Vi får nå foruroligende meldinger fra flere og flere kommuner om at minstepensjonistene utgjør en stadig større andel av dem som trenger sosialhjelp. Mange av dem som i dag er minstepensjonister, er den generasjonen som gjennom et langt og aktivt liv har vært med på å bygge opp den velstand vi i dag tar for gitt. For Fremskrittspartiet skal ikke pensjonen bare være nok som et eksistensgrunnlag, men være noe som kan gi mening med livet, i form av at den skal ligge på et slikt nivå at minstepensjonisten skal kunne ha råd til å unne seg noen goder. Dessverre er så ikke tilfellet for mange. Som jeg sa innledningsvis, kommer det foruroligende meldinger om at stadig flere minstepensjonister må ty til sosialhjelp for å unngå direkte fattigdom. Fremskrittspartiet mener dette er uverdig. Derfor har Fremskrittspartiet i sitt alternative forslag til statsbudsjett foreslått en økning på 5 000 kr. Dette vil gi rom for at den generasjonen som bygde opp dette landet, skal kunne unne seg noen flere av de godene vi tar for gitt, og for at de som i dag må gå til sosialkontorene for å få hjelp, i framtiden skal kunne slippe det. Jeg er skuffet over at Regjeringen ikke vil være med på å gi dette løftet til våre minstepensjonister, spesielt etter de løfter som Arbeiderpartiet forespeilte den eldre del av befolkningen i valgkampen, nemlig at kampen for de eldre og mot fattigdom skulle være første bud. Dessverre har den nye regjeringen – i sin iver etter å «ta» de såkalt rike – gått motsatt vei. Da tenker jeg på hvordan økningen i formuesskatten først og fremst vil ramme minstepensjonistene som sitter med egne hus, som på papiret kan se ut som forholdsvis store verdier, som nå skal skattlegges ytterligere. Det er verdt å merke seg at for å betale den ekstra skattebyrden må minstepensjonistene ta av pensjonen sin, som igjen gjør at de får enda mindre å rutte med, og kanskje blir avstanden til sosialkontoret enda kortere. Som kjent stilles det krav fra sosialkontoret om at de som skal ha hjelp, må realisere sine verdier. Det betyr i sin ytterste konsekvens at den minstepensjonisten som søker hjelp, må selge huset sitt for å få den hjelpen. Dette er en uverdig situasjon som Fremskrittspartiet ikke aksepterer. Det kom også godt fram i svarreplikken fra representanten Christoffersen at mange minstepensjonister har store verdier. Disse store verdiene er altså i form av et hus som er bygd kanskje på 1950-tallet og 1960 tallet, som de kanskje må realisere for å kunne leve et godt liv videre. Jeg kunne fortsette med de usosiale skatte- og avgiftsøkningene som vil sende flere av dem som er nederst på rangstigen, inn i fattigdom, til sosialkontoret. Jeg kan jo nevne økningen av matmomsen, som rammer både minstepensjonister og småbarnsforeldre, og spesielt de småbarnsforeldrene som er aleneforsørgere. Dette viser at første skritt for å bekjempe fattigdom er å senke eller fjerne de skatter og avgifter som gjør at folk som i utgangspunktet kunne leve av egen arbeidsinntekt eller pensjon, ikke makter det. Det er vel ikke uten grunn at Arbeiderpartiet har fjernet verset i «Internasjonalen» som omhandler skatt. I budsjettforliket i 2002 mellom Fremskrittspartiet og regjeringen Bondevik II fikk vi gjennomslag for at likestillingen mellom gifte og samboende og enslige pensjonister skulle økes. Dette førte til at avkortingen gikk fra 25 pst. til 15 pst. Fremskrittspartiet mener at pensjon er en rettighet den enkelte gjennom et langt liv har opparbeidet seg som selvstendig individ, og den skal da ikke reduseres fordi han eller hun tilfeldigvis er gift eller samboer. Derfor har Fremskrittspartiet i sitt alternative forslag til statsbudsjett fremmet forslag om at likestillingen mellom pensjonen til gifte og ugifte pensjonister fortsetter, slik at fratrekket for 2006 blir 10 pst. og fortsetter med 5 pst. årlig til begge har full pensjon. Arbeiderpartiet har hatt parolen «Arbeid for alle», men problemet er at de ikke har en politikk som samsvarer med det. For at flere skal kunne få seg arbeid, må det legges en skatte- og avgiftspolitikk til grunn hvor det lønner seg for næringslivet å etablere arbeidsplasser, og hvor det lønner seg for arbeidstaker å arbeide – en politikk som investerer i forskning, skoleverket og infrastruktur. En slik politikk vil føre til at skattebetalerne vil spare store utgifter til dagpenger og arbeidsmarkedstiltak. I tillegg er en slik politikk, hvor flere får seg ordinært arbeid, den beste