Samfunnets arbeid med å beskytte barn mot vold i nære relasjoner er en svært viktig, men av flere grunner også en krevende oppgave. Dette skyldes bl.a. at det kan være vanskelig å oppdage at et barn er utsatt for vold i familien. Derfor er det viktig at vi skaper arenaer også utenfor familien der barn blir sett! Barn kan ha et sammensatt og variert symptombilde som også kan ha andre årsaker enn at barnet har blitt utsatt for vold. Arbeid med voldsutsatte barn stiller i tillegg store krav til samarbeid og koordinering mellom de involverte tjenestene og instansene. I denne forbindelse har jeg i samarbeid med justisministeren allerede initiert et arbeid for å styrke samarbeidet mellom familievoldskoordinatorene i politiet, i barnevernet og i familievernet. Kvinnevoldsutvalgets rapport «Retten til et liv uten vold» gir en omfattende beskrivelse av utfordringer og problemstillinger knyttet til arbeidet med vold i nære relasjoner. Statlige myndigheter har fulgt opp problemstillingene gjennom de tverrdepartementale planene «Vold i nære relasjoner» og «Strategi mot seksuelle og fysiske overgrep mot barn». Tiltaket som mest direkte er innrettet mot det aktuelle spørsmålet som blir reist nå, er prosjektet «Barn som lever med vold i familien» – et samarbeidsprosjekt mellom Alternativ til Vold og Senter for Krisepsykologi. Prosjektets målgruppe er barn som utsettes for vold i familien, enten ved at barnet selv er utsatt for vold og mishandling, eller ved at barnet er vitne til vold. Hovedmålsettingen for prosjektet er å framskaffe ny faglig dokumentasjon og innsikt om voldens skadevirkninger. Prosjektet har som mål at hjelpen når fram til flest mulig barn gjennom nasjonal kunnskapsformidling til familievernet, barnevernet, krisesentrene, barne- og ungdomspsykiatrien, helsestasjonene og andre. Innsatsen her vil bli videreført i 2006. Til hjelp for praksisfeltet gav Barne- og familiedepartementet i juni 2005 ut veilederen «Formidling av opplysninger og samarbeid der barn utsettes for vold i familien». Et av de viktigste formålene med denne veilederen er å gi aktuelle tjenester og instanser nettopp kunnskap om mulighetene for samarbeid i slike saker, f.eks. mellom barnevernet, politiet og familievernkontorene. Det er i veilederen understreket at det i de fleste tilfellene, av hensyn til barnet, vil være nødvendig for barnevernstjenesten å anmelde en mistanke om at et barn er utsatt for alvorlige overgrep i hjemmet. Det er også presisert at barnevernstjenesten da skal anmelde dette forholdet. Det ligger her en klar oppfordring til barnevernet om å anmelde flere slike saker til politiet. Departementet vil følge nøye med på hvordan de føringene som er gitt i veilederen, blir fulgt opp av de tjenestene og instansene som arbeider med og har ansvaret for voldsutsatte barn. Regjeringen har sendt over Ot.prp. nr. 111 for 2004–2005, der det foreslås at også krisesentrene skal ha en plikt til å melde fra der det er mistanke om vold mot barn. Jeg vil også nevne at departementet er i ferd med å utarbeide en veileder om barnevernets rolle ved overgrep ved samvær hos barnets foreldre. Et av hovedformålene vil da bli å gi veiledning om forholdet mellom barnevernstjenesten og andre tjenester og instanser i slike saker. Veilederen vil bli ferdig i løpet av våren neste år. Helt til slutt vil jeg nevne at Helse- og omsorgsdepartementet i 2005 satte i gang et arbeid for å etablere fem regionale ressurssentre på volds- og traumefeltet, både for voksne og for barn. Etablering av disse sentrene skjer i 2006, og denne satsingen går på tvers av departementene.