Stortinget gir i dag grønt lys for fortsatt storstilt utbygging av vindkraft uten at man legger til grunn en skikkelig nasjonal samlet plan. Det synes jeg er betenkelig. Men det illustrerer samtidig den forskjellsbehandlingen som Stortinget bedriver i favør av vindkraft. Miljøfanen heves høyt når man diskuterer vannkraft og gasskraft, og det innføres en rekke restriksjoner og overordnede planer. Men miljøfanen gjemmes bort i en krok når man diskuterer vindkraft. Konsekvensene av et slikt feilspor kan fort bli store, både energipolitisk og miljøpolitisk. Omfanget av vindkraftprosjekter er betydelig. 22 vindkraftprosjekter er allerede i drift eller har fått konsesjon. I tillegg er hele 71 vindkraftprosjekter til konsesjonsbehandling eller forhåndsmeldt til NVE. Det tilsvarer minst 3 360 vindmøller langs kysten. Og bransjen varsler stadig om nye prosjekter. La meg derfor understreke at en samlet plan for vindkraft, hvis den blir vedtatt, ikke vil være til hinder for å oppnå målet Stortinget allerede har vedtatt, om 3 TWh vindkraft innen 2010. Det målet har vi allerede oppnådd med dagens gitte konsesjoner. Men en samlet plan vil bidra til at vi ikke går oss vill i en masse enkeltsøknader og enkeltkonsesjoner i den vindmølleskogen som vokser fram som en konsekvens. Jeg synes det er viktig å lytte til grasrota. Jeg ser at det opprettes en rekke folkeaksjoner mot vindkraftanlegg langs hele kysten. Regionale og lokale politikere både fra regjeringspartiene og fra opposisjonen etterlyser en samlet plan. Sist ut nå var årsmøtet i Finnmark Venstre. Men jeg registrerer at avstanden er lang fra Stortinget til grasrota. Men folkeopinionen reagerer på dagens politiske kurs, og det med rette. Direktoratet for naturforvaltning og Riksantikvaren har nylig vurdert 52 planlagte vindkraftprosjekter. De konkluderte med at det er store eller svært store miljøkonflikter ved 29 av disse prosjektene. Miljøvernorganisasjonene er derfor bekymret over storstilte, statssubsidierte inngrep på urørte områder, og reiselivet frykter for turistsatsingen. Et eksempel på det ser vi i Haugesunds Avis 1. mars i år. Der kan man lese: «Norsk Hydro og Haugaland Kraft ønsker å fjerne et stort skogsområde i Karmøyheiene for å gi bedre plass til den planlagte vindmølleparken.» Det er ingen politiker som går ut og tar sterkt avstand fra dette. Andre steder ser vi at det bygges 150 meter høye vindmøller langs kystlinjen, i urørte naturområder og med politikernes velsignelse. Samtidig er det interessant å reflektere litt over den kampen Regjeringen har varslet mot dem som våger å bygge seg en hytte i denne strandsonen. Da er man ute på tynn is. Så kanskje framtidige hyttefelt må utformes som små vindmøller for å bli godkjent? Stortingsflertallet vil påstå at fylkesvise delplaner ivaretar miljøutfordringene, og man viser bl.a. til konsesjonsbehandlingen. Ja, jeg forstår argumentet, og jeg kan delvis akseptere det, men problemet er at dagens system ikke fungerer tilfredsstillende. Hadde det gjort det, hadde vi ikke sett alle de konfliktene vi ser nå. Jeg forstår ikke hvorfor det er kurant og helt uproblematisk å oppfordre fylkene til å lage fylkesvise planer, mens det er byråkratisk og umulig å ta de fylkesvise planene og koordinere dem på et nasjonalt nivå. Det smaker mest av vond vilje. Problemet er at de fylkesvise planene ikke tar tilstrekkelig hensyn til Statnetts overordnede ansvar for investeringer i nettet, og de koordinerer ikke arbeidet på tvers av fylkesgrensene, noe representanter fra reiselivsnæringen gav uttrykk for da de traff komiteen for noen uker siden. De ser jo hele kysten under ett når de reiser opp og ned med Hurtigruten. Det gjør ikke fylkespolitikerne, og derfor ville en nasjonal plan vært bra. Kanskje er dette bare et typisk tegn på norsk energi- og miljøpolitikk i praksis. Vi har jo ingen nasjonal energiplan. Regjeringspartiene stemte sågar imot forslaget fra Fremskrittspartiet og resten av opposisjonen om å utarbeide en. Vi tallfester målene for politisk korrekte tiltak som vindkraft og fjernvarme, men vi utelater måltall for gasskraft og vannkraft. Regjeringen subsidierer vindkraft villig vekk, men sier den ikke har verktøy som kan utløse investeringer i gasskraftverk. Administrerende direktør Storegjerde i Sunnfjord Energi satte vel egentlig tingene på rett plass da han uttalte til NRK Sogn og Fjordane den 21. desember i fjor at vindkraft er ulønnsomt, men «dette er jo politisk bestemt, det er den rådende energipolitikken i kongeriket i dag at det desidert dyreste alternativet skal løftes opp». Trolig er det nettopp det vi ser konturene av nå. Regjeringen har rotet vekk ordningen med grønne sertifikater. Dermed vil framtidig satsing på vindkraft skje gjennom ytterligere statlige subsidier, og dette skal skje basert på byråkratiske skrivebordsøvelser, noe som understreker behovet for en samlet plan enda mer. Regjeringen legger vekk markedsbaserte løsninger som grønne sertifikater ville sikret. De vil ligge og støve ned ved siden av ønsket om en samlet plan for vindkraft. Begge deler er gode verktøy både i energipolitikken og i miljøpolitikken, men Regjeringens verktøykasse er pr. i dag like godt bortgjemt som de grønne sertifikatene. Jeg tar med dette opp forslagene fra Fremskrittspartiet.