Svaret på interpellantens klare spørsmål er ja. Jeg takker for interpellasjonen og for det initiativet som er tatt på tverrpolitisk grunnlag i Stortinget i dag. Hvis det hadde vært slik at den volden som skjer hjemme hos folk, den som skjer mellom mor og far, og den som skjer mellom foreldre og barn, hadde fått like mye oppmerksomhet i norske media og i norske politiske debatter som vi ser at kriminalitet ellers ute i samfunnet noen ganger får, så hadde det antakelig stått fullt av folk utenfor Stortinget i dag og demonstrert. Det er et omfattende tallmateriale vi sitter med allerede, som viser at vi her står overfor en type vold og overgrep, som nærmest savner sidestykke både når det gjelder omfang og når det gjelder måten volden rammer på. Denne volden rammer først og fremst på bakgrunn av tre elementer. For det første står vi overfor en dobbelt sårbarhet. De barn og kvinner som rammes i nære relasjoner, er dobbelt sårbare, fordi man også utsettes for et kjempestort tillitsbrudd fra en av ens nærmeste i tillegg til den konkrete fysiske voldsanvendelsen. Det andre er at man står overfor en type vold og overgrep som innebærer at man ikke har noe trygt sted å gå. Noen hver av oss kan føle oss utrygge når vi beveger oss ute i gatene nattetid, men vi vet i hvert fall at vi kan gå hjem, lukke døra og langt på vei føle oss trygge. Denne typen vold ekskluderer slike trygge tilfluktssteder. Det tredje som gjør at vi avgjort trenger mer oppmerksomhet på denne typen voldskriminialitet, er jo at voldskriminaliteten langt på vei er skjult for det offentlige strafferettsapparatet og hjelpeapparatet. Det er mange årsaker til det. Det er vanskelig å rapportere om hva man er utsatt for. Det er mange slags mekanismer i dette, men det gjør bare behovet for innsats desto større. Vold i hjemmene er et verdensomspennende fenomen av betydelig omfang, og utgjør derfor et alvorlig samfunnsproblem. Vold som finner sted innenfor hjemmets fire vegger, er, som interpellanten også sa, ingen privatsak, men et offentlig anliggende som skal bekjempes med den samme intensitet som annen alvorlig kriminalitet. Denne regjeringa mener alvor med innsatsen for å bekjempe vold i nære relasjoner. Vold mot kvinner og barn i nære relasjoner er et uttrykk for grove brudd på menneskerettighetene som det er en nasjonal og internasjonal oppgave å bekjempe. Dette vil man ikke klare uten et slikt internasjonalt samarbeid som bl.a. Europarådet skisserer. Jeg er derfor svært glad for denne muligheten til å diskutere dette alvorlige samfunnsproblemet. I løpet av de siste årene er det av forskjellige regjeringer gjennomført en rekke tiltak for å bekjempe vold i hjemmet. Det går lite partipolitikk i disse utfordringene, heldigvis. Det gjør mulighetene for effektive tiltak og politiske beslutninger langt større. Innsatsen har vært forankret i handlingsplanene Vold mot kvinner, fra 2000–2003, og Vold i nære relasjoner, fra 2004–2007. De 30 tiltakene som beskrives i den siste handlingsplanen, deles inn under følgende fire hovedmål: 1. Samarbeidskompetansen og kunnskapen i hjelpeapparatet skal styrkes.2. Vold i nære relasjoner skal synliggjøres og forebygges gjennom holdningsendringer.3. Ofre for vold i nære relasjoner skal sikres nødvendig bistand og beskyttelse.4. Voldsspiralen skal brytes ved å styrke behandlingstilbudet til voldsutøverne. Det blir for omfattende å gå mer i detalj i forhold til hvert enkelt tiltak, men jeg ønsker nå å konsentrere innlegget om hvilke initiativ den regjeringa som jeg representerer, har tatt. For det første: 1. januar 2006 trådte et nytt opprustet straffebud mot vold i nære relasjoner i kraft. Straffeloven § 219 er betydelig modernisert og omredigert. Anvendelsesområdet for bestemmelsen er utvidet, bl.a. ved at fraskilte ektefeller, stebarn og slektninger i rett oppadstigende linje også vernes. Det stilles ikke krav om husstandstilhørighet, og heller ikke krav om at krenkelsen må ha hatt et skaderesultat på offerets legeme eller sjel. Det er gjerningspersonens langvarige terrorisering og mishandling av den nærstående som utgjør det straffverdige ved handlingen. Mens § 219 som oftest ble brukt sammen med straffelovens generelle bestemmelser om legemskrenkelser, skal ny § 219 som hovedregel brukes alene ved familievold. Strafferammen heves derfor fra to til tre år. Grove tilfeller straffes med fengsel i inntil seks år. Fra samme dato ble straffeloven § 33 endret slik at regelen om besøksforbud ble erstattet av en regel om kontaktforbud. Formålet er å beskytte fornærmede og andre berørte, særlig i saker om vold og seksuallovbrudd, mot alle former for uønsket oppmerksomhet fra gjerningspersonen. Oppmerksomheten