Jeg vet ikke hva som gjorde at jeg kom på den kjente øvelsen innenfor sport å selge strikk i metervis, da jeg hørte representanten Borten Moes innlegg, hvor han i løpet av ti minutter var gjennomført fornøyd. Han er gjennomført fornøyd med at nå erstattes vindkraft i Midt-Norge med mobile, forurensende gasskraftverk. Han er gjennomført fornøyd med at energihandlingsplanen for Midt-Norge utsettes. Han er strålende fornøyd, slik jeg velger å tolke ham, med at nå er Midt-Norge blitt et eget prisområde. Og vi kan ikke oppfatte Borten Moe annerledes enn at han tilsynelatende er fornøyd med at det lovte industrikraftregimet som skulle være på plass i løpet av en ettermiddagsstund, ennå ikke er på plass. Er det ingen grenser for hva som kan gjøre representanten Borten Moe fornøyd når vi snakker om energi- og miljøpolitikk?