La meg først få understreke at det ikke skal være økonomiske hensyn som skal være avgjørende for det tilbudet barn skal få. Kommunen har en plikt til å tilrettelegge et undervisningsopplegg for barnet basert på barnets individuelle forutsetning. Det betyr at det må være en dialog mellom foreldre og foresatte, barnet og den lokale skolemyndighet om hvordan dette iverksettes, i den grad man i utgangspunktet ikke er enige om hva tilbudet skal være. Mitt utgangspunkt er at vi i større grad må finne ut av hvordan disse barna har det i den situasjonen de er i. Derfor har jeg også bedt direktoratet om at de skal spørre om dette. Bare denne praktiske tilnærmingen til en skolevirkelighet tror jeg kan være riktig, for det betyr at man får kunnskap om hvordan barna opplever det. Vi ser jo i avisene at mange av disse barna – i hvert fall beskrives det slik – blir ensomme i skolen, de får ikke venner i skolen, de opplever at de er annerledes i skolen, og på den måten skapes det distanse mellom såkalte normalelever og disse elevene. Dette er kunnskap som vi må ta med oss når vi skal tilrettelegge for løsninger for hver enkelt familie og hvert enkelt barn. Mitt – og vår regjerings – utgangspunkt er at løsningene for hvert enkelt barn vil og må være forskjellige, for barn er unike og forskjellige. Det som kan være riktig for ett barn, er ikke nødvendigvis riktig for et annet barn, selv om de kanskje har den samme formelle diagno-se. Utgangspunktet vårt er loven – og vår regjerings utgangspunkt er altså dette: Vi skal møte barna med ulike tiltak, fordi det kan være nødvendig for at de skal få størst mulig sosialt og faglig utbytte av undervisningen. La meg da bare understreke noe som jeg tror interpellanten har veldig rett i, og det gjelder i dette tilfellet som i mange andre av livets forhold: Som foreldre eller foresatte for et barn med spesielle problemer møter man mange mennesker i en kommune eller i en skole, men det er ofte den «driven» man selv har, som gir en del av resultatet. Det er stor forskjell mellom våre mange kommuner og mange skoler, og dette er vel en opplevelse mange av oss har i mange av livets ulike henseender. Men vi mener altså at alle barn skal ha rettigheter, og disse rettighetene skal kommunen oppfylle, med utgangspunkt i – som jeg har understreket – barnets spesielle behov, og tilrettelegge for en sosial og faglig framgang eller mulighet i skolen. Jeg opplever det slik at denne debatten tar utgangspunkt i akkurat de samme forutsetninger som Eriksen har, og som vår regjering har. Jeg tror derfor at denne debatten videre vil bli en god debatt, fordi den også har satt søkelyset på et viktig problem og fordi man ikke har et ønske om at pendelen skal svinge så langt tilbake som jeg registrerer at enkelte i den offentlige debatt har tatt til orde for, nemlig at vi skal reetablere spesialskolene. Jeg er glad for at interpellanten understreker at det ikke er hennes utgangspunkt.