form for fattigdomsbekjempelse. En slik politikk er beskrevet i Fremskrittspartiets alternative statsbudsjett for 2006, og er å anbefale for alle statsrådene. Denne regjeringen går dessverre motsatt vei gjennom skatte- og avgiftsøkninger. Som om ikke det er nok, pålegger de næringslivet ekstra kostnader og byrder ved å øke arbeidsgivers ansvar for arbeidstakers lønn ved permitteringer fra fem til ti dager, og reduserer permitteringsløpet fra 42 til 34 uker. Jeg må tillate meg å sette et spørsmålstegn ved hva Regjeringen egentlig mener om dette, for i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett for 2005, altså for knapt seks måneder siden, mente Arbeiderpartiet at permitteringsperioden burde være 42 uker, og ved budsjettbehandlingen for ett år siden mente de samme partiene at arbeidsgivers ansvar skulle være fem dager. En kan jo stille seg spørsmålet om hva som har skjedd, siden Arbeiderpartiet til de grader har skiftet standpunkt. I går debatterte Stortinget innstillingen fra transport- og kommunikasjonskomiteen. Jeg nevner dette fordi det har stor sysselsettingsmessig betydning, både kortsiktig og langsiktig. En satsing på vegbygging ville gitt stabile og sterkt forbedrede rammevilkår for næringslivet. En slik satsing ville gitt betydelig økt stabil sysselsetting. Men dessverre springer Regjeringen også her fra sine løfter, ikke bare fra de løftene som ble gitt i valgkampen, men også fra de vedtak som regjeringspartiene sammen med Fremskrittspartiet gjorde ved behandlingen av Nasjonal transportplan. Fremskrittspartiets alternative budsjettforslag ville styrket veksten i sysselsettingen, og flere ville kommet ut i arbeid. Dessverre er det en stor fare for at det samlede opplegget fra Regjeringen vil være med på å svekke muligheten for økt sysselsetting. Fremskrittspartiet er opptatt av at alle som har restarbeidskraft, skal kunne bruke denne. Derfor foreslår Fremskrittspartiet at både posten Investeringer i skjermede tiltak og ordningen med uføretrygd som lønnstilskudd styrkes. Fremskrittspartiet er bekymret over at bevilgningene reduseres for disse postene. Økt fokus på og bruk av midler til dette vil føre til at samfunnet sparer store beløp på andre kapitler og poster. Men kanskje det viktigste er at de som i dag er utenfor arbeidslivet på grunn av sykdom eller sitt handikap, får muligheten til å komme tilbake til arbeidslivet. Mange sitter i dag uten det sosiale nettverket som en arbeidsplass gir, med økt risiko for psykiske problemer, som igjen gir dårligere livskvalitet for den enkelte og økte kostnader for samfunnet. En betydelig satsing på å tilbakeføre dem som har restarbeidskraft som kan utnyttes ved å legge forholdene til rette på arbeidsplassene basert på den restarbeidskraft den enkelte har, vil gi en betydelig økt livskvalitet for den enkelte. I flere avisoppslag er det vist til problemer med biler som kommer inn under bilordningen for personer med nedsatt funksjonsevne. Spesielt har bilmerket Mercedes Vito blitt nevnt. I svarbrev til meg angående dette framgår det at statsråden har gitt Rikstrygdeverket et spesielt ansvar for å sørge for at de som rammes økonomisk av dette, ikke blir skadelidende. Det er jeg veldig godt fornøyd med. Bilordningen krever at de som har funksjonshemning, har bilen i elleve år før de får ny bil. Dette er særdeles lang tid, og jeg tviler på om det er noen i denne salen som har én bil i noe i nærheten av den perioden. Når man så i tillegg vet at dette er over gjennomsnittlig levealder for personbiler i Norge, blir det ekstra galt. Det er ingen grense for hvor mye en slik bil legger bak seg i antall kilometer før den kan skiftes ut, noe som i realiteten betyr at bilen kan være utslitt lenge før de elleve årene er gått. De som får tildelt denne type bil, er jo helt avhengig av bilen for å komme seg fram, noe som betyr at det er stor sannsynlighet for at bilen er utslitt lenge før de elleve årene er gått. En skal også ha med seg at det vil føre til at de årlige driftsutgiftene blir uforholdsmessige høye når bilen er kjørt langt. På denne bakgrunn har Fremskrittspartiet fremmet et forslag om at Regjeringen i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett legger fram en vurdering av om antall kilometer bilen tilbakelegger, også skal legges til grunn for når bilen skal skiftes ut. Med dette tar jeg opp de forslagene som Fremskrittspartiet har fremmet i innstillingen, og det forslaget vi er medforslagsstiller til.