Det har lenge vært et ønske fra partigruppene om et klarere regelverk for bruk av de pengene som Stortinget hvert år bevilger til deres virksomhet. Dette behovet er blitt større etter som bevilgningene har økt betydelig de senere år. Behovet for en bedre kontroll og revisjon har dermed også økt. Dette vil sikre offentligheten større innsyn i hvordan midlene brukes. I innstillingen foreslås at Presidentskapet skal oppnevne en felles statsautorisert revisor for revisjon av alle grupperegnskapene. Formålet er at revisjonen skal kunne bli enklere og mer enhetlig. Videre har Presidentskapets flertall, alle unntatt Stortingets visepresident, Carl I. Hagen, foreslått nye retningslinjer for stortingsgruppene, som stort sett representerer en kodifisering av dagens praksis. Det har vært en klart etablert forutsetning at gruppetilskuddet bare skal brukes til stortingsrelevant arbeid. Dette skal etter forslaget fortsatt gjelde, og denne fundamentale hovedregelen blir konkretisert gjennom øvrige deler av retningslinjene, hvor det bl.a. heter at gruppetilskuddet skal brukes til drift av et nødvendig politisk og administrativt støtteapparat for stortingsgruppene samt til anskaffelse av varer og tjenester som gruppene finner nødvendig for å ivareta sine funksjoner i Stortinget. Et utslag av det samme prinsippet er at som hovedregel skal gruppene ikke kunne overføre midler til partiorganisasjonen sentralt, heller ikke i form av kjøp av tjenester fra eget parti. Unntak foreslås for lønnskjøring og regnskapsføring, som kan kjøpes fra egen partiorganisasjon etter vanlige satser. I § 6 foreslås en presisering i forhold til dagens praksis. Gruppetilskudd skal ikke kunne utbetales som godtgjørelse eller naturalytelser til stortingsrepresentanter, bortsett fra eventuell tilleggsgodtgjørelse til parlamentarisk leder og nestleder. Det som ikke kan godtas, er ytelser som har karakter av faste ordninger. Situasjonsbestemte ytelser som f.eks. åremålsgaver/tilstelninger og liknende, rammes ikke. Etter flertallets oppfatning ville det være uakseptabelt om de store midlene gruppene har til rådighet, skal kunne brukes til å utvikle et system som gir store lønnsforskjeller mellom representantene, og som vil være et uoversiktlig system for publikum. I et demokrati er det viktig at folket til enhver tid vet hva de folkevalgte tjener, og hvilke tilleggsytelser de har. Det er en forutsetning at systemet er oversiktlig og udiskutabelt. Det legges fortsatt til grunn at stortingsgruppene må ha betydelig grad av frihet til å utøve eget skjønn i forhold til anvendelsen av tilskuddene innenfor rammen av de foreslåtte retningslinjene. Derfor er forutsetningen at revisor ikke skal prøve gruppenes skjønnsutøvelse når det gjelder bruk av gruppemidlene innen rammen av retningslinjene. Til slutt vil jeg si at vårt demokrati bygger på at vi har politiske partier. Det vi har sett gjennom årene, er at utenomparlamentariske organisasjoner, bedrifter og medier har økt sin evne til påvirkning betydelig. De har bygd opp store utredningsapparater og rådgivningsenheter som partigruppene i Stortinget hver dag stifter bekjentskap med. Det har vært nødvendig for Stortinget å møte denne utfordringen. Det er derfor bygd opp en egen utredningsseksjon i Stortinget, og gruppene har fått økte midler til å styrke sine sekretariater. Dette er en utvikling vi alle ser nødvendigheten av og hilser med glede. Derfor må vi slå ring om den og sørge for at det ikke reises tvil om hvordan midlene brukes. Med disse merknader anbefaler jeg Stortinget å slutte seg til Presidentskapets forslag.