«Handlingsplan for eldreomsorgen» gav kommunene stor frihet til å tilpasse eldreomsorgen etter lokale behov. Målet var faktisk 25 pst. dekningsgrad av sykehjemsplasser eller døgnbemannede omsorgsboliger i forhold til antall eldre over 80 år. Resultatet ble en storstilt utbygging av omsorgsboliger, som dessverre ofte er ubemannet i dag, samtidig som antall sykehjemsplasser ble redusert i forhold til befolkningsutviklingen. Intensjonen i planen var at de eldre skulle få mulighet til å bo i egen bolig så lenge de selv ønsket det. Problemet i dag er at gamle og pleietrengende ikke har noe annet valg enn det kommunene til enhver tid ønsker å tilby dem. Ofte er det de svakeste uten nær kontakt med familie som ikke får noe egnet tilbud. Mange søker sykehjemsplass og får avslag. De orker ikke å klage. Noen venteliste for sykehjemsplass vil politikerne av en eller annen grunn ikke ha noe av. Den eksisterer ikke. Vi ser store variasjoner fra kommune til kommune. Dessverre gjenspeiler ikke disse variasjonene hvilke behov de eldre i kommunen har, men hvordan de økonomiske prioriteringene i den enkelte kommune har vært. Også i år ser vi eksempler på rådmenn som fremmer budsjettforslag om nedleggelse av dagtilbud og om kutt i nødvendige omsorgstjenester, samtidig som kultursektoren i samme kommune styrkes. Dette er kommuner hvor omsorgstilbudet er langt under gjennomsnittet. Når eiendomsskatt skal innføres eller økes, brukes også trusselen om kutt i eldreomsorgen som argument. En slik trussel kunne jeg senest lese om i Smaalenenes Avis for noen dager siden, når Hobøl kommune nå velger å innføre eiendomsskatt. Det hjelper altså ikke å skylde på den forrige regjering. Dette problemet har vært økende, i hvert fall de siste 15 årene, og det fortsetter å øke. Når man ser tilbake på alle planer og dokumenter som er skrevet, behandlet og vedtatt de siste årene, bør man spørre seg om hva som har gått galt, når mange av landets gamle i dag lever under forhold som velferdsstaten Norge ikke burde være bekjent av. 10 000 nye årsverk fanger kun opp den demografiske utviklingen av antall eldre over 80 år for samme periode. Når vi de siste årene har sett en økning av pleiebehovet til personer under 66 år på 4–6 pst. pr. år, ser vi raskt at årsverkene må økes med mange flere bare for å opprettholde dagens nivå. Dette er tall fra SSB og KS. Man når ikke noe mål med å skrive en ønskeliste i Soria Moria-erklæringen. En likeverdig og god eldreomsorg i hele landet kan ikke være avhengig av lokale økonomiske prioriteringer og av svarteperspillet mellom kommunene og staten. Dagens finansieringsform er lite framtidsrettet og har bevist at den ikke sikrer de eldre et likeverdig og tilfredsstillende tilbud. Endringer i fordeling av midler til kommunene vil ikke bedre situasjonen så lenge pengene til eldreomsorgen ligger i rammeoverføringene. Jeg er helt sikker på at dagens finansieringssystem er en direkte årsak til at mange ikke får det pleietilbudet de skulle hatt i dag. Jeg tror ganske sikkert at de fleste kommunene ville sette stor pris på å kunne utforme et pleie- og omsorgstilbud som er tilpasset behovet til dem som skal ha det, og samtidig vite at staten betaler.