Det er en gammel lov, fra 1915, som i dag får sin avløsning. Den nye tvisteloven legger opp til en omfattende revidering av saksbehandlingen i de sivile sakene i domstolene. Det er nødvendig for å få til en mer tidsmessig behandling enn det vi har i dag. Maktutredningen, som flere har henvist til i dag, viser at samfunnet går i retning av mer og mer rettsliggjøring. Vi kan like det eller ikke like det, men det er også et poeng at folk er blitt mer bevisst sine rettigheter, og at folk er langt mer skolert enn hva de var da vi fikk vår første tvistemålslov. Det har resultert i at mange mennesker gjør bruk av domstolene, men det har også resultert i at det er mange som ikke har råd til å gjøre seg bruk av domstolene, men som har behov for det. Problemet i dag er at prosessene er for omstendelige og for kostbare. Det har resultert i at mange ikke har råd til å gå til domstolene. Forslaget som er presentert av Regjeringen, er et godt forslag. Det forenkler prosessen, det bidrar til mer effektiv saksbehandling, mer aktiv saksstyring fra dommernes side, større vekt på saksforberedelse, kortere hovedforhandlinger og økt vekt på megling, og det fører til innføring av ordninger som småkravprosesser og gruppesøksmål. Alt dette vil gjøre det enklere for folk flest å få tilgang til domstolene. Men så lenge det i tillegg ikke gjøres noe med kostnadsnivået, vil det i seg sjøl virke avskrekkende på mange å gå til domstolene og få prøvd rettighetene sine. Jeg skjønner at statsråd Dørum har behov for å trene valgkampretorikken sin, for som Venstre-politiker lever man jo et farlig liv i dagene før et valg. Men ideene til de «gammeldagse sosialistiske dogmer», som han framførte at forslagene til Arbeiderpartiet er, er det statsråden sjøl som har satt oss på. Det er statsråden sjøl som har satt oss på ideene. For det er i statsrådens lovforslag en grundig har vurdert både spørsmålet om maksprissatser på advokatsalær og muligheten for dommeren til å fastsette salæret. I mange tilfeller opplever vi at mange mennesker blir stående med lua i handa når de kommer til domstolene, fordi de ikke har mulighet til å hevde sin rett overfor bl.a. store forsikringsselskaper eller store vareprodusenter når det gjelder saker de har. Vi kan eksempelvis ta forsikringssaker, hvor folk prøver å få erstatning etter f.eks. en trafikkulykke, hvor vi vet at forsikringsselskapene er skodd til tennene når det gjelder juridisk kompetanse, og har et budsjett på mange millioner for å kunne føre en rettssak. Og de er villige til å føre saken helt til topps for å vinne fram. Da nytter det ikke for den lille mann å vinne fram. Sjøl om han har rett, får han ikke rett, fordi det er storkapitalen han kjemper mot. I slike saker er det helt nødvendig at man gjør som Arbeiderpartiet fremmer forslag om, at dommerne i langt større grad får mulighet til å fastsette salærkravet, at vi fastsetter makspris på advokatsalær, men at det i prinsipielle saker også er mulighet for at den tapende part kan slippe å betale saksomkostningene sine. Hvis også regjeringspartiene mener at vi skal klare å gjøre noe med denne uheldige maktforskyvningen en har i slike saker, er man nødt til å gjøre noe også med de økonomiske spørsmålene i sivile saker. Det nytter ikke bare å gjøre noe med sjølve prosessene og organiseringen i domstolene og forenkle det der. Man må også se på de økonomiske sidene ved det.