Jeg synes at det viktigste poenget med valgfrihet er å sørge for at mennesker ikke opplever bare å være klienter som skal stå og motta, men at de faktisk er enkeltindivider som får lov til å påvirke og uttrykke seg og ha en egen maktposisjon. Det tror jeg er en viktig del av alle valgfrihetsspørsmål. Jeg registrerer også særlig i forhold til holdningen knyttet til eldre at det er en del som mener at de ikke er i stand til å foreta valg. Det synes jeg er en undervurdering av voksne menneskers evner og en A4-gjøring av hva slags type personer som trenger å få hjelp. Man kan være mentalt meget oppegående selv om kroppen svikter og man blir hjelpavhengig. Så er jeg også opptatt av at dette er en form for konkurranse – selv om det ikke er en anbudskonkurranse – og det er ofte slik at man lærer noe av den type konkurranse. I denne sammenhengen lærer man å bli satt pris på av innbyggerne og av dem som er brukere, og jeg registrerer at det er en del kommunale hjemmehjelpere som har jobbet med dette, som også føler at det i deres hverdag faktisk er godt å bli valgt. Det at man gir uttrykk for at man har valgt kommunen fordi man har tillit til den jobben de gjør, bidrar til dette. Men jeg har også sett noen andre eksempler i den senere tiden på at man lærer av konkurranse. I Trondheim kommune var det slik at man satte to kommunale sykehjem ut på anbud rett etter tusenårsskiftet. Jeg besøkte nylig Moholt. Da Norlandia startet med drift, startet de også med å gi større enkel valgfrihet i hverdagen, nemlig at folk kunne få velge når de skulle stå opp og når de skulle legge seg, og tilpasset rutinene etter dette. Nå har kommunens flertall vedtatt å ta tilbake driften, men det interessante, slik jeg opplevde det i møtet med styreren på Moholt, var altså at man sier at nei, vi går ikke tilbake igjen til gamle driftsformer. Man har valgt å holde på de driftsformene som Norlandia la til grunn, fordi de var gode. De sier ordrett: Vi har lært noe av den private drifteren, som altså gav et bedre tilbud, og det gjennomfører vi også i andre sykehjem. Det betyr altså at det å ha noe konkurranse og det å ha større grad av valgfrihet, også innebærer at offentlig sektor lærer noe av andre driftsformer som er positivt for å utvikle kvaliteten i tjenestene. Jeg er ikke i tvil om at det er en kvalitet for eldre som bor i et sykehjem, å kunne stå opp eller legge seg på tidspunkter som er mer valgfrie, og at ikke alle skal være ferdig til frokosten kl. ni om morgenen. Det er altså modeller som viser at når man har litt mer press i form av at andre viser eksempler på hvordan man kan gjøre det på andre måter, skaper man også en utvikling uten at det er for store problemer, og uten at det alltid skal være politikerinitiert, men at det kommer nedenfra i organisasjonen ved at man lærer av andre.