Det norske troppebidraget til den NATO-ledede stabiliseringsstyrken ISAF er nå på om lag 550 soldater. Dette er en økning på 150 ISAF-soldater bare det siste året. Vi vet at vår innsats er konsentrert i det nordlige Afghanistan. De norske styrkene har krevende oppdrag i nord og har helt fram til nå vært i en oppbyggingsfase i dette området. Det er viktig også å understreke at Norge er et av de land i NATO som pr. innbygger bidrar mest i Afghanistan. I forrige uke klargjorde Regjeringen ut fra en helhetsvurdering at den på det nåværende tidspunkt ikke ville utvide vår deltakelse i ISAF gjennom å sende spesialstyrker til de sørlige delene av landet nå. Det er Arbeiderpartiet enig i. Denne beslutningen skapte et voldsomt rabalder i deler av opposisjonen, med anklager om at Regjeringen med dette hadde lagt seg på en ny kurs og gjort et klart brudd med Norges tradisjonelle utenriks- og sikkerhetspolitikk. Under debatten har ordbruken fra opposisjonen dempet seg vesentlig. Men hva var det egentlig vår regjering klargjorde forrige onsdag? Regjeringen fastslo, som det står i pressemeldingen: «Norge konsentrerer sin militære innsats i Afghanistan i nord, men kan i prinsippet delta med styrker i hele ISAFs ansvarsområde. Det foreligger heller ingen begrensninger i den type bidrag Norge kan stille, herunder spesialstyrker. Norske bidrag vil bli basert på en helhetsvurdering av behov og kapasiteter, og de forpliktelser vi har påtatt oss i forhold til andre pågående internasjonale operasjoner og en mulig framtidig FN-operasjon i Sudan/Darfur.» I tillegg klargjorde Regjeringen at den fortløpende ville vurdere sikkerhetssituasjonen i landet og behovet for ytterligere styrkebidrag hvis dette skulle være nødvendig, men altså ikke et ytterligere troppebidrag på nåværende tidspunkt. Kan dette kalles en ny kurs i vår sikkerhetspolitikk? Nei, selvsagt ikke. Etter det jeg kjenner til, er det ikke noe unormalt å avslå anmodninger om å øke deltakelsen i en internasjonal operasjon. Alle land får slike anmodninger regelmessig, og de må alltid underkastes vurderinger i det landet som mottar anmodningen. I likhet med andre land, også nære allierte, har Norge avvist slike anmodninger før, også under andre regjeringer. Ett blant mange tilfeller er f.eks. Norges avslag på anmodningen om å forlenge deployeringen av infanteribataljonen i Kosovo sommeren 2004, altså under Bondevik II-regjeringen. Når det er sagt, er det likevel viktig å understreke at situasjonen i Afghanistan er meget alvorlig. Taliban og andre opprørsgrupper har i høst vært på offensiven for å undergrave den demokratisk valgte regjeringen. Det må bekjempes.Forsoningsarbeidet går for langsomt. Det må forseres.Afghanske institusjoner og regjeringens autoritet må styrkes, og respekt for lov og orden må opprettes.Arbeidet med gjenoppbygging og utvikling henger etter. Det må trappes opp. Dette vil og må Norge bidra til. Arbeiderpartiet mener at for å få varig framgang i Afghanistan må samfunnsstrukturene i landet styrkes og den afghanske regjeringen settes i stand til å ta hovedansvaret for landets ve og vel. For å nå dette målet kreves bred internasjonal assistanse. Afghanistan trenger fortsatt militær bistand for å etablere og opprettholde trygghet. Militære virkemidler alene kan imidlertid ikke løse de store og omfattende utfordringene landet står overfor i dag. Derfor må den sivile bistanden til gjenoppbygging og utvikling styrkes. Den jevne afghaner må oppleve håp om framtiden og at de får det bedre. Bare på den måten kan vi lykkes. Soria Moria-erklæringen slår fast at Norge skal ha et langsiktig engasjement i Afghanistan. Erklæringen fastslår også at hovedlinjene i norsk sikkerhetspolitikk ligger fast, herunder medlemskapet i NATO. Jeg tror derfor at det er viktig for Norges anseelse og ut fra vår avhengighet av NATO-alliansen at vi som samlet storting i dagene og ukene framover bestreber oss på ikke å lage for mye politisk spill rundt de spørsmålene som vi har diskutert i dag.