Eg meiner det er heilt påkravd at utanriksministeren og forsvarsministeren klargjer om dei deler representanten Jacobsens syn på «Enduring Freedom» og eit FN-mandat. Det at ein faktisk omtaler FN og FN sine organ i forhold til den saka slik som representanten Jacobsen gjorde her, gjer at vi må ha ei avklaring på det. Komiteens leiar avklarte det ikkje, og eg ventar da at utanriksministeren klargjer at mandatet ligg føre. For det er framstilt som ei kapasitetsendring at ein no går inn i ISAF i større grad, og trekkjer seg ut av «Enduring Freedom». Men Regjeringa har ikkje så langt sagt at det er på grunn av at det ikkje finst eit FN-mandat. Den klargjeringa må kome, og det utfordrar eg da utanriksministeren til å gjere når han kjem på stolen. Så vil eg takke utanriksministeren og forsvarsministeren for gode utgreiingar om situasjonen i Irak og Afghanistan. Utgreiingane viser at hovudlinjene i den norske tryggings- og utanrikspolitikken ligg fast, og at det i hovudsak er brei semje om dei norske utanrikspolitiske prioriteringane. Det overordna målet for norsk tryggingspolitikk er å førebyggje krig og hindre trugslar mot Noreg og den kollektive trygginga. Vår politikk skal fremje fred, stabilitet og ei positiv utvikling av den internasjonale rettsordenen. Eg er glad for at Regjeringa framleis skal forankre utanriks- og tryggingspolitikken i FN-pakta og folkeretten, i NATO-medlemskapen og i samarbeidet med våre allierte. Slik eg ser det, har SV to små knappholsblomstrar igjen. Det er dei strategiske endringane i styrkane i Irak og i «Enduring Freedom». Når det gjeld NATO-medlemskap, når det gjeld hovudlinjene, som det har vore brei semje om i utanrikspolitikken, er det faktisk det som er innhaldet i utgreiingane frå Regjeringa sine representantar. Utanriksministeren la vekt på at militær innsats åleine aldri kan løyse dei utfordringane vi står overfor i t.d. Afghanistan og Irak. Det er mogleg å vinne ein krig med militære midlar, men ein må investere på eit breiare felt for å vinne freden. Vi ser i dag at det er svært skjøre grenser mellom krise, konflikt og fred. For å oppnå ei langsiktig positiv utvikling i område med konflikt må ein ha strategisk og koordinert bruk av fleire verkemiddel, m.a. dei utviklingspolitiske, humanitære og politiske og dei som dreier seg om tryggingstiltak. Så er det viktig å skilje mellom dei ulike aktørane si oppgåve. Som FN sin generalsekretær ved fleire høve har uttalt, er det i dag ei stor utfordring å møte overgangen mellom krig og varig fred. Det er i denne overgangen vi ofte ser dilemmaet og dei uklare rollene til dei militære styrkane og dei humanitære oppdraga. Denne utfordringa må vi møte med ein politisk strategi, innan eit rammeverk for konflikthandtering. Eg er glad for at utanriksministaren i si utgreiing la vekt på å skilje mellom mandatet til militære bidrag og det mandatet humanitære organisasjonar skal vareta. Det er eit viktig skilje å trekkje, men situasjonen er meir samansett enn så. Framveksten av komplekse humanitære kriser dei seinare åra har gjort det naudsynt å tenkje nytt om forholdet mellom militære styrkar og ikkje-statlege humanitære organisasjonar. Vi treng difor ei grundig vurdering av forholdet mellom det militære og dei humanitære, frivillige organisasjonane. Begge partar ser utfordringa, slik situasjonen har utvikla seg, og eg trur difor både Forsvaret og dei frivillige organisasjonane ynskjer ein konstruktiv debatt og arenaer der ein saman kan reflektere, og få ei betre samhandling i praksis. Begge aktørane medverkar på kvar sin måte til fred og utvikling, men vi skal vere bevisste dei ulike rollane dei har. I nokre konfliktar vil det vere umogleg å utføre humanitære oppgåver utan hjelp frå det militære. Vi skal derimot vere generelt varsame med å bruke militære styrkar for å utføre humanitære oppgåver. I den sivile delen av stabiliseringslaget i Meymaneh i Afghanistan er det ein bistandsrådgjevar og ein politirådgjevar. Eg trur dette kan vere eit viktig tiltak, men det viser nettopp den tette koplinga mellom det militære og det humanitære, utan at det vert problematisert ytterlegare. Kristeleg Folkeparti har heile tida vore mot krigen i Irak, men vi har vore opptekne av