I Herbjørg Wassmos bok «Huset med den blinde glassveranda» står det: «Barn var alltid kvinnenes. Når kvinnfolkene på en eller annen måte sviktet, ble det bare tull for ungene. Ingen visste hva de skulle gjøre med dem.» Den 21. november i år reiste Inga Marte Thorkildsen en interpellasjonsdebatt om vold i hjemmene. I den debatten ble SV-representanten veldig sint når det var noen som snakket om kvinner som overgripere. Det har ført til at jeg har tenkt veldig mye på dette etterpå. Hvorfor blir man så sint? Hvis man ser på oversikten over seksuelle overgrep, f.eks. Finkelhorns undersøkelse i USA fra 1979, viser den at 19 pst. av kvinnene og 9 pst. av mennene hadde vært utsatt for seksuelle overgrep. I 1985 viste den samme undersøkelsen at dette hadde økt til 27 pst. av kvinnene og 16 pst. av mennene. I Norge hadde vi en undersøkelse av Sætre, Holter og Jebsen i 1986 som viste at det gjaldt 19 pst. av kvinnene og 14 pst. av mennene, mens Folkehelsas tall fra 1994 viste at det gjaldt 13 pst. av kvinnene og 7 pst. av mennene. Tallene er usikre, men jeg tar fram disse tallene først og fremst for å vise at omfanget også er ganske stort når det gjelder menn. Hvorfor er tanken om kvinnen som overgriper så vanskelig for oss? Det er fordi det bryter med både kjønnsrollemønstrene våre, og det bryter med morsbildet vi har. En svensk undersøkelse viser at mellom 20 og 30 pst. av seksuelle overgrep er gjort av kvinner. Sætre, Holter og Jebsen sa i 1986 at kvinner stod bak 20 pst. av overgrepene mot gutter og 6 pst. av overgrepene mot jenter. Vi har altså visst dette i nesten 20 år, men likevel er det kjempevanskelig for oss. Jeg vil bare understreke at jeg er stolt over den kvinnekampen som brakte fram både krisesentrene og incestsentrene, og syns at alle som har vært med der, har gjort en flott jobb. Men nå er det kanskje på tide å tørre å ta skrittet videre, det skrittet verken kvinnekampen eller mannskampen har tort å gå. Støttesentrene mot incest har rundt 70 ansatte rundt omkring i Norge, sju av dem er menn. Hvis man har blitt utsatt for overgrep fra en kvinne, er det sikkert veldig mange som ønsker å møte en mann når de har kommet så langt at dette er noe de vil ta tak i. Kvinner som har gjort overgrep mot menn, er på en måte tre tabuer samtidig: Først er det tabuet om overgrepet, så er det overgrepet på manndommen, og så er det overgrepet fra en kvinne. Hvorfor er dette så vanskelig? Jo, det er mye av det samme som mange kvinner som har blitt utsatt for overgrep, møter, nemlig at man er redd for ikke å bli trodd, man er redd for at noen bare skal syns synd på en, man er redd for å bli stemplet som svak, man vil gjerne beskytte familien sin, man føler seg veldig skyldig i det som har skjedd, det er vanskelig å sette ord på, og så er det det utrolige med oss mennesker at sjøl folk som gjør oss vondt, blir vi glad i. For gutter går dette spesielt på trusselen om motanmeldelse, og så er man redd for å miste venner, venner som ikke vet hvordan de skal takle det, eller som kan synes at det er ekkelt. Historiene jeg har hørt, har vært rystende, rørende og bevegende. Jeg følte at jeg hadde et ansvar for å gjøre noe. Tilbudet vi har i dag til akkurat denne gruppen i det offentlige, er veldig dårlig – det er ett til to års ventetid. Støttesentrene våre er veldig gode, men de er laget først og fremst av og for kvinner, sjøl om noen av dem i det siste har syntes det har vært viktig å ansette menn også. Så har vi Senter for seksuelt misbrukte menn, som har holdt til her i Oslo fra 1990, og som får betraktelig mindre overføringer enn de andre sentrene, sjøl om Oslo nå i budsjettforlik med Venstre går inn og betaler en større del. Det frivillige arbeidet, det frivillige engasjementet og de frivillige organisasjonene er så å si fraværende på dette området. Min utfordring til statsråden er: Tar vi dette på alvor? Er statsråden kanskje villig til å lage en handlingsplan på området, en handlingsplan som gir oss offentlig kunnskap om dette? Kanskje er det slik at de guttene som opplever dette, gir helt andre signaler enn hva jentene gjør, overfor lærere, omsorgspersoner og det offentlige hjelpeapparatet? Er det mulig å bruke all den kompetansen som nå er bygd opp ved støttesenteret i Oslo, og spre den til de andre støttesentrene, og til alle dem som møter disse utfordringene? Vil statsråden også gå sammen med meg om å åpne den offentlige debatten og bryte tabuene på dette området om at dette problemet ikke fins, og at dette er noe man ikke snakker om – og spre kunnskapen til alle som har opplevd dette, om at det faktisk er mulig å få hjelp, sjøl om det i dag nesten ikke er det? Én skrev til meg at menn er oftest overlatt til seg sjøl etter at de har opplevd dette, uten å bli trodd av verken de nærmeste, helsevesenet eller politiet. I det offentlige rom prates det ikke om mødre som seksuelle overgripere, samme hvor mye statistikken viser oss at det er sant. Jeg vil fra Stortingets talerstol si: Jo, mødre kan være overgripere, og det er aldri ungenes skyld. Jeg er glad for alt som er gjort, spesielt på kvinnesiden på dette området, men kanskje det nå er på tide at vi tør å lyse opp et bakrom til, som er akkurat like mørkt og dystert som Toras rom i «Huset med den blinde glassveranda» – bare at nå er det Tor som ligger der, og han er det ingen som har skrevet noen bestselgerroman om. Min utfordring til statsråden er: Kan vi lage en handlingsplan, kan vi bygge opp hjelpeapparatet, kan vi sørge for kompetanseheving, og kan vi – ikke minst – sørge for å bryte tabuene på området? Kanskje kan dette bli den utfordringen der kvinnekamp og mannskamp kan møtes for å hjelpe unger som har lidd en forferdelig overlast.