemet. Resultatet har vi sett. Vi har bak oss en fireårsperiode med høyredominert politikk, en fireårsperiode der forskjellene i samfunnet økte. Massive skattelettelser resulterte i skeivfordeling av godene. De som hadde mye, fikk mer. De som fra før hadde minst, fikk minst, og den store taperen var fellesskapet. Det ble mindre ressurser til å bekjempe fattigdom, drive omsorg og bygge barnehager og skoler. Nettopp derfor er det tilfredsstillende å være del av en rød-grønn regjering som gjør det motsatte av den forrige. Den rød-grønne regjeringa prioriterer felleskap og reduserer skattelettelser. Nå er det likevel slik at jeg ikke tror at våre grep er store nok til å hindre at alle forskjellene i samfunnet øker. Politiske beslutninger styrer ikke alt, men det er likevel stor forskjell på å føre en politikk som aktivt ønsker å redusere forskjeller, og det å føre en politikk der økte forskjeller er et nødvendig, ønsket og beregnet resultat. Vi er i gang med en snuoperasjon for å skape en mer rettferdig fordeling i Norge. Den rød-grønne regjeringa satser på å utvikle et godt offentlig velferdstilbud som kommer alle til gode. Et godt helsevesen med lav egenbetaling betyr at folk får behandling ut fra diagnose og ikke ut fra størrelsen på lommeboka. Full barnehagedekning til lav pris gjør barnehagen til et alternativ for alle. Bedret kommuneøkonomi betyr bedre eldreomsorg, bedre skoler og bedre muligheter for oppfølging av dem som trenger det. For denne regjeringa er det viktig at tilbudet av velferdsgoder ikke skal være avhengig av lommebokas størrelse, men tilgjengelig for alle som har reelle behov. Dette bidrar samtidig til å forebygge fattigdom, fordi man er sikret disse godene uten at det gjør store innhogg i den enkeltes økonomi. Men i tillegg til universelle velferdsordninger som kommer alle til gode, trenger vi en ekstra innsats for dem som av ulike grunner faller utenfor. Den rød-grønne regjeringa viser i årets budsjett at den mener alvor når fattigdomsbekjempelse får den største satsinga noensinne. Handlingsplanen mot fattigdom er i kroner og ører dobbelt så stor som den forrige regjeringas. Handlingsplanen inneholder flere tiltak som vil hjelpe dem som har det aller vanskeligst i Norge i dag. Sosialhjelpssatsene økes med 5 pst. utover prisjustering, for å bedre vilkårene til dem som i kortere eller lengre perioder står uten arbeidsinntekt og uten rett til annen støtte. I tillegg innføres det også et helt nytt kvalifiseringsprogram som gir høyere stønadsnivå og tettere oppfølging, for å få langtidsmottakere av sosialhjelp i arbeid. Dette betyr på ingen måte at problemet med fattigdom i Norge er løst. Og ja, noen av oss vil mer på dette feltet – mye mer – men i handlingsplanen som foreligger, er det gode og riktige skritt på veien for bekjempelse av fattigdom. Kursen er lagt om. Kursen er riktig, og viljen er til stede. For å få råd til å satse på fellesgodene og til å hjelpe dem som trenger det mest, er vi avhengige av at alle er med på spleiselaget etter evne. Et rettferdig skattesystem skaffer penger til fellesskapet og omfordeler fra dem som har mest, til dem som har minst. Det er både riktig og viktig at de som har mest, bidrar mest til fellesskapet. Dette bidrar også til å redusere forskjellene i samfunnet. Som Einar Gerhardsen sa det: De som har breiest skuldre, bør bære den tyngste børa! En slik forståelse ligger også i bunnen for den rød-grønne regjeringa når den tar grep for et mer omfordelende skattesystem. Skatten på høye inntekter, toppskatten, er økt, men like viktig er det å beskatte kapitalinntekter, avkastninger av formue og særlig inntekter fra aksjer. Det er herfra de rikeste får store deler av sine inntekter, ikke gjennom vanlig lønnsinntekt. Det er også tatt grep for å endre formuesskatten for å sikre at den blir mer rettferdig. Hovedgrepet er å sikre en mer reell verdisetting av formuene kombinert med en økning av bunnfradraget. De rikeste må betale mer formuesskatt, mens pensjonister og småsparere i stor grad skjermes. Det kjennes fint å bidra til å sikre politiske beslutninger som er i tråd med de politiske idealer jeg fikk som ung og har fremdeles.