Først av alt har også jeg lyst til å gi uttrykk for glede over den meget brede politiske enigheten om at arbeidsinnvandring er positivt. Det er en enstemmig komite som slår fast at arbeidsinnvandringen gjør det mulig å opprettholde et høyt aktivitetsnivå, holde lønnsutviklingen moderat og begrense prisutviklingen. Dette er slett ikke verst, med tanke på den støy og politiske uro som for bare relativt kort tid siden har vært knyttet til arbeidsinnvandring. Dette noterer jeg meg med stor tilfredshet. Denne enigheten er det verdt å merke seg og ta vare på, også for kommende tider, når situasjonen på arbeidsmarkedet kan bli ganske annerledes enn hva vi ser i dag. Samtidig er det verdt å løfte blikket – se utover paragrafer og detaljer – for ikke å glemme hva dette dypest sett dreier seg om. Da EU ble utvidet med ti nye land i mai 2004, var det en begivenhet som vil skrive seg inn i Europas historie som et av de viktigste øyeblikkene. For mange titalls millioner mennesker innebar dette nye muligheter til å skape seg et nytt og bedre liv, til å komme seg ut av kommunistiske diktaturers undertrykkelse, overvåkning og nød. EUs fire friheter, som under EU-kampen i 1994 ble skjelt ut, blir i denne saken, som også dreier seg om fri bevegelighet av arbeidskraft, nå erkjent som noe grunnleggende positivt. Det er heller ingen liten begivenhet, politisk sett. Når det er sagt, er det ingen grunn til å legge skjul på at en innenfor deler av enkelte bransjer finner uverdige forhold for utenlandske arbeidstakere. Dette er det all grunn til å forsøke å bekjempe. Ingen av arbeidslivets parter, verken arbeidsgivere, arbeidstakere eller myndigheter, er tjent med at dette får utvikle seg. Det vil bare undergrave mulighetene for å utvikle et seriøst og ordentlig arbeids- og næringsliv. Samtidig tror jeg det er viktig å erkjenne at dette er et komplisert område, hvor det ikke er gitt at de virkemidler som en tror vil virke effektivt, faktisk vil gjøre det. I denne saken er det bred enighet om noen virkemidler, bl.a. at Arbeidstilsynet og Petroleumstilsynet spiller en viktig rolle og trenger sanksjonsmuligheter. Men skal tilsynsmyndighetene ha mulighet til å gjøre jobben sin på en skikkelig måte, tror jeg en også er nødt til å erkjenne at de trenger økte ressurser. Jeg føler meg ikke trygg på at de økte ressursene som Arbeidstilsynet har fått så langt, vil være tilstrekkelig til å ivareta disse viktige oppgavene. Dette bekymrer meg, og jeg håper at statsråden kan kommentere det litt i det innlegget han senere skal holde. Avslutningsvis vil jeg bare komme inn på det temaet – kanskje det eneste – hvor det virkelig er uenighet i komiteen, og det gjelder spørsmålet knyttet til tillitsvalgtes innsynsrett. Etter Høyres vurdering – og Fremskrittspartiet og Venstre står også bak disse vurderingene i innstillingen – reiser en innsynsrett for tillitsvalgte i arbeideres lønns- og arbeidsvilkår, også i virksomheter hvor den aktuelle fagforeningen ikke har medlemmer, en rekke spørsmål. Dette er spørsmål av både EU-rettslig, arbeidsrettslig, konkurranserettslig, offentligrettslig og personvernrettslig karakter. Jeg registrerer med interesse at regjeringspartiene ikke støtter saksordføreren og Kristelig Folkeparti fullt ut i dette spørsmålet i innstillingen, men tar forbehold om å komme tilbake til det. Jeg håper også at statsråden i sitt innlegg kan kommentere dette spørsmålet nærmere. Jeg tror det er helt avgjørende at en slik innsynsrett forbeholdes tilsynsmyndighetene når det gjelder den jobben de skal gjøre.