Jeg skal ikke la meg friste til å gå inn i den EU-debatten som jeg egentlig oppfattet at Inge Lønning nå veldig unødvendig trakk opp ved å kaste seg inn i debatten på slutten her. La meg komme med et par generelle kommentarer. Jeg deler Inge Lønnings oppfatning av at det er og har vært et bredt flertall om hovedlinjene i norsk forsvars- og sikkerhetspolitikk. Det har det vært helt uavhengig av hva slags regjeringskonstellasjon vi har hatt i dette landet, og det vil det naturligvis også fortsatt bli. Vi kan bare gå tilbake og se på de ulike regjeringene med ulike partier, enten den het Syse-regjering, Bondevik I-regjering eller nå Bondevik II-regjering. For Arbeiderpartiet er det slik at forsvars- og sikkerhetspolitikken naturligvis ikke er noe forhandlingstema. Norge kan utad bare ha én utenrikspolitikk, én sikkerhetspolitikk og én forsvarspolitikk. Jeg har da heller ikke oppfattet dette som noe problem. Arbeiderpartiet og Senterpartiet er helt enige om NATO, vi er helt enige om FN. SV og Arbeiderpartiet er naturligvis helt enige om FN, og SV sier at de aksepterer vårt NATO-medlemskap. Når det gjelder dagens vedtak, vil det naturligvis stå fast, helt uavhengig av hva slags regjeringskonstellasjon vi har. Det vil være avhengig av om vi har et flertall i denne salen som fortsatt mener at vi skal delta i EUs innsatsstyrker. Denne enigheten, som også er veldig bred når det gjelder forsvarspolitikk og omformingen av det norske forsvaret tilpasset nye trusler, som også resten av Europa driver med, er det selvfølgelig også et flertall som vil stå fast ved helt uavhengig av kommende regjeringskonstellasjoner.