En billighetserstatning er en dyp beklagelse fra det offentlige til dem som har vært utsatt for urett. Billighetserstatning ytes på grunnlag av en rimelighetsvurdering uten at det foreligger rettslig grunnlag for erstatningsansvar. Det er grunnleggende viktig at erstatningsbeløpet utmåles med utgangspunkt i det overgrep som har funnet sted. Erstatningen tar imidlertid ikke sikte på å dekke søkerens samlede økonomiske tap. Årsaken til det er for det første at nivået på norske erstatningsutbetalinger generelt sett er moderat. For det annet skyldes det at vi har en godt utbygd velferdsstat. De som faller utenfor og får det vanskelig, fanges opp av folketrygdens og sosiallovgivningens sikkerhetsnett. En samlet justiskomite ønsker at billighetserstatningsordningen også i fortsettelsen skal praktiseres i tråd med de føringer jeg nå har nevnt. Komiteen mener dessuten at dersom man i framtiden ønsker å tilkjenne rimelighetsbaserte kompensasjonserstatninger til personer eller grupper, bør dette skje gjennom en tilpasning av dagens billighetserstatningsordning. Hensynet til dem som av ulike grunner ønsker å søke om en økonomisk kompensasjon for urett som de har vært utsatt for, tilsier at det bør være enkelt å finne fram til rette instans. Det er uhensiktsmessig å opprette flere særskilte erstatningsordninger. Det er grunn til å understreke at ordningen med billighetserstatning er og skal fortsatt være Stortingets ordning. Det er svært viktig at både forvaltningen og Billighetserstatningsutvalget oversender saker av særskilt politisk og prinsipiell art til Stortinget for behandling. Gjennom dette vil Stortinget kunne gi føringer i prinsipielle enkeltsaker og på bestemte områder og gi føringer til utviklingen av ordningen generelt. Flere krigsbarn ble i etterkrigsårene utsatt for aggressiv og ondsinnet atferd. De vokste opp i miljøer som var gjennomsyret av hat og forakt, og ble påført særlige lidelser, tap og urimeligheter som følge av at de var krigsbarn. Den utstøtingen og trakasseringen som mange krigsbarn opplevde, var uttrykk for de voksnes holdninger og handlinger. Nettopp det gjør handlingene særlig alvorlige. Det var imidlertid ikke bare nedverdigende opptreden fra andre i lokalmiljøet som forringet krigsbarnas levekår. Forskning viser at en rekke statlige inngrep, som f.eks. hindre for innkreving av barnebidrag fra far i Tyskland, rammet krigsbarna hardt. I nyttårstalen den 1. januar 2000 beklaget statsminister Kjell Magne Bondevik den behandlingen mange krigsbarn har vært utsatt for i etterkrigstiden. Det er etter justiskomiteens oppfatning sterkt beklagelig og leit at uskyldige barn på denne måten fikk sin oppvekst forringet utelukkende som følge av sin etniske opprinnelse. Stortinget vedtar i dag at krigsbarn som i oppveksten ble påført særlige lidelser, tap og urimeligheter, skal få erstatning. Justiskomiteen går inn for at det skal stilles svært beskjedne krav til bevis i slike saker. Jeg vil påpeke at komiteen går inn for mindre strenge vilkår enn det som følger av Regjeringens forslag. Dersom krigsbarnet ikke kan framlegge annet enn en egenerklæring som grunnlag for søknaden, kan det ytes erstatning på 20 000 kr. Erstatningsbeløpet kan imidlertid bli vesentlig høyere dersom det vedlegges annen dokumentasjon som bekrefter enten overgrep eller følgene disse har fått. Gjennom dette tar Stortinget et oppgjør med dem som gjorde oppveksten til krigsbarna vanskelig. På samfunnets vegne ber vi krigsbarna om unnskyldning. Flere romanifolk har tidligere fått avslag på sine søknader om billighetserstatning fordi de ikke hadde det vanskeligere enn tatere flest. Nå skal disse søknadene behandles på ny. Barn som vokste opp i interneringsleiren Svanviken, ble f.eks. sammenliknet med andre barn i leiren og ikke med etnisk norske barn som vokste opp i frihet. Justiskomiteen mener at dersom romanifolk ikke sammenliknes med majoritetsbefolkningen når de søker billighetserstatning, innebærer