La meg begynne med å si at jeg er helt enig med komiteens leder i at det ikke foreligger noen stor eller prinsipielt betont uoverensstemmelse i komiteen om denne saken. La meg også understreke at den konkrete saken som tiltrakk seg stor medieoppmerksomhet, og som er foranledningen til at forslaget er reist, akter jeg ikke å kommentere. Den saken foreligger til en uavhengig vurdering, og derfor gjør alle klokt i å avstå fra å ha noen formeninger om eller evaluering av det forløpet. Det får man anledning til å komme tilbake til når rapporten foreligger. Det er grunn til å understreke at i dagens helsevesen treffes det løpende, praktisk talt daglige avgjørelser av dette slag. Det er en ny situasjon i den forstand at det først er i de seneste år man har fått et så stort og rikholdig register av teknologiske muligheter til livsforlengende behandling – eller kanskje er det riktigere enn å kalle det livsforlengende behandling, å si at vi har nesten ubegrensede muligheter til å forhale dødsprosessen for mennesker. En ansvarlig utøvelse av legegjerningen tilsier således at man langt oftere enn før er nødt til å treffe denne type vanskelige avgjørelser. Alle kan jo forstå – uten at man har vært i nærheten av den type yrkesutøvelse – at det er det mest ansvarsfulle og det vanskeligste av alt mennesker kan bli nødt til å ta ansvaret for. La meg videre understreke at det som har vært fremme i den offentlige debatt i tilknytning til Kristina-saken, nemlig at enkelte har hevdet at dette burde det være de pårørende som treffer avgjørelser om, og ikke medisinsk personell, er et standpunkt som er veldig lite gjennomtenkt. For det første ville det moralsk sett være feilaktig å be noen pårørende om å påta seg det ansvaret, for det ansvaret ville være ekstremt vanskelig å bære. For det annet forutsetter man, når man ønsker en slik løsning, at de pårørende er enige seg imellom. I svært mange tilfeller vil det jo ikke være slik. Man kan oppleve opprivende konflikter mellom nære pårørende rundt sykesengen. Derfor må det være den dårligst gjennomtenkte av alle mulige løsninger på dette felt. La meg også understreke at uavhengig av hva statsråden måtte komme til når hun gjennomfører den vurderingsprosess som hun i brevet til komiteen har lovet at hun vil gjennomføre, tar jeg det for gitt at man ikke kan etablere ordninger hvor et sakkyndig organ, enten sakkyndigheten går på det etiske eller på det strikt medisinske, skal kunne pålegge en ansvarlig behandlende lege å handle mot sin samvittighet eller sin faglige overbevisning. Det vil underminere selve grunnprinsippet i hele vår legeetikk, og også i den lovgivning vi pr. i dag har om helsepersonells ansvar. Det er en situasjon man er nødt til å styre utenom. Jeg synes statsrådens svar til komiteen er et tilfredsstillende svar. Jeg tror det er svært ønskelig at man her tar seg tid til å gjennomtenke grundig både spørsmålet om det er behov for noen ytterligere lovhjemmel utover de generelle lovhjemler som pasientrettighetsloven har, om retten til «second opinion» i sin store alminnelighet og vurderingen av hvorledes ytterligere forskrifter eller regelfesting bør se ut, dersom man kommer til at det er behov for det. Jeg tror dette er et område som under ingen omstendighet egner seg for hastverksarbeid eller improvisert lovarbeid. Det man foretar seg på dette felt, bør være grundig gjennomtenkt, og alle konsekvenser bør være grundig gjennomtenkt. Derfor tror jeg komiteens flertall kommer nærmest den riktige konklusjon når man foreslår å vedlegge forslaget protokollen.