Det er stor uro langs kysten for tiden. Uroen er knyttet til summen av tiltak og forslag, eller mangel på tiltak på en del områder, i fiskerisektoren. Uroen gir seg uttrykk i nesten daglige oppslag i norsk fiskeripresse med kritikk av Regjeringen fra fremtredende talsmenn for en bredde av aktører som jeg for få år siden aldri ville trodd ville gitt så klart uttrykk for at de ønsker seg tilbake til den forrige regjeringens fiskeripolitikk. En så å si samlet fiskerinæring vil rett og slett ikke ha Regjeringens nye politiske kurs. De har sagt at den usikkerheten som nå skapes, kommer til å bidra til større grad av ulønnsomhet, og den kommer til å bidra til at leveringene og sikkerheten til norsk fiskeindustri blir dårligere. Det er fem punkter som utgjør disse problematiske områdene knyttet til fiskeripolitikken. Det første er vel kanskje det mest dagsaktuelle – en NOx-avgift som ødelegger lønnsomheten for store deler av fiskebåtene, og som kommer til å ha ringvirkninger også på land, med konsekvenser for hvordan båtene kommer til å tilpasse seg dette. Det er nå en strukturfrys som har pågått i over ett år, og som bidrar til at ingen vet hvordan utviklingen kommer til å bli, hvor svarene ikke kommer, og hvor de antydninger til svar som er skissert, oppleves å være ett skritt tilbake i forhold til målsettingen om å ha en lønnsom, internasjonalt orientert, eksportrettet fiskeindustri i Norge. Det er forskrifter knyttet til leveringsforpliktelser som oppleves meningsløse for fiskeindustrien på land. Båter vil oppleve å få mindre betalt enn tidligere fordi de er tvunget til å levere ett sted, samtidig som de som skal ta imot, ikke spesialiserer seg i retning av å ta imot den type fangst. Dermed kommer både bearbeidelsesgraden og prisene til fiskerne til å bli dårligere, og det oppleves altså som meningsløst både for de båtene som skal levere, og for den industrien som skal motta. Så har vi en urettferdig nettolønnsordning – en nettolønnsordning som nå bidrar til en konkurranse om arbeidskraften som gjør at fiskebåtene mister arbeidskraft hver dag – i retning av subsidierte båter, som altså er innenfor nettolønnsordningen. Og så har vi fått innført distriktskvoter igjen. Først og fremst er de distriktsfiendtlige, og med de marginene som er, bidrar de til å gjøre næringen vanskeligere å drive for aktørene. Det som er mitt primærspørsmål i denne interpellasjonen, er om Regjeringen, og fiskeriministeren, ser konsekvensene av hva som skjer under disse fem forholdene samtidig, og om konsekvensen vil være å gjøre fiskerinæringen, som man i løpet av årene siden 1990 har klart å få til å være en subsidiefri næring – hvor man i 2004 så optimisme både på land og til sjøs – til en ny subsidienæring. Man svekker altså den landbaserte industrien og samtidig svekker man fiskerrekrutteringen og lønnsomheten i selve fiskerinæringen. La meg så gå inn på de ulike punktene. NOx-avgiften rammer fiskeflåten med full tyngde. Ifølge beregninger fra Norges Fiskarlag over hvilken regning fiskerne selv må betale, er det ikke knapt 300 mill. kr, som departementet sier, men hele 500 mill. kr. I snitt er det 1,2 mill. kr pr. båt, men det kan altså være opp til 5–6 mill. kr pr. båt. Avgiften rammer 400 båter, ifølge næringen selv. NOx-avgiften er altså en kostnad med innvirkning på lønnsomheten for hver enkelt båt. NOx-avgiften kommer til å bidra til at det er mindre lønnsomt å levere i Norge også. Da kommer man til å tilpasse seg – de som kan tilpasse seg, altså den delen av flåten som ikke er bundet til leveringsforpliktelser. Den delen av flåten vil ha muligheten til å gå utenlands med råstoffet, og også for å bunkre uten å betale NOx-avgift. Det er meget alvorlig for fiskeindustrien. Det er altså ikke bare slik at NOx-avgiften direkte kommer til å bidra til at båtene blir mindre lønnsomme, men den kommer også til å bidra til at industrien på land, arbeidsplassene på land, blir mindre lønnsomme, rett og slett fordi det blir mindre leveranser. Fisk til en førstehåndsverdi på nesten 2,5 milliarder kr vil ifølge Fiskebåtredernes