Da vi gikk inn her i salen i sted, sa en stortingsrepresentant fra Arbeiderpartiet litt smilende at det er kjekt å ha flertall. Det er det dette dreier seg om. Dette dreier seg om at Presidentskapet nå brukes til å skape en sterkere konflikt mellom flertall og mindretall, og at man skaper en ny presedens i forhold til hva slags saker dette stortinget skal behandle, som er stikk i strid med det regjeringspartiene har forsøkt å si, at de skal være åpne, de skal ha en dialog, de skal lytte, og de skal ikke vise maktarroganse. Presset opp i et hjørne viser de maktarroganse ved å institusjonalisere ny praksis og ny presedens når det gjelder hvilke saker som skal behandles i Stortinget. Og det er jo særlig påfallende når representanter fra SV har ønsket seg en debatt i Stortinget – hvis vi har lest media riktig – om disse spørsmålene, at man nå, av frykt for dette, fratas muligheten for å ha en debatt i det hele tatt. Jeg har forsøkt å huske om det i min tid på Stortinget – som er blitt 16 år – finnes sidestykker til saker der man har avvist forslag som er kommet opp på denne måten. I begynnelsen av min tid var det noen saker som ble avvist – det har ikke vært noen de senere årene – og da hadde man en prinsipiell holdning om at man ikke skulle stemme flere ganger over samme tema i samme stortingssesjon. Det ligger altså i dagens regelverk, men det er for lengst forsvunnet, for vi har ofte stemt over de samme sakene på nytt igjen i senere storting. Det hendte at man holdt fast på det faktum at forskrifter var Regjeringens ansvar, innenfor loven. Hvis forskriftene og forslagene ble for detaljerte, hendte det at man avviste noe. Men aldri har jeg opplevd at et forslag er blitt avvist bare fordi man ikke ønsket å ha en politisk debatt om disse forholdene. Mangt et forslag er gått videre, men har ikke kommet videre i form av realitetsvotering i salen, fordi man gjennom f. eks. en behandling har vist at man står bak det. Det man gjør nå, er at man sier at regjeringspartiene kan bruke makten sin til vilkårlighet for å fortelle at disse sakene vil vi ikke ha til behandling. Her er initiativretten til mindretallet fjernet. Jeg er faktisk meget skuffet over denne nye presedensen som presidenten, som er en person som vanligvis og tradisjonelt ønsker seg politisk debatt, nå innfører. Tilbake til en debatt vi har hatt mye av, så er det jo slik at mindretallsregjeringers utfordring er at de kan bli påført nederlag i Stortinget. Flertallsregjeringers utfordring er at flertallet kan danne grunnlag for maktarroganse både overfor Stortinget og overfor organisasjoner og organisasjonsliv og befolkningen generelt, fordi det er så «kjekt å ha flertall». Og presset som nå ser vi altså at det er det makten brukes til – til å avvise en debatt, avvise en åpen behandling av en sak. Det som enkelt og greit skjer nå, er at makten rår uten noen forutgående presedens. Man skaper ny presedens på disse områdene, og man gjør det fordi det er kjekt å ha når vi har et flertall. Jeg tror at det regjeringspartiene nå gjør, er å lage mer skade for Regjeringen enn hva tilfellet ville ha vært hvis man hadde tillatt en åpen debatt og synliggjort den støtten til Israel-politikken og Midtøsten-politikken som dette forslaget faktisk innebærer. Det ville gitt en støtte til Regjeringens politikk. Det ville gjort betydelig mindre skade for regjeringspartiene enn det som regjeringspartiene gjør nå, nemlig bare å la makten rå og sørge for at det er kjekt å bruke det flertallet man har til å frata andre initiativretten, for da er det neste forslag som flertallet ikke ønsker å få behandlet i Stortinget.