vil ofte, men ikke nødvendigvis, ta form av skremmende eller plagsom opptreden eller annen hensynsløs atferd. Straffeloven § 33 åpnet tidligere bare for å forby fysisk opphold på bestemte steder. Ofte vil det eksistere et beskyttelsesbehov som går utover dette, f.eks. hvor det er grunn til å frykte truende eller plagsomme brev, telefoner, tekstmeldinger via mobiltelefon eller e-post fra gjerningspersonen. Den nye bestemmelsen gir domstolene anledning til å sette en stopper også for slik uønsket oppmerksomhet og ikke bare fysiske tilnærmelser. Overtredelse av kontaktforbud kan straffes med bøter eller fengsel i inntil seks måneder, eller begge deler, og kan kvalifisere for pågripelse og varetektsfengsling. I denne sammenheng vil jeg også nevne at Regjeringa nå tar sikte på å sette i verk forsøk med omvendt voldsalarm. Det henger jo nøye sammen med nettopp disse reglene. Mange av tiltakene vi bruker for å beskytte kvinner og barn, har hatt som konsekvens at den som trues, må bære byrden. Det ønsker Regjeringa en slutt på. Vi ønsker klart å markere at det er den som begår overgrep og vold, som må bære byrden i forhold til det å skape trygghet for framtida. Så vil jeg også si et par ord om det arbeidet som Regjeringa nå gjør i forhold til å oppklare flere av de alvorligste sakene, og da særlig voldtekt. Etter Regjeringas oppfatning er oppklaringsprosenten når det gjelder voldtekt, altfor lav. Problemet er ikke først og fremst knyttet til om straffene blir for lave eller ei – det er en utfordring det også – men at faktisk langt over 90 pst. av de jentene som utsettes for voldtekt i dag, opplever at det ikke kommer noen dom. Det er derfor nedsatt et utvalg, som ledes av tidligere statssekretær Rita Sletner, som nettopp skal se på elementer for å kunne bedre oppklaringsprosenten når det gjelder voldtekt. Jeg er også overbevist om at den reformen som Regjeringa nå jobber med i forbindelse med DNA-registrering, vil være svært viktig for å få opp oppklaringsprosenten ved så alvorlige lovbrudd. Vi ønsker oss dessuten et mer samordnet og bedre tilbud til barna, som jo er en særdeles sårbar gruppe, enten de utsettes for vold direkte eller de er vitne til vold. Disse barna er ofte utsatt for svært store belastninger. De frarøves en barndom, som ethvert barn har krav på. Disse barna må ses, de må beskyttes, og de må hjelpes. Det er mitt håp at etableringen av Barnas hus i løpet av 2007 vil være en milepæl i dette arbeidet, et sted hvor barna kan føle trygghet, hvor man får den hjelpen man har behov for, hvor man kan få foretatt et avhør i betryggende omgivelser, slik at man unngår at barnet blir fraktet fra sted til sted som en pakke i møtet med fagmyndigheter. Regjeringen ønsker også å etablere et landsomfattende behandlingstilbud for dem som utøver vold. Der vil jeg særlig peke på det som ligger i budsjettet både for inneværende år og for neste år, nemlig en styrking av driften av Alternativ til Vold. Det er avgjort viktige grep. Men vi er stadig bare på vei. Fortsatt gjenstår mye i arbeidet med å bekjempe vold mot kvinner og barn i nære relasjoner. Sammen med barne- og likestillingsministeren, helse- og omsorgsministeren og arbeids- og inkluderingsministeren arbeider jeg nå med å utvikle ytterligere tiltak for å bekjempe vold i nære relasjoner. La meg på tampen – litt på visjonsstadiet, jeg tillater meg det – nevne noen momenter som jeg mener det er viktig å jobbe imot. Jeg tror det er avgjort viktig at vi får bedre grunnlag for kartlegging av omfanget av vold i nære relasjoner enn det vi i dag har. Jeg mener at vi må bedre undersøkelsene og sette i gang nye undersøkelser for å få kartlagt omfanget i større grad. Jeg håper også at Regjeringen vil få gjennomslag for en mye lavere terskel bl.a. for barn til å rapportere om vold og overgrep. Det har vært lansert en landsdekkende telefon. Andre løsninger kan også være mulig. Jeg ønsker også å se på mulighetene for en noe annen organisering av dette arbeidet ute i politidistriktene, se på mulighetene for å etablere team rundt de familievoldskoordinatorene som vi allerede har. Jeg ønsker å se på muligheten for i større grad å mobilisere befolkningen til lettere å kunne si fra når man opplever vold i nære relasjoner, enten hos nabo, venner eller slektninger. Jeg mener det er avgjort viktig at vi nå får en gjennomgang av voldsoffererstatningsloven, slik at den treffer bedre nettopp i forhold til disse problemstillingene. Her skal Regjeringen levere, særlig i samband med arbeidet med å følge opp Fornærmedeutvalgets innstilling. Vi har mange utfordringer. Denne debatten kan bidra til at hele samfunnet ser alvoret i et så komplekst og stort samfunnsproblem.