Forbund stå i fare for å bli landet utenlands. I diskusjonen om distriktskvoter blir da 3 500 tonn lite i forhold. Ringvirkningskonsekvensene av NOx-avgiften vil være at flere lys, flere bedrifter, slukkes langs kysten, og det blir mindre bearbeidelse og videreutvikling i Norge. I tillegg er det slik at en del av fiskerinæringen som fortsatt lever på små marginer, og kan bli direkte ulønnsom som en følge av denne avgiften. Rekefisket med ti rene reketrålere og noen kombibåter, seitråling i Nordsjøen, kolmulefiske og linefiske etter brosme er eksempler på fiskerier som man kommer til å oppleve blir ulønnsomme med denne avgiften. Så vil kanskje statsråden svare: Jo, men det er slik at vi har satt av penger til ombygging. Men kanskje pengene til ombygging burde settes av slik at man fikk ombyggingen til før man innførte avgiften. Da hadde man kanskje klart å få dette noenlunde i et løp som gjorde at næringen kunne håndtere det. Norsklandet reke – rekefisket er altså en av de næringene som vi virkelig har opplevd har gått ned, bl.a. på grunn av problemer med markedstilgangen til EU – vil med dagens teknologi bli 1 kr dyrere kiloet enn tilsvarende reke på Island. Det blir ikke mye lys i husene langs kysten, og det betyr sannsynligvis at det blir vanskeligere å få landet reken, eller vanskeligere å få solgt. Og kostnadene blir større. Det andre punktet er leveringsforpliktelsene. For den delen av næringen som ikke kan tilpasse seg ved å flytte leveringen utenlands, har man kommet med en ny forskrift knyttet til leveringsforpliktelser. Den ser ut til å være skreddersydd for å ramme de to største selskapene innenfor hvitfisksektoren, Nergård og Aker Seafoods. Disse to selskapene pålegges nesten absurde leveringsforpliktelser og krav til bearbeiding av råstoff. Konsekvensen av dette kommer til å være både at båtene får mindre betalt for det de leverer, og at flere av de bedriftene som de senere årene er blitt satt i gang på nytt igjen, kommer til å oppleve dårligere tider. Jeg har lyst til å minne fiskeriministeren om det som det bl.a. ble gitt beskjed om fra Aker Seafoods i forrige periode, da hun som fylkesordfører gledesstrålende fortalte at de ville gjenåpne bedrifter langs Finnmarkskysten, og det var at den forrige regjeringen hadde bidratt til å gjøre det lønnsomt både til vanns og til lands. Nå bidrar hun til det motsatte, og kan da også bidra til å gjøre bedriftene i sitt eget hjemfylke mer sårbare igjen. Nettolønnsordningen bidrar til en kamp om arbeidskraften som er urettferdig for fiskebåtsiden. Det betyr at man burde gått tilbake og sett på hvordan man kan øke tilgangen på arbeidskraft til andre deler av kystnæringene og sjøfartsnæringene på andre måter enn bare å konkurrere med fiskebåtnæringen, men også at nettolønnsordningen burde vært lagt om. Nettolønnsordningen utgjør oppimot 170 000 kr pr. mann i subsidier. Det utgjør en stor forskjell når man vet hva man kan tilby i merlønn for å rekruttere de folkene som i dag jobber innenfor fiskerinæringen og på båt. Så til de mer langsiktige spørsmålene som er knyttet til bl.a. strukturfrys. Regjeringen har gitt uttrykk for at den mente at fiskeripolitikken ikke hadde tilstrekkelig legitimitet, og stoppet de gjeldende ordninger som det egentlig har vært enighet om de siste 25 årene. Hvis man skal stille spørsmål om hvilken fiskeripolitikk som har legitimitet, synes jeg at statsråden bør sjekke hvordan norsk fiskerinæring reagerer på de tiltakene hun har gjennomført. Legitimitet er ikke akkurat det som stråler, sett fra næringens side. En samlet næring vil ha tilbake den politikken knyttet til strukturpolitikken som ble ført under den forrige regjeringen. Representanter for LO, FHL, Fiskebåtredernes Forbund, Fiskarlaget, Universitetet i Tromsø og NHO konkluderer med å gi støtte til den politiske kursen som vi har staket opp, og som har fulgt en linje som har vart de siste 20 årene – ja, selv internt i Arbeiderpartiet er det ikke støtte til politikken. Mitt spørsmål er: Når vil fiskeriministeren snu i fiskeripolitikken fra Regjeringen?