Norske kommuner står overfor en rekke utfordringer som på en del områder også er blitt langt større gjennom de siste årene. Vi har hatt en utvikling når det gjelder det psykiske helsevernet, der vi ser at store institusjoner har fått bygd ned sine døgnplasser, og en del tilbud er flyttet fra institusjonene og ut til kommunene. Det betyr at man har forventninger til at kommunene skal klare å løse oppgaver som tidligere i større grad ble løst innenfor spesialisthelsetjenesten. Ser man på den utviklingen som har vært når det gjelder det psykiske helsevernet, er det på mange måter en bekymringsfull utvikling når det gjelder døgnplasser. Mens antall sykehusavdelinger har holdt seg rimelig konstant med ca. 2 940 behandlingsplasser, så har det når det gjelder de psykiatriske sykehjemmene, skjedd en kraftig nedbygging. I 1996 hadde man i Norge ca. 2 300 døgnplasser på landsbasis, mens det var kommet ned i 555 i 2003. Det man også har sett, er at det har vært knyttet en god del faglig arroganse til vurderingen av de tilbudene. Mange av de tilbudene som har vært gitt i Norge ved psykiatriske sykehjem, har vært rimelig gode tilbud for den gruppen man skulle ivareta – lavterskeltilbud der man lett kunne få en plass, men der man ikke nødvendigvis har hatt tilgang til psykiater eller annet høyt kvalifisert personell. Man har i takt med opptrappingsplanen innenfor psykiatri satset på veldig spesialiserte tilbud, til dels også i kommunene, og så har man ikke sett at den gruppen som man da hadde et tilbud til tidligere, til dels har mistet det tilbudet. Jeg må si at det er veldig positivt at et flertall i kommunalkomiteen har sluttet seg til det forslaget SV tok initiativet til om å kartlegge det samlede tilbud når det gjelder døgnkontinuerlige plasser, for på den måten å finne ut hvordan man best dekker behovet i framtiden. Samtidig synes jeg det er rart at ikke en enstemmig komite har sluttet seg til det. Jeg ser at regjeringspartiene ikke er med på forslaget. Det må være tjenlig å ha et kritisk blikk på dette, og at man ut fra en faglig forankring finner ut av hvordan man skal gå fram videre i forhold til disse plassene, og hvor man satser best for å oppnå mest. Jeg registrerer at det er stor rådvillhet, også i mange kommuner, om hvordan det tilbudet best skal ivaretas. Vi ser at man i opptrappingsplanen har hatt en idé om å beholde langt flere av de psykiatriske sykehjemsplassene enn det man nå har bevart. Det betyr altså at det er en motstrid mellom opptrappingsplanen og den nedbyggingen som har skjedd, og det som skulle være målsettingen. Derfor bør man kunne forvente at Regjeringen også klargjør de målsettingene videre, slik at man ikke får ytterligere nedbygging uten at man har sikret at dette tilbudet ivaretas, enten gjennom å beholde psykiatriske sykehjemsplasser, styrke de distriktspsykiatriske sentrene eller bygge ut flere behandlingsplasser ved de psykiatriske avdelingene og ved psykiatriske sykehus.