Ved innføringen av plan- og bygningsloven i 1985 ble departementets myndighet til å fatte bindende arealplanvedtak flyttet til kommunene. En viktig forutsetning for denne overføringen var at kommunene også skulle ivareta nasjonale interesser i planleggingen. I de tilfeller der kommunale planer kommer i konflikt med slike interesser, kan statlige myndigheter fremme innsigelse slik at kommunens adgang til å egengodkjenne planen faller bort. Også fylkeskommunen og nabokommunene kan fremme innsigelse. Dersom det ikke oppnås enighet gjennom forhandlinger eller megling, oversendes saken Miljøverndepartementet til endelig avgjørelse. At hovedansvaret for arealplanleggingen ligger på lokalt nivå, der man vet hvor skoen trykker, var og er en viktig og fornuftig reform. I forarbeidene til plan- og bygningsloven er det gitt uttrykk for at det fra statlig hold må vises varsomhet med å overprøve det lokale politiske skjønnet. Det er jeg enig i. I saker etter plan- og bygningsloven er fylkesmannen berørt statlig fagmyndighet i henhold til en rekke interesser knyttet til miljø, som forurensning, naturvern og friluftsliv. Fylkesmannen har i den forbindelse rett til å reise innsigelse. Fylkesmannen har også fagansvar og kan reise innsigelse i forhold til beredskap, risiko og sårbarhet, barn og unges interesser og tilgjengelighet for alle. Dessuten har fylkesmannen fagansvar for landbruk og er også sekretariat for fylkeslandbruksstyret, som er tillagt innsigelsesmyndighet. Av praktiske og faglige grunner har flere fylkesmenn latt de enkelte fagavdelinger fremme innsigelse. Dette skjer etter fullmakt fra fylkesmannen. Dersom det fremmes innsigelse fra en av fylkesmannens fagavdelinger, vil det være opp til fylkesmannen selv å avgjøre om det skal mekles i saken. Sendes saken til departementet, skal fylkesmannen i oversendelsesbrevet foreta en samlet vurdering av saken og gi tilråding om vedtak i saken. I den forbindelse vil fylkesmannens skjønnsutøvelse være fullt ut ivaretatt. Antall innsigelsessaker som kommer til Miljøverndepartementet for behandling, er ganske stabilt fra år til år. Årlig innebærer det 30–40 planer av de ca. 3 000 planer som kommunene totalt sett behandler. Departementet legger vekt på en grundig behandling med bl.a. befaring og møte med kommunene i disse sakene. I flere av sakene får kommunene helt eller delvis medhold. Samlet sett innebærer dette at rundt 99 pst. av alle kommunale planvedtak blir stående som endelige. Det viser at vi har lagt lista høyt for å overprøve det kommunale selvstyret. Det pågår en kontinuerlig utvikling hvor stadig flere statlige sektorinteresser kobles til planprosesser etter plan- og bygningsloven. Flere planspørsmål blir dermed gjenstand for avveininger i lokale folkevalgte organ. De aller fleste innsigelser løses altså ved forhandlinger lokalt, eller etter at fylkesmannen har gjennomført mekling mellom de berørte partene. Ved lovendring i plan- og bygningsloven 7. mai 2004 ble innsigelsesordningen innskjerpet for å hindre såkalte omkamper. Endringen har som siktemål en mer forutsigbar og effektiv plan- og byggesaksbehandling. På bakgrunn av gjeldende regelverk og de erfaringene vi har med innsigelsesordningen, ser jeg ikke behov for å endre på denne.