Det er historisk når vedtaket om Hardangerbrua i dag blir gjort. Mange glade og feststemte mennesker har tatt turen til Stortinget og hovedstaden. Jeg vil si, som mange har sagt: Gratulerer med dagen! Ønsket om brua er synliggjort ved klare politiske vedtak gjennom mange år i kommuner og fylkesting. Debatten om Hardangerbrua har vært en lang stafett, og nå slutter siste etappe. Det har vært mange debatter og ulike synspunkter når det gjelder denne investeringen. Men slik vil det alltid være – noen for, andre imot, og noen som ønsker omkamper. Det viser bare et folkelig engasjement, og det er bra. Samferdsel skaper debatt og ikke minst følelser. Hardangerbrua er viktig for Hordaland og Hardanger. Finansieringen av prosjektet er en videreføring av en modell der både bompenger, tilskudd fra Hordaland fylkeskommune og kommuner i Hordaland, innsparte ferjetilskudd og ordinære statlige midler inngår. Vi har merket oss at prosjektet har en bred lokal og fylkeskommunal tilslutning. Skal en ha spredt bosetting og næringsliv i Distrikts-Norge, må en legge til rette for en god infrastruktur. Gode samferdselsløsninger er gode rammebetingelser for næringsliv, og ikke minst for bosetting. Mange mener at Hardangerbrua vil få stor positiv betydning for regionen. Hardanger er preget av fraflytting, og prognosene er dystre. De fleste kommunene i Indre Hardanger har lenge opplevd stagnasjon og tilbakegang i folketallet og i næringslivet. Blant annet mener Statistisk sentralbyrå at de sju Hardanger-kommunene vil miste ca. 1200–1300 innbyggere de neste ti årene. Dette utgjør ca. 5,5 pst. av befolkningen. Den største utfordringen i framtiden er ungdommen. Hva skal en tilby utflyttet ungdom? Eller: Hvorledes skal en beholde den ungdommen en har? Jeg forstår det slik at en har invitert ungdommen til å komme med synspunkter på hva slags virkemidler en må sette i gang for å få ungdom til å bosette seg i Hardanger, og til å returnere etter endt utdanning. På en klar førsteplass blant svarene var tilgjengelighet – og jeg gjentar: tilgjengelighet. Ungdommen vil kunne reise til og fra når de vil, ikke når ferja vil. De vil ha et arbeidsmarked som dekker begge sider av fjorden, og de vil kunne kjøre heim etter en konsert eller en fest i Bergen eller Odda uten å bli møtt med en fjord som i helgene er stengt mellom kl. 23.30 og kl. 07.00. Jeg har studert ferjetidene! Det er vanskelig å vedta hvor ungdommen skal bo. Mange foreldre og besteforeldre i generasjoner har sittet hjemme med hjertet i halsen og mintes egen ungdomstid, når barn og barnebarn er på vei mot ferja. Av erfaring vet vi at kampen om å nå ferja – enten på glatt føre eller liggende bak en bobil – har endt galt for en del av dem. Hardangerbrua vil også gi utvidet arbeidskraftmarked, en transportøkonomisk gevinst og økt samarbeid mellom kommunene i regionen, og reiselivsnæringen regner med å øke omsetningen, ikke minst når det gjelder arbeidsplasser. Det øvrige næringsliv melder om større muligheter når det gjelder utvidelser og nye etableringer. Det vil også gi økt kulturell aktivitet i regionen og sikre kortere vei til skole og sykehus. Kort sagt: Brua vil få store positive ringvirkninger og være et særdeles viktig og velkomment bidrag til å få til en god utvikling for Indre Hordaland. Så til slutt når det gjelder ferjestrekningen Kinsarvik–Utne–Kvanndal: Den skal opprettholdes selv om Hardangerbrua nå blir bygd. Det skal være et tilfredsstillende tilbud i ferjesambandet også i framtiden – dette for å opprettholde og fortsatt videreutvikle den etablerte nærings- og bosettingsstrukturen i området. Jeg mener at det ikke skal være noen grunn til engstelse for framtiden – heller det motsatte. Og det betyr optimisme!