På vegne av mindretallet i Stortingets presidentskap vil jeg først fremme forslag om at dette Dokument nr. 8-forslaget behandles etter § 28 tredje ledd bokstav c i Stortingets forretningsorden, ved at det legges ut til gjennomsyn for tingets medlemmer i ett døgn og deretter føres opp på kartet til behandling, altså i morgen. Jeg vil også gjøre kjent at subsidiært ville mindretallet i Presidentskapet også akseptert forslagsstillernes ønske, som ble fremført under fremleggelsen av forslaget tidligere i dag, om å sende det til komite. Vi tar ikke opp det forslaget, fordi det ikke samlet noe subsidiært flertall i Presidentskapet. Men jeg synes det er riktig å gjøre oppmerksom på det overfor Stortinget, slik at man er klar over at hvis partier hadde gått inn for det, ville i hvert fall mindretallet i Presidentskapet akseptert en slik omforent løsning. Forslaget er – synes jeg – i tråd med mange tidligere forslag, også på utenrikspolitikkområdet, som har vært behandlet helt ordinært i Stortinget. Det har vært forslag som har vært sendt til komitebehandling, og så har det blitt debatt i salen. Det har vært forslag av samme art som har vært fremmet i forbindelse med debatter etter redegjørelser fra utenriksministere. Det er således ingen fast praksis, verken på det utenrikspolitiske området eller på andre områder, for at ikke Stortinget behandler anmodninger, også kalt instruksjoner, til regjeringen om hva den skal basere sin politikk på. Det har vært en rekke debatter opp gjennom årene om i hvilken grad Stortinget kan og bør vedta instruksjoner og anmodninger til Regjeringen. Det har også vært en god del juridisk litteratur. For dem som vil gjøre seg kjent med tidligere vurderinger, kan jeg vise til dokumenter fra Stortingets konstitusjonelle kontor til Presidentskapet, som har gått igjennom en lang rekke eksempler og debatter: dokumenter av 8. november 1994, 31. januar 1995, 24. november 1997, 24. april 1998, 21. april 1998 og 7. januar 1998. De representanter som har interesse av å sette seg inn i det som har vært av forutgående debatter, vil kunne lese disse. Det er særlig noe om prerogativer for regjeringer, særlig på det utenrikspolitiske området, som her har vært lagt til grunn. Men utviklingen har vært at den læren har mindre og mindre tilslutning etter som det har vært en forskyvning fra det rettslige bildet for regjering og storting – det som gjelder ansvarlighetsloven, og som styres av riksrettsinstituttet – til den mer politiske behandling som er det parlamentariske styringssystemet, som er noe helt annet enn rettstilstanden. Mer og mer er det altså det parlamentariske styringssystemet som har overtatt det rettslige. Da vil det alltid være opp til Stortinget hva man ønsker å behandle. Det er nettopp skille mellom det som er vedtak i Stortinget, som er rettslig bindende for regjeringen innenfor riksrettssystemet; der er det begrensninger på hva Stortinget kan og bør fatte av vedtak når det er regjeringen eller et departement som utøver forvaltning i henhold til en lov etter gitte fullmakter. Men når det ikke er rettslig bindende, er det ingen hindringer i det parlamentariske styringssystemet for at Stortinget vedtar politiske instrukser, parlamentariske instrukser, overfor regjeringen. Det har vært mange slike debatter, og det har vært noen partier som har ønsket at Stortinget ikke i særlig stor grad skal vedta instruksjoner og anmodninger. Det er helt riktig som Stortingets president sier, at Arbeiderpartiet har hatt en restriktiv linje på det området, relativt konsekvent. Det har vært to partier i nyere tid som har fremmet mange forslag om å instruere regjeringen. Det er Sosialistisk Venstreparti og Fremskrittspartiet. Derfor er det litt interessant hva Sosialistisk Venstreparti nå mener etter at de for første gang har kommet i en annen situasjon enn det de har vært tidligere. Til slutt vil jeg nevne at når jeg går inn for at mest mulig bør behandles i plenum, er det også fordi vi skal ivareta forslagsstillernes, stortingsrepresentantenes, rett til å få forslag behandlet. Det er trist hvis det nå blir et skisma i Stortinget som gjør at partier som ikke får sine forslag behandlet, er nødt til å benytte forretningsordenens § 30 første ledd, hvoretter flertallet altså ikke kan hindre en slik behandling. Derfor appellerer jeg til Stortinget om å vedta forslaget fra mindretallet.