Interpellanten har tatt opp et veldig viktig tema, og statsråden har i sitt svar poengtert svært mange viktige områder. Men dessverre er det veldig få konkrete tiltak som har vært nevnt her. Statsråden har ikke kommet med noe som beroliger meg i hvert fall, når det gjelder de utfordringene vi står overfor. Når man så hører Arbeiderpartiets representant for Oslo sette likhetstegn mellom konkurranseutsetting og fritt brukervalg, er det også grunn til å bli litt bekymret. Det er ikke noe som tilsier at Oslos situasjon er spesiell. Mange arbeiderpartistyrte kommuner er i samme situasjon, bl.a. Fredrikstad. Det kan være viktig å ta et tilbakeblikk og se på hva som har skjedd. Det har vært en storstilt utbygging av omsorgsboliger, samtidig som det har vært en reduksjon i antall sykehjemsplasser. Forbedringen ligger i at dobbeltrom er gjort om til enkeltrom, og noen nye institusjoner er bygd opp. I dag er det færre som får institusjonsplass i forhold til de eldre over 80 år. Intensjonen var at de eldre skulle få en bedre alderdom ved å få rett til selv å velge hvor lenge de ønsket å bo i egen bolig. Den valgfriheten har ikke eldre i dag. De er helt prisgitt kommunens prioriteringer. Kommunene har stått fritt når det gjelder hvordan utbyggingen skulle skje, men man har ikke tatt hensyn til behovet. Det er hensynet til økonomien som har styrt, og det har ført til at veldig mange pleietrengende i dag ikke har det tilbudet som de burde hatt. Terskelen for å få sykehjemsplass er altfor høy. Terskelen for å få omsorgsbolig er også altfor høy. Det er store variasjoner fra kommune til kommune. Det er helt tydelig at denne forskjellen ikke gjenspeiler behovet i den enkelte kommune, men kommunenes prioriteringer. Det er uverdig at trusler om nedleggelse av sykehjemsplasser og dagtilbud og kutt i nødvendige omsorgstjenester kommer på banen hver gang kommunene skal behandle sine budsjetter. Når eiendomsskatt skal innføres eller økes, brukes også trusselen om kutt i eldreomsorgen som argument. Kommunene er pålagt et stort ansvar, og de har fått ubegrenset tillit når Stortinget kun gir rammeoverføringer for å ivareta de aller sykeste og gamle i vårt samfunn. Ifølge Statistisk sentralbyrå var det i 2001 11 000 pleietrengende hjemmeboende eldre som ønsket seg hjelp, men som stod uten tilbud. Da er det et paradoks at brukerundersøkelser foretas blant dem som mottar tjenester, og ikke blant alle dem som ikke mottar nødvendige tjenester. Enkelte grupper av eldre mottok ikke hjelp verken fra kommunen eller fra private kilder, til tross for at de hadde store problemer med å utføre daglige gjøremål. I sykehjemmene ble det registrert betydelig mangel på faglig kompetanse når det gjelder våre syke og svekkede gamle. Ifølge en nasjonal undersøkelse samme år benyttet 98 pst. av sykehjemmene tvangsmidler i strid med norsk lov hver eneste dag – i form av å dope, binde eller stenge inne gamle. Ofte fikk pasientene ikke undersøkelser, diagnoser eller behandling som de har krav på. Med kutt i antall stillinger i forhold til økningen av antall pleietrengende i tidsrommet 2002–2005 er det lite som tyder på at forholdene er bedret i dag. Kan dette kalles en eldreomsorg i framgang? Når man ser tilbake på alle planer og dokumenter som er laget, behandlet og vedtatt de siste årene, bør man spørre seg hva som har gått galt, når mange av landets gamle i dag lever under forhold velferdsstaten Norge ikke kan være bekjent av. En antar at det vil bli 60 pst. økning i pleiebehovet fram til 2030. Det er også et stort udekket behov for spesialister innenfor geriatri når det gjelder både sykepleiere og leger. Det brukes ett legeårsverk pr. 160 pasienter i våre sykehjem. Det tilsvarende tallet i norske sykehus er ett legeårsverk pr. 2,2 pasienter. Det er opprettet ca. 1 000 nye stillinger i sykehus i løpet av en tiårsperiode. Det tilsvarende antallet i sykehjem er null – og det er der de aller sykeste i samfunnet befinner seg. Fastlegeordningen fungerer også dårlig når det gjelder gamle syke hjemmeboende. Her må man også finne en annen ordning, slik at de får nødvendig legehjelp. Storsatsing på utdanning av fagpersonell må tas på alvor. Man når ingen mål ved å skrive en ønskeliste i Soria Moria-erklæringen. Det må innføres en forsvarlig bemanningsnorm når det gjelder både pleiepersonell og leger i sykehjem, og vi må få et framtidsrettet finansieringssystem for tjenestene. En likeverdig og god helseomsorg i hele landet kan ikke være avhengig av lokale prioriteringer og svarteperspillet mellom kommunene og staten. Dagens finansieringsform er lite framtidsrettet og har bevist at den ikke sikrer eldre et likeverdig og tilfredsstillende tilbud. Fremskrittspartiet har fremmet et Dokument nr. 8-forslag hvor vi ber Regjeringen legge fram en plan for omlegging av norsk eldreomsorg der staten får ansvaret for at pengene følger brukeren og dekker utgiftene til omsorgen. Vi ser fram til behandlingen av dette forslaget og håper at noen utslitte kjepphester kan settes på stallen, slik at brukernes rettigheter sikres, og at de eldre kan få tryggheten tilbake.