Takk til Lise Christoffersen og til Europarådet for å ha tatt dette initiativet. Og jeg vil si til presselosjen at de er hjertelig velkommen til å komme og følge med på denne viktige debatten! Vold mot kvinner er dessverre like aktuelt nå som før, sjøl om norske kvinner generelt sett har fått en utrolig mye bedre hverdag, takket være særlig kvinnebevegelsens kamp for kvinners rettigheter, økonomisk sjølstendighet og å gjøre det som før var helt privat, til en politisk sak – for vold mot kvinner er brudd på menneskerettighetene. Brudd på kvinners menneskerettigheter skjer hver eneste dag, hvert eneste sekund. Jentefostre aborteres vekk, jentebabyer drepes, småjenter giftes bort til langt eldre menn. Jenter nektes utdanning, kjønnslemlestes, tvangsgiftes og steines til døde, de tvinges inn i sexindustrien, eller de voldtas som ledd i en horribel krigsstrategi. Slik sett er vi verdens heldigste. Og det skulle bare mangle at ikke vi bidro til å gi andre kvinner de samme rettighetene og mulighetene som vi har fått. At kvinners rettigheter og utvikling er sentralt i Regjeringas bistandsstrategi, er derfor fryktelig viktig. Vi må ta opp kvinners og barns rett til et liv uten vold i alle fora vi deltar i internasjonalt. Vi skal stille etiske krav til våre selskaper og til investeringer som blir gjort. Og vi må gå foran som et godt eksempel, ved å vise at vi er utålmodige, også på hjemmebane. Vold mot kvinner og barn er et stort problem også her i landet. Og vi, som naboer, venner, kolleger og politikere, har et ansvar for å si fra når vi ser eller hører bruk av vold – særlig når det er barn til stede. For barn tar skade av vold, og det er vår plikt å forhindre at barn blir skadet. Et økende antall kvinner med minoritetsbakgrunn på krisesentrene forteller også at vi må ha en tydelig og særskilt fokusering på barn i minoritetsmiljøene og deres eksponering for vold. Som politikere er det enormt viktig at vi krever gode kunnskaper, gode rutiner, engasjement, tydelig ledelse, nok ressurser og tett samarbeid for å avdekke og forebygge vold. Fra SVs side har vi i mange år vært aktive for å få tryggere rammer for krisesentrene, kvalitetssikrede voldtektsmottak, flere rettigheter til voldsofrene, behandlingstilbud til voldsutøverne og nok ressurser til politiets familievoldskoordinatorer. I tillegg har vi reist flere rettferdighetsdebatter. Vi har f.eks. spurt om det er rett og rimelig at menn som har påstått at de ikke forsto at en kvinne ikke ville ha samleie med dem, fikk gå fri, nærmest uten videre. Vi har spurt om det er rett og rimelig at kvinner som har blitt med menn hjem på nachspiel, som har drukket seg fulle, eller hatt på seg utfordrende klær, ikke skulle bli trodd hvis de ble voldtatt. Vi har spurt om det var greit at kvinner og barn nærmest rutinemessig har blitt fjernet fra sitt eget hjem og sendt til krisesenter, mens voldelige menn fikk bli boende. Vi har reist debatter om bruk av kode 6, som gir voldsofre og deres barn mulighet til å leve på hemmelig adresse, og, som en kvinne beskrev det, «slutte å eksistere», mens voldsutøveren fortsatt fikk bevege seg fritt. Og vi har spurt om det er rettferdig at voldsofre har fått voldsalarm og i praksis lever som i et fengsel, mens voldsutøveren er fri og kan gjøre som han vil. Dette har resultert i flere viktige lovendringer – og enda viktigere, det har resultert i holdningsendringer. Nå reiser vi debatten om barnevernets handlingsrom, og om det er rettferdig at en volds- og trusselutsatt mor i verste fall kan miste omsorgen for barnet sitt fordi hun ikke kan beskytte det mot en voldelig samværsfar, fordi barnevernet ikke har virkemidler til å beskytte barnet for henne. Fra SVs side mener vi det er nødvendig å reise flere debatter framover. Debatten om treårsregelen er én – om det er riktig å gi norske menn så stor makt over utenlandske kvinner som denne regelen gir dem. Vi ønsker debatter om trafficking og sexkjøp som i større grad ansvarliggjør kjøperne, og som samtidig sikrer ofrenes menneskerettigheter. Forståelse for kvinnenes situasjon er helt avgjørende. Og vi ser at de samme holdningene som har rammet ofre for familievold, også rammer ofre for trafficking. Man spør: Hvorfor går hun ikke bare? Hvorfor går hun tilbake til overgriperen? Hvorfor lar hun seg utsette for dette igjen og igjen? Hvorfor samarbeider hun ikke? Psykologisk innsikt er avgjørende viktig for at vi skal bli effektive støttespillere, fordi vi må forstå hva vold er, og hva vold gjør, når den rammer igjen og igjen. ATV og krisesenterbevegelsen har lært oss mye om dette gjennom mange års utrettelig arbeid. Så vil jeg avslutte med å lese en lapp som dere kan se på en utstilling nede i Historisk sal, en utstilling jeg vil anbefale dere å se: «Til dere som finner meg. Kan dere være så snill og gi dette til dem som Fredrik skal bo hos.Fredrik blir alltid lest for før han legger seg.…liker å ake, men blir fort kald på hendene.glad i loff med sukker på. Ikke gi han det hver dagtrenger klare grenser uten at man blir sinnaliker å ha litt lys på når han legger segjeg sier alltid fra hvor jeg er i huset etter han har lagt seg…glad i dyr. Har lovet han et marsvin…veldig glad i Anne i barnehagen…opptatt av engler som passer på hanhar et avhengighetsforhold til meg siden pappaen ikke er her» Dette er en kvinne som lever i dag, og hun lever i frykt.