Innstillingen fra kontroll- og konstitusjonskomiteen bekrefter at det var god grunn til å uttrykke den uro som Frøiland-utvalget i sin tid uttrykte for utviklingen av kommunikasjonen mellom storting og regjering i tilknytning til anmodningsvedtak. Grunnen til det er jo at Stortingets kontrollfunksjon kompliseres – i noen tilfeller kompliseres den ganske kraftig – når Stortinget ikke møter Regjeringen i døren, men møter seg selv i døren og eventuelt må trekke den konklusjon at et vedtak som fikk flertall i denne salen, egentlig var ubegrunnet, eller dårlig begrunnet. Grunnprinsippet i norsk konstitusjon, som i de fleste andre lands konstitusjoner, er at ansvarsforholdet mellom den lovgivende og bevilgende statsmakt og den utøvende statsmakt skal være så klart definert som mulig. I det øyeblikk Stortinget faller for fristelsen til å instruere Regjeringen, mer eller mindre klart, i enkeltsaker, forstyrres dette rollespillet ganske kraftig. I forrige stortingsperiode hadde vi et tilfelle der Stortinget i teorien kunne ha skapt et flertall bak et vedtak som ville ha instruert Regjeringen til å utføre noe som i ettertid ville ha medført at Stortinget kunne ha gjort riksrettsansvar gjeldende overfor Regjeringen. Og da må man jo spørre: Hvem er det som i så tilfelle egentlig sitter med ansvaret? Er det det stortingsflertallet som har instruert Regjeringen, eller er det Regjeringen som eventuelt motvillig utfører det et stortingsflertall har pålagt den? Egentlig forutsetter vår konstitusjon at maktutøvelsen i forholdet mellom storting og regjering skal foregå på den måten at hvis Regjeringen absolutt ikke kan ta ansvaret for å utføre noe som Stortinget er i ferd med å vedta, bør Regjeringen stille kabinettsspørsmål på det. Da får man avklart hva Stortinget virkelig mener – og mener tilstrekkelig kraftig. Jeg vil mene at det er ønskelig for hele vårt parlamentariske system at man vender tilbake igjen – hadde jeg nær sagt – til de prinsipielle spilleregler. Jeg skal ikke gå inn på enkeltsaker i den innstillingen som foreligger. Men det viser seg at det i etterkant kan være vanskelig for Stortinget å bli enig om tolkningen av Stortinget selv, altså hvilken bestilling man egentlig har lagt inn. Derfor er det også i ettertid uenighet her i salen om hvorvidt Regjeringen har oppfylt sin plikt, eller ikke har oppfylt sin plikt. Dette er en lite tjenlig form for kommunikasjon. Men grunnen til at det har fortsatt på denne måten, er vel at det ikke uten videre er klart hvorvidt initiativet til å forandre denne måten å kommunisere på mellom storting og regjering, bør komme fra Regjeringens side eller fra Stortingets side. Det er mulig at representanten Hansen har rett i at med en flertallsregjering vil man naturlig oppleve at bruken av anmodningsvedtak mer eller mindre vil falle bort av seg selv. Det gjenstår å se i løpet av den perioden vi er inne i. Men jeg tror i hvert fall at det er grunn for Stortinget til å gå inn i en viss selvkritikk og en viss selvprøvelse når det gjelder hvorvidt det er hensiktsmessig å gjøre det på denne måten. I de tilfellene der det er et reelt flertall i Stortinget som er av en helt annen oppfatning enn det Regjeringen er når det gjelder et sakskompleks, bør det komme til uttrykk i en åpen og reell maktkamp, istedenfor at man tildekker det gjennom mer eller mindre diffuse bestillinger, som man deretter får mer eller mindre diffuse svar på i etterkant.