Det er særdeles prisverdig at Riksrevisjonen har gjort et så grundig arbeid i å vurdere virkningene av fiskeripolitikken opp mot de fiskeripolitiske mål som Stortinget har formulert. De formuleringene ligger helt klart. Det skal føres en fiskeri- og havbrukspolitikk som skal bidra til økt verdiskaping i en lønnsom og bærekraftig fiskeri- og havbruksnæring, og samtidig skal den gi grunnlag for bosetting, sysselsetting og utvikling langs kysten, slik det er formulert i dokumenter fra Stortinget. Denne næringen har særdeles stor betydning både økonomisk og sysselsettingsmessig for nasjonen. Det er derfor avgjørende at det føres en ressursforvaltning som gjør at næringen blir bærekraftig over tid. Riksrevisjonens rapport viser at uttaket for de aller fleste fiskeslag jevnt over har vært høyere i perioden enn det anbefalingene fra forskerne har tilsagt. Det skal sies at fastsettelse av årlig uttak ikke er noen lett øvelse for en fiskeriminister, i og med at disse forhandlingene pågår i et samarbeid med andre land, og at man har et felles ansvar nasjonene imellom for å komme fram til et årlig uttak som er i tråd med anbefalingene og de krav som stilles til en bærekraftig forvaltning. Til tross for at uttaket har vært høyere, er de aller fleste fiskebestandene i god forfatning, og de fleste bestandene er også i vekst. Dette er positivt, og gir i så måte grunnlag for å tro at næringen skal kunne opprettholde og oppnå tilstrekkelig lønnsomhet i tiden framover. Men det er altså ikke bare forhandlinger med andre nasjoner og fastsettelse av det årlige uttaket som er avgjørende for hvordan fiskebestandene skal utvikle seg. Jeg har bare lyst til å knytte en kort kommentar også til behovet for å føre en streng kontroll med overfiske, som vi vet skjer, spesielt i Barentshavet. Vi bør ha en tilstrekkelig kontroll, ha tilstrekkelig med ressurser til Kystvakten, slik at man kan være til stede og foreta kontroller om bord. Dette er også en viktig del av forvaltningen, som Riksrevisjonen ikke har berørt i sitt dokument, men som etter min oppfatning har betydning for ressursforvaltningen, i tillegg til de årlige kvotefastsettelser. Riksrevisjonens rapport viser at det har vært en sterk nedgang i antall fartøyer de siste årene, samtidig som det har vært en voldsom økning i kapasitet. Båtene blir større, man får større motor og mer effektive redskaper. Dette har ført til at kvoter tas i løpet av særdeles kort tid, på få uker. Man opplever et prispress, og man får liten tilgjengelighet i perioder av året. Alt dette er negativt både i forhold til kvalitet, i forhold til markedet og i forhold til industrien på land. Fiskeriministeren har bidratt til at vi har fått innført fartøykvoter i torskefisket. Det er svært positivt, og jeg tror faktisk at det kan være et av de tiltakene som kan virke bedre i forhold til kapasitetstilpasning enn mange av de andre tiltakene man har prøvd seg på. Man unngår et kappfiske, hvor det vil være om å gjøre å bringe i land mest mulig fangst på kortest mulig tid. Man kan fokusere sterkere på kvalitet, på jevn råstofftilgang fordelt utover året, og behovet for å øke kapasiteten nettopp for å fange mest mulig fisk på kortest mulig tid blir redusert. Dette er positivt. Likevel vil de vedtak som Stortinget har gjort om strukturtiltak i næringen, med omsettelighet av kvote, etter min oppfatning forsterke en utvikling i forhold til økt kapasitetsoppbygging. Det som er synd, er at det ikke ble gjort noen konsekvensutredning i forkant av at denne strukturordningen ble vedtatt, verken i forhold til de mål som fiskeripolitikken fastlegger med hensyn til geografisk spredning osv., eller med hensyn til kapasitetsoppbygging. Vi kommer til å komme i nøyaktig den samme situasjonen som vi er i nå. Noen år etter at man har forsøkt den nye ordningen, skal Riksrevisjonen gjøre en ny evaluering av hvordan denne ordningen har fungert, og jeg frykter at det ikke kommer til å bli spesielt positivt. Kjøp og salg av kvoter fører til at vi får enda færre og enda større fartøy, og den situasjonen vi har sett de siste årene, vil trolig akselerere. Gjeldsbelastningen i næringen har økt sterkt. Den vil fortsette å øke som en konsekvens av denne omsetteligheten av kvoter. Det vil føre til økt press i retning av behov for å ta ut større kvoter på hvert fartøy, som igjen vil føre til press på ressursene. Fiskeriministeren har også fremmet et forslag om at enhetskvoten i havfiskeflåten, som hittil har vært tidsbegrenset, nå skal gjøres evigvarende. Også i havfiskeflåten har vi hatt en stor kapasitetsoppbygging, og man kan på mange måter si at det er her kapasitetsoppbyggingen har vært sterkest. Jeg tror ikke man løser problemene innenfor denne gruppen ved å innføre evigvarende kvote. Det vil føre til en konsentrasjon på stadig færre hender og også her et press i retning av størst mulig uttak. Riksrevisjonens rapport er til ettertanke på veldig mange områder. Riksrevisjonen sier i rapporten at «virkemidlene for å redusere kapasiteten ikke har fungert etter intensjonen». Det er en ganske sterk konklusjon. Det viser at det må brukes andre virkemidler enn det man har gjort så langt. Dessverre har de nye virkemidlene som Stortinget har vedtatt etter forslag fra Regjeringen, ikke tatt inn i seg de erfaringene man har hatt så langt. Etter min oppfatning bare forsterker de denne utviklingen. Derfor bør Riksrevisjonens rapport brukes grundig både i framtidige fiskeripolitiske debatter her i huset og, ikke minst, av Regjeringen i deres tilnærming til fiskeripolitiske spørsmål.