Internasjonalt samarbeid er viktig for å sikre norske interesser, men det er viktig også for å få gjennomslag for de verdier vi mener at internasjonale løsninger og internasjonal utvikling skal baseres på. Vi skal bruke alle tilgjengelige arenaer, nordiske, europeiske, transatlantiske og FN-nivået. Jeg har merket meg at utenriksministeren ikke ønsker å bruke begrepet «et lite land» om Norge. Resultater i forhold til våre ambisjoner krever også en aktiv holdning. Jeg vil først berømme Regjeringen for den tydelige og synlig økte aktiviteten internasjonalt, enten det gjelder nordområder, transatlantisk, reformarbeid i FN eller initiativ i ulike konfliktområder. Så noen synspunkter som gjelder våre nærmeste naboer. Regjeringen har virkelig satt nordområdene på dagsordenen, spesifikt når det gjelder den nordområdesatsingen som ble lansert forrige uke, bilateralt når det gjelder samarbeidet med Russland og revideringen av den nordlige dimensjonen i EU. Det innebærer at det er en avtale mellom EU, Norge, Island og Russland som gir muligheter også i nord til å utvikle samarbeid med andre interessenter, som USA og Canada. I nord har vi nasjonale, egne interesser, men åpenbart også felles interesser med våre naboer. Her skal vi ikke se oss blinde på budsjettstørrelser, men også se på det økte samarbeidet i seg selv, som har ført til et stort engasjement og en stor optimisme i nord. Det innebærer ressursutnyttelse og ressursforvaltning, som er av felles interesse. Det gjelder også miljø og klima. Når isen smelter, har vi et felles problem. Men det innebærer også direkte folk-til-folk-samarbeid, kultur, næringsutvikling og løsning av helseutfordringer. Kort sagt – vi gjenopplever et gammelt samarbeid med våre østlige naboer. Det er ikke overraskende, etter mistenkelige dødsfall til regimekritikere av Kreml, at vi også i dag legger vekt på at vi må følge opp våre tradisjoner med å holde fanen høyt når det gjelder demokrati og menneskerettigheter. Regjeringen har en offensiv europapolitikk for å ivareta norske interesser og for å påvirke beslutninger i EU som vi vet får konsekvenser for Norge. Vi er medlemmer av det indre marked og de fire friheter. Vi har ønske om at det utvikles felles standarder og felles regelverk, men det blir stadig vanskeligere i et EU som omfatter flere og flere med egne interesser, og en EØS-avtale som ikke omfatter utviklingen på alle områder. Regjeringen har lagt fram en egen stortingsmelding om europapolitikken som nå ligger til behandling i Stortinget. Der er stikkordene «tydelige og tidligere prioriteringer», «koordinering og samordning», «kompetanseløft og åpenhet» og «debatt i det norske samfunn». Det er et helhetlig grep utover det å være ekspertrepresentert i komiteer. Stort sett har stortingsmeldingen fått en positiv tilslutning i høringene. Medlemskap er ikke på dagsordenen. Det er EØS-avtalen som er vår kontakt til EU. Men det gir også mulighet for en debatt om sakene. Jeg registrerer at rapporter fra det nylig etablerte Europaforumet nettopp understreker at det nå er mulig å diskutere EU/EØS-saker uten å havne i skyttergravene. Regjeringen har invitert Stortinget til sterkere medvirking ut fra to viktige perspektiver: en bredere forankring i Stortinget av EU/EØS-saker og involvering tidlig i prosess. Jeg har registrert at alle partier har interesse av en slik økt medvirkning. Utvikling av felles regelverk betyr også vanskelige saker, som saken om tjenestedirektivet. Jeg oppfordrer Regjeringen til å ha en åpen og inkluderende prosess når det gjelder virkninger av det sluttprodukt som nå foreligger. Jeg vil også understreke behovet for å trekke flere bilaterale samarbeidsaktører med i det betydelige bidrag vi skal gi til nye medlemsland i EU. La meg til slutt nevne Europarådets betydning i den totale europeiske arkitektur. Det skal bidra til demokrati, rettssikkerhet og menneskerettigheter på det europeiske kontinent.