det en usaklig forskjellsbehandling, i strid med alminnelige rettsprinsipper. Det åpner dessuten for diskriminering av grupper på etnisk grunnlag, uten at det fører til konsekvenser for dem som er ansvarlige for overgrepene. Stortinget krever nå at departementenes arkiver gjennomgås for å finne tidligere avslåtte billighetserstatningssøknader fra romanifolk. Alle som tidligere har fått avslag på sine søknader, skal få tilsendt informasjon om at vilkårene er endret, og bli informert om muligheten til å søke på ny. Myndighetenes overgrep mot taterne er en av de største skampletter i nyere norsk historie. Flere romanifolk ble internert, forfulgt, fratatt sine barn, lobotomert og tvangssterilisert. Derfor har det blitt utbetalt billighetserstatning til mange tatere. For meg som representant for Kristelig Folkeparti er det særlig alvorlig og skremmende at Kirken og de kristne var delaktige i mye av den uretten som ble begått mot romanifolket. Med staten som oppdragsgiver bidrog misjonen til å gjennomføre uverdigheter mot romanifolket. Den norske kirke har i de senere år tatt et oppgjør med dette, men det er allikevel viktig for meg i denne sammenheng å si meg særlig lei for nettopp Kirkens rolle i overgrepene. I dag vedtar Stortinget å innføre en særlig tilpasset erstatningsordning for dem som ble tvangssterilisert i strid med steriliseringsloven av 1934. Erstatningen blir på 150 000 kr. Kravene til bevis er små, og et eventuelt skriftlig samtykke til sterilisering forhindrer ikke nødvendigvis erstatning. Det som i noen tilfeller kan framstå som et samtykke, er reelt sett ofte ikke det. Mange var ikke klar over hva de skrev under på. Justiskomiteen gjentar og understreker i innstillingen til St.meld. nr. 44 den unnskyldning som kommunalminister Ragnhild Queseth Haarstad på vegne av Bondevik I-regjeringen gav romanifolket i februar 1998. Forfølgelsen av og overgrepene mot romanifolket skulle aldri ha skjedd. Flere samer og kvener mistet skolegang under og like etter annen verdenskrig. Mange fikk dessuten ikke opplæring på sitt eget morsmål som en følge av fornorskningspolitikken, og har ikke lært å lese eller skrive på eget morsmål. Kombinasjonen av mangelfull skolegang og fornorskningspolitikk førte til at flere heller ikke kan lese og skrive på norsk. Følelsen av ikke å strekke til og av ikke å være en likeverdig borger i Norge ble nedfelt i mange samiske og kvenske skolebarn. Denne følelsen har fulgt flere gjennom hele livet og har bidratt til en forringet livskvalitet. Dette er dypt beklagelig. Utdanningsskadelidte samer og kvener er den siste gruppen som i dag får en tilpasset billighetserstatningsordning. Justiskomiteen vil at det skal gis billighetserstatning til disse i tråd med det som er vanlig praksis for søknader som gjelder mangelfull skolegang. Normalt ligger erstatningsbeløpet i slike saker på rundt 60 000 kr. Så avslutningsvis litt om veien videre. Det er viktig å ta et oppgjør med tidligere urett. Billighetserstatningsordningen er vel egnet til det. I dag uttaler et samlet storting at overgrepene mot krigsbarn, romanifolk, samer og kvener var uakseptable og aldri skulle ha skjedd. Vi ber om unnskyldning. Vi vedtar også erstatningsordninger til disse gruppene som en kompensasjon til den enkelte for urett som er begått. Jeg har fått svært mange henvendelser fra personer som omfattes av de erstatningsordninger vi i dag vedtar. Mange uttrykker glede over den oppreisning de nå får. Men enkelte krigsbarn uttrykker misnøye og uttaler at erstatningsbeløpet er så lavt at det oppleves nærmest som et nytt overgrep. Til det vil jeg begrense meg til å si at ingen pengesum i verden kan kompensere for overgrep. Men en billighetserstatning må forstås som en unnskyldning til den enkelte og som en kompensasjon for urett. Jeg håper og tror at de fleste vil oppleve det slik etter hvert som saken faller til ro. Jeg viser for øvrig til innstillingen og komiteens merknader der.