Representanten Woie Duesund uttalte i et innlegg tidligere i dag at en måtte fokusere ikke bare på kvantitet, men mer på kvalitet. Ja, det er akkurat det denne interpellasjonen dreier seg om. NRK Nettavisen skrev den 14. februar at det forelå oppgaver fra helsemyndighetene som viste at hver tredje pleier i eldreomsorgen er uten helse- og sosialfaglig utdannelse. Dette er dessverre ikke noe nytt, slik har det vært i svært mange år i de offentlige sykehjemmene, men med til dels store variasjoner. Mest ufaglært hjelp finnes i offentlige sykehjem i de større byene og tettstedene. Pleiefaktoren er i snitt i dag ca. 0,67 årsverk pr. pasient. Det er en ubetydelig økning fra 1970-tallet, da alderen på sykehjemspasientene i snitt var 75 år, mens den i dag er fra 84 år og oppover. I tillegg er de fleste sykehjemspasienter i dag utredet eller behandlet i sykehus og har fått stilt opptil flere diagnoser. De skrives tidlig ut fra sykehusene og får intensiv behandling og oppfølging over kortere eller lengre tid i sykehjemmene. Det er altså i våre offentlige somatiske sykehjem at de absolutt dårligste pasientene i landet for øyeblikket befinner seg, mens det er i de samme sykehjemmene at vi desidert har den dårligste pleiebemanningen, både kvalitativt og kvantitativt. Dette går ikke sammen. Det bekreftes også av ulike tilsynsrapporter. Noe bør nå gjøres – eller skulle vært gjort for lenge siden. Det må være slik at et eldre, sykt menneske har samme krav på fagkompetanse i behandlingen og pleie- og omsorgsoppfølgingen i sykehjem som pasientene har når de er innlagt i sykehus. Her skorter det på svært mye. Jeg forutsetter at helseministeren er enig med meg i dette, og jeg vil gjerne ha det bekreftet. I de større byene og tettstedene med et stort innslag av innvandrere rekrutteres mange av disse som ufaglært hjelp i våre offentlige sykehjem. Problemet med et for stort innslag av innvandrere i sykehjemmene er ikke at de mangler omsorgsevne eller empati for de syke eldre, snarere tvert imot. Språket er det største problemet, både for pleierne og for pasientene. Jeg har fått svært mange henvendelser til mitt kontor fra pårørende som klager over dette. Her har etter min mening kommunene som arbeidsgiver et ganske stort ansvar. Noe må her gjøres, og hvis ikke kommunene er i stand til å finne ut av dette selv, må ansvarlig overordnet myndighet gripe inn, slik at en ikke ansetter ufaglærte innvandrere uten at de kjenner den norske kulturen og behersker det norske språket på en måte som kan inngi trygghet og tillit hos pasientene. Jeg har latt meg fortelle at inntaket av ufaglært hjelp nærmest skjer rett fra gaten, uten innføring og uten opplæring før de slippes løs på gamle, syke og skrøpelige mennesker. Dette kan umulig karakteriseres som forsvarlig omsorg og pleie, som vår lovgivning tilsier at en skal ha også i de offentlige sykehjemmene. Når andelen av ufaglært omsorgshjelp i sykehjemmene er så stor som 30 pst., skyldes ikke dette bare at tilgangen på slikt personell er dårlig, snarere tvert om, selv om det enkelte steder kan være tilfellet. Også i dette tilfellet er jeg redd for at ansettelse i full stilling er en hemsko for å få en faglig forsvarlig pleie og kontinuitet i pleien. Det må være økonomiske momenter som ligger til grunn når antall ufaglærte er så høyt som det er, og man har faglært hjelp på utsiden som kunne ha steppet inn og bedret situasjonen. I en slik situasjon anser jeg det som et ganske stort paradoks at hele 60 pst. av våre hjelpepleiere i dag går i deltidsstillinger med til dels ganske små brøker og ikke får fast ansettelse i fulle stillinger. Dette burde en kunne gjøre noe med, hvis kommunen var villig til det. Det er akkurat på dette felt jeg mener at departementet og helseministeren virkelig kan gjøre noe i forhold til KS og enkelte kommuner. Det må etter mitt skjønn være mulig å operere med turnuslister og legge opp vakttjenesten på en slik måte at man kan bruke mest mulig fast tilsatt personale. Det er bare en teknikk, og den teknikken må kommunene lære seg ut fra et faglig behov og ikke ut fra pengesummen. Slik jeg ser det, har den gjennomførte eldresatsingen, eldrereformen til over 30 milliarder kr, i høy grad blitt en boreform istedenfor en kvalitetsreform. Dette var etter mitt syn ikke Stortingets mening. Men en dårlig oppfølging fra ulike regjeringer i forhold til kommunene har gitt dette som resultat. At en ved planens slutt i 2005 mangler 12 000 sykehjemsplasser, vil jeg nærmest kalle en skandale. Variasjonene i bemanningen rundt omkring i landet er ekstremt store. Mens ett sykehjem betjener 14 pasienter på kvelds- og nattetid med sykepleier, har vi andre tilfeller hvor det finnes kun én sykepleier på vakt om natten for 180 pasienter. Det sier seg selv at det siste er uforsvarlig pleie og omsorg – og det i forhold til de sykeste av de syke i landet. Etter min mening bør helseministeren ta kontakt med KS og sørge for at vi får en bedre, jevn bemanning i alle våre offentlige sykehjem, i tillegg til at en ser både på ledelse og organisering i det enkelte hjem, noe som også har stor betydning for utnyttelse av fagfolkene.