Når en arbeiderpartipolitiker stiller spørsmål til en arbeiderpartistatsråd, får vi håpe at svaret ikke kommer som et sjokk. Men med den sittende regjering vet vi jo at man aldri helt vet. Vi har sett at Regjeringen i flere saker har minst to forskjellige meninger om samme sak. I denne saken ser det imidlertid ut til at man er enige, iallfall mellom Arbeiderpartiet og Arbeiderpartiet. Så får vi avvente SV og Senterpartiet. Nok om det – til saken: det flerkulturelle Norge. Jeg oppfatter at det er to sentrale punkter i denne interpellasjonen. For det første er det kravet om mer penger over offentlige budsjetter til de fremmedkulturelle tiltakene, særlig når det gjelder de ikke-vestlige kulturuttrykk, for det annet påstanden om at dette kan føre til bedre kommunikasjon og integrering. Jeg har overhodet ingen tro på at det er en sammenheng her, og det er basert på to begrunnelser. Det er for det første at vi allerede har forsøkt dette. På riksplan har vi bevilget penger til flerkulturelle festivaler, til tiltak og til virksomheter som Du store verden!, Nordic Black Theatre, Mela osv. Vi har også morsmålsopplæring, vi har forskning og utredning rundt det flerkulturelle, og vi har bevilget millioner på millioner til såkalt antirasistiske organisasjoner. Lokalt i min egen hjemby Drammen, som er den byen i Norge som har nest mest innvandrere, har vi prøvd oss med å bevilge penger til innvandrersentre, flerkulturelle kulturhus, afrikansk folkedans, tyrkiske foreningers kulturmarkeringer, spenningsaktiviteter for innvandrerungdom, svømmekurs for innvandrerkvinner osv. Likevel har vi en dyp kløft mellom nordmenn og innvandrere, og skepsisen vokser. Blant innvandrerne har vi en høy ledighet, vi har stort forbruk av trygd og sosialhjelp, mye kriminalitet og gjengdannelser. Vi ser ingen tendens til at folkegruppene integreres f.eks. gjennom ekteskap. Vi har mye kvinneundertrykking, vi har betydelige problemer med tvangsgifte og svært liten grad av deltakelse på felles sosiale og kulturelle arenaer. Den andre sentrale grunnen til at jeg ikke har tro på dette, er at gapet mellom vår kultur og innvandrernes muligens i utgangspunktet er for stort. Det er et hav av forskjell mellom vår vestlige moderne kultur tuftet på demokrati, likestilling, frihet og kristne grunnverdier og mange av innvandrernes kultur, som i stor grad er knyttet til islamistisk ufrihet, tvang, kvinnediskriminering og prestestyre. Dette kom veldig klart til uttrykk f.eks. når det gjaldt debatten om karikaturtegningene, tegninger som vi som bor i Norge, ikke normalt hever øyenbrynene over når vi ser det i avisene hver dag, men som medførte vold, ambassadebrenning, trusler og boikotter. Jeg synes også det er skremmende at muslimer i Norge ikke tok et klarere standpunkt for ytringsfriheten. Men de var jo ikke alene om det. Både Regjeringen og hoveddelen av norsk presse feiget ut i den saken. Hva kan vi så gjøre? Det vi kan gjøre, er å stramme inn på innvandringen til de som er her, er bedre integrert enn det de er i dag. Vi kan stoppe den stadige importen av ektefeller. Vi kan slå hardt ned på vold og tvang overfor kvinner. Vi kan si nei til alle overføringer til særtiltak for innvandrere i kultursektoren. Fremskrittspartiet tror at innvandrerne må delta på de samme arenaene som de etnisk norske. Man må inn i idrettslagene, man må inn i korpsene, i korene, i kunstforeninger, i festivaler og i teater. Veien er å gå gjennom dette og ikke gjennom særtiltak og kvotering, slik Regjeringen åpenbart legger vekt på. Vi tror resultatet av en slik politikk som vi skisserer, vil være en økt forståelse for norsk kultur og samfunn, og at vi får felles arenaer som kan bidra til integreringen av innvandrere i samfunnet vårt.