Ingen debatt klarer å trekke frem moralismen på samme måte som debatten knyttet til utviklingshjelp. Til det siste replikkordskiftet vil jeg gjerne få si: Vi kan godt ta det med moralismen og moralsk verdisetting av menneskeliv, men alle setter en grense for akkurat hvor mye de bruker. Det betyr at det på den annen side alltid ville være mulig å bruke litt mer. Så hvis man skal snakke om hvor mange som måtte dø – på ett område – med vårt budsjett, kan vi spørre: Hvorfor brukte ikke SV 10 mill. kr mer, så kanskje noen færre ville dø enn de som dør i dag? Det er en farlig relativistisk måte å se ting på. Jeg tror at norsk utviklingshjelp og bistandsdebatt hadde vokst seg bedre hvis man plukket vekk noe av dette og lot være å sette slike moralske grenser og bruke moralisme på denne måten i debatten. Jeg er f.eks. ikke så sterkt opptatt av om vi på norske vilkår gir 1 pst. av BNP. Vi kunne like gjerne ha gitt 1,5 pst., 0,95 pst. eller 0,85 pst. av BNI. Det jeg er mest opptatt av, er at det virker, og at vår økonomiske politikk overfor utviklingslandene når det gjelder bistand, gjeldslettelse eller handel, gir et resultat som bidrar til å nå de målene vi i fellesskap har satt oss i hele verden, nemlig millenniumsmålene. Jeg er overbevist om at det som bidrar i dag, er en balanse her mellom å gi mer bistand og gjeldslettelse og å åpne for mer handel. Vårt standpunkt er da at når WTO-forhandlingene ser ut til å ha gått i stå, bør vi være med på å ta posisjoner – og kanskje litt mer enn det vi gjorde i WTO overfor utviklingslandene – på egen kappe, og ikke bare gjemme oss bak en multilateral organisasjon. Vi må faktisk bidra – slik at vi bidrar til det viktigste virkemidlet for å løfte folk ut av fattigdom, det som beviselig har virket best de siste 20 årene, nemlig å få til økonomisk vekst og gi markedsadgang. All historie når det gjelder utviklingsland, viser at markedsadgang bidrar til den økonomiske veksten, og det er det som igjen sørger for at man klarer å gjøre noe med fattigdom i mange land. Men det betyr ikke at vi bare skal gjøre det. Vi skal også gi gjeldslettelse, og vi skal gi bistand. Derfor øker vi altså bistanden, men ikke så mye som andre. Men når det altså gjelder moralismen, kunne jeg begynt å måle hvor mange de andre partiene vil stenge ute. Jeg gjør ikke det, for jeg synes vi skal ha respekt for at vi faktisk har ulike balanser med hensyn til hva vi tror bidrar best til å hjelpe landene ut. La meg også få ta opp to andre temaer som jeg tror er viktige temaer, og som ikke er så mye berørt. For det første la Regjeringen fredag i forrige uke frem en nordområdestrategi som jeg oppfatter i store deler følger opp det som lå i stortingsmeldingen fra forrige regjering. Til tross for store ord er vi stort sett samstemte om hvor utviklingen skal gå videre. Likevel etterlyser jeg kanskje litt mer konkret og klar oppfølging på enkelte punkter, f.eks. spørsmålet om man nå virkelig igangsetter utredningsarbeid knyttet til jernbanen mellom Kirkenes og Nikkel – et spennende prosjekt, men vi kan selvfølgelig pr. dags dato ikke konkludere før det er bedre utredet. Det er litt uklart etter å ha lest meldingen. Det andre punktet som jeg har lyst til å trekke frem, er at den kritikken som har vært rettet mot nordområdestrategien fra organisasjoner utenfor, er spesielt knyttet til hvorvidt man har tatt opp menneskerettighetsspørsmålene i Russland på en god nok måte. Jeg har ikke lyst til å underskrive på at dette nødvendigvis skal være en del av vår nordområdestrategi, men det skal være en del av den norske strategien overfor russiske myndigheter. Innstillingen i dag gir oss et klart signal fra en komite som har sluttet seg til det Høyre har sagt, at utviklingen når det gjelder menneskerettigheter er bekymringsfull, særlig knyttet til det som synes å være politisk motivert – uten at man vet hvem som står bak. Det er altså uhyre viktig for oss fremover at vi står fast på at vi – uansett hvor nær vi er Russland og uansett hvor viktig Russland er i vår nordområdestrategi – skal være like prinsippfaste kritikere av menneskerettigheter, av mangelen på rettsstat og mangelen på åpenhet og gjennomsiktighet i Russland, som vi er overfor land som har mindre økonomisk makt, og som kanskje er lenger vekk fra oss. Faktisk har vi et større ansvar for å være prinsippfaste i alle våre møter og vår omgang med Russland på nettopp disse områdene. Dessverre ser det ut til at Russland går fra et kommunistisk diktatur til et betydelig mer kanskje nasjonalistisk begrenset og restriktivt system enn det vi skulle ønske – ut fra den utviklingen som har skjedd i det siste. Det håper jeg at Regjeringen også kommer til å følge opp.