å hjelpe det irakiske folket. Dei opplever framleis ein brutal kvardag, med konflikt, terroraksjonar og uro. Utryggja i Irak er framleis så fundamental at militært nærvær er heilt sentralt. Som utanriksministeren peika på i si utgreiing, går desse angrepa i hovudsak ut over sivilbefolkninga. Kristeleg Folkeparti deler utanriksministeren sitt syn at det internasjonale samfunnet må stille opp når det gjeld både trygging og oppbygging av samfunnet i Irak, og at Noreg må ta sin del av ansvaret. Det internasjonale samfunnet har eit ansvar for å sørgje for fred og tryggleik i Irak og for ivaretaking av menneskerettane. For meg er det noko motsetnadsfullt når ministeren understrekar at Noreg skal medverke til auka tryggleik i Irak, samstundes som vi trekkjer ut personell frå den fleirnasjonale stabiliseringsstyrken og det norske engasjementet i NATOs treningsmisjon i Irak vert avslutta. Eg er glad for at Noreg framleis vil leggje til rette for opplæring i NATO sitt treningssenter på Jåttå. Eg er òg glad for at SV no har endra haldninga si og ser verdien av at irakisk tryggingspersonell får opplæring i menneskerettane og i demokrati. Kristeleg Folkeparti konstaterer òg at det ikkje vert endringar for norsk militært personell som tenestegjer i NATO sin kommandostruktur. Kristeleg Folkeparti støttar dette. Eg ynskjer å presisere at NATO ikkje er involvert i kamphandlingar i Irak. Bidraga til Irak er konsentrerte om trening, utstyr og teknisk hjelp. Målet er å hjelpe Irak med sjølv å byggje kapasiteten til styresmaktene og til å adressere det irakiske folk sine tryggingsbehov. Utanriksministeren omtalte utviklinga av petroleumssektoren i Irak. Kristeleg Folkeparti er samd i at Irak på sikt skal klare seg sjølv, og at utviklinga av petroleumssektoren da vil vere sentral. Vi er derimot ikkje så trygge på at Noreg på det noverande tidspunktet bør styrkje samarbeidet innan petroleumssektoren med irakiske styresmakter. Situasjonen i landet er svært ustabil, og arbeidarar innan oljesektoren vil måtte trenge eit militært vern mot terror og vald. Kristeleg Folkeparti stiller seg difor litt undrande til at Regjeringa ikkje vil medverke til militær stabilisering i Irak, men vil utvikle eit petroleumssamarbeid som i ei konfliktsone vil verte avhengig av nettopp ein militær tryggingsstyrke. Noreg har prioritert fredsarbeid i Afghanistan, og vi må difor vere innstilte på å stille opp når det trengst. Forsvarsministeren orienterte om at Noreg vil konsentrere sitt bidrag om ISAF til Nord-Afghanistan, og at Noreg vil stille med ein hurtigutrykkingstyrke på om lag 180 personar. ISAF er NATO sin tryggingsstyrke med FN-mandat i Afghanistan. NATO spelar ei støttande rolle for dei afghanske styresmaktene, og det er dei som har eigarskapen til prosessen. Kristeleg Folkeparti er i utgangspunktet positivt til at Noreg aukar støtta til Afghanistan ytterlegare, fordi det er viktig at vi lykkast i å stabilisere samfunnet, og at ISAF får fortsetje si utviding. Tryggingssituasjonen i Afghanistan har betra seg, men styresmaktene står framleis overfor store utfordringar knytte til regionale stridsherrar og andre regionale grupperingar. NATO er ikkje den einaste tryggingsaktøren som opptrer i Afghanistan. I tillegg til ISAF er Operation Enduring Freedom framleis aktiv. ISAF og OEF samordnar sine aktivitetar og utvekslar informasjon. Regjeringa vil konsentrere sin innsats i Afghanistan om ISAF og har valt å avslutte det norske engasjementet i OEF i løpet av januar 2006. ISAF og OEF har medverka på kvar sin måte til den overordna målsetjinga om fred, stabilitet og utvikling i Afghanistan. OEF si oppgåve er å kjempe mot attverande terroristelement. Terroranslaga mot hotella i Amman og koplinga til Al Qaida illustrerer at denne innsatsen framleis er viktig. Støtta frå OEF er òg avgjerande for at ISAF skal kunne halde fram med utvidinga av sitt operasjonsområde i vest og sør i Afghanistan. ISAF på si side medverkar til å skape rammevilkår som hindrar terroristar og andre fiendtlege grupperingar i å få fotfeste igjen i regionane. Dette viser at dei to operasjonane er avhengige av kvarandre.(Presidenten klubbar.) President, eg hadde skrive for langt i dag. (Presidenten klubbar.)