Først av alt: Høyre stemmer ikke for Fremskrittspartiets forslag i den saken vi nå behandler. Jeg tror at bare ordene «samlet plan» burde fått Fremskrittspartiet til å ta seg litt bedre tid i garderoben før de fremmet dette forslaget. Hvis man har litt kunnskap om byråkrati og hvor mange saksbehandlere som i årtier har vært i sving med «samlet plan», burde man ha tenkt mer på om det var fornuftig å fremme dette forslaget – særlig i en situasjon der vi vet at vi har instrumenter, at vi har institusjoner, ja at vi har «vesen» nok i Norge i dag som også behandler spørsmål om vindkraftanlegg, hvor alle tenkelige hensyn blir ivaretatt – og jeg tror de blir ivaretatt på en betryggende måte. På den bakgrunn ønsker ikke Høyre å støtte dette forslaget, som bare vil glede dem som er opptatt av å få enda flere hender i arbeid, enten det er i et eller annet direktorat eller i et eller annet fylkesbygg rundt om i Norge. Høyre er heller ikke tilhenger av å sette fylkeskommunene i gang med å utarbeide fylkesvise planer – bare for å tilføye det. Den energipolitiske debatten vi har gående i Norge i disse dager, er slik sett svært interessant. Saksordføreren var på en utmerket måte inne på komiteens behandling av denne saken. Vi får nå på løpende bånd energipolitiske saker til behandling i denne sal. Det som det er størst grunn til å stille spørsmål ved i vår energipolitikk, er hvordan det er mulig at Norge, som en energipolitisk stormakt som forsyner vesentlige deler av Europa med energi, har stilt seg i en situasjon hvor vi har energiknapphet, og hvor vi nesten ikke vet hvordan vi skal håndtere de kriser som kommer til å dukke opp i fremtiden. Vi ser at vi har stilt oss i en situasjon her hjemme der vi i et tørrår kan ha et gap på opp mot 50 TWh, der spørsmålet om inndekning av energibehovet vårt er uløst. Jeg har ikke sett at Regjeringen har fremsatt noe slags forslag til løsning på hvordan vi skal få en tilfredsstillende og trygg inndekning av det som er et spørsmål som nærmer seg en krise. Jeg tror som sagt at saker om vindmøller og vindmølleparker blir behandlet tilfredsstillende i dag. De nødvendige hensyn blir ivaretatt i de enkelte søknader. Men alle som er opptatt av energipolitikk, og i særdeleshet grønn fornybar energi, har nå sett at Regjeringen elegant har lagt også den grønne sertifikatordningen til side. Etter hvert som vi ser konsekvensene av det, vil vi få en sidevirkning ved at det vil dukke opp færre typer søknader om enten vindmøllepark eller andre typer fornybar energi i Norge. På den måten har vi sett at den nye regjeringen har valgt de energipolitiske spørsmål og malt seg inn i et hjørne – et hjørne der de ikke kan anvise utgangen selv. Og jeg er redd for at dette kan ende med at det er andre som må hjelpe dem ut av det hjørnet de har malt seg inn i. Bare for å avslutte: Vi vet at et nei til gasskraftverk i Midt-Norge kan løses ved å bygge 800 100–200 meter høye vindmøller. Jeg er ikke sikker på at det er den veien vi må bevege oss. Vi må tvert imot advare mot en slik ordning. Men å få dette løst ved en eller annen form for samlet plan for vindmøller i Norge er ikke svaret. Det som trengs, er politisk initiativ og politiske beslutninger. Der tror jeg vi har langt mer å diskutere med Fremskrittspartiet enn det å få flere hender i arbeid i norske fylkesbygg.