Det kunne nesten vært fristende å fortsette på forrige debatt et lite øyeblikk, men jeg skal avstå, for dette er et viktig tema som trenger den tiden som er avsatt her i dag. Som presidenten nevnte, er hovedfokuset i justispolitikken ofte rettet mot gjerningspersonen, og det er ikke unaturlig. Samfunnet skal reagere når kriminalitet begås, og av og til er fengsel en nødvendig reaksjonsform. Men når mamma eller pappa må i fengsel, er det ikke bare gjerningspersonen vi snakker om. Mange av de innsatte i norske fengsler har barn, og disse barnas livssituasjon påvirkes selvfølgelig i betydelig grad når en av dem de er aller mest glad i, forsvinner fra deres daglige liv. Barna kjenner savn, de kan bli deprimerte, få psykososiale problemer og i en del tilfeller også føle skyld og skam. Mobbing er dessverre også et kjent problem for mange av disse barna. Derfor er det nødvendig at samfunnet har fokus på disse barna, slik at vi sammen med deres nærmeste kan gi dem et best mulig fundament for livet videre. De innsatte har også foreldre, ektefeller eller samboere, søsken og venner. Også disse berøres av en dom om langtidssoning. Den fortvilelse som mange foreldre opplever når deres eget barn må sone i fengsel, er en stor følelsesmessig påkjenning. Her ligger det også kanskje en følelse av at man selv har sviktet som foreldre, noe mange sliter med. Soningskøen er lang. En av justisministerens viktigste oppgaver er å fjerne denne køen og redusere ventetiden fra dom til soning. Kriminalomsorgen har derfor i lengre tid fokusert på antall soningsdøgn og effektiv kapasitetsutnyttelse. Det har vært nødvendig. Men suksess innenfor kriminalomsorgen kan ikke alene måles i antall soningsdøgn og i den prosentvise kapasitetsutnyttelsen. Soningens innhold og i hvilken grad man evner å ta hensyn til de innsattes pårørende har også betydning for om vi kan si oss fornøyd med vår kriminalomsorg. Det håper jeg at Regjeringen vil være enig i. I fengslene arbeider mange ildsjeler som har et genuint engasjement for de innsattes situasjon. De legger ned et betydelig arbeid for å motivere og legge til rette for at innsatte kan leve et kriminalitetsfritt liv etter endt soning. Mange av de ansatte er også svært bevisst på at kontakt mellom den innsatte og dennes pårørende i mange tilfeller er avgjørende for at målet om rehabilitering skal nås. Dette opptok den forrige regjeringen og den forrige justisministeren. Jeg vil nevne at det er bygget besøksleiligheter både på Bredtveit og ved Leira fengsel som en konsekvens av statsbudsjettet for 2005. Men vi kan ikke si oss fornøyd med dette. Det er behov for å bygge flere slike leiligheter i andre fengsler, og jeg håper at den nåværende regjering vil bidra til at så skjer. Vi må vel allikevel, på tross av gode medarbeidere i fengslene, si at familienettverket generelt har for svake kår i norske fengsler i dag. Normalt tilbys én times samvær pr. uke. Dette er ikke tilstrekkelig for at kontakten med barn, samboer eller ektefelle og nære pårørende kan opprettholdes. Ofte sitter den innsatte i et fengsel langt borte fra der hvor de pårørende bor. Det kan også vanskeliggjøre jevnlige besøk. Det er heller ikke likegyldig hvordan fengslene legger til rette for besøk. Besøksrommet bør være egnet for slikt samvær. Foreningen for Fangers Pårørende kan vise bilder av små og ganske så utrivelige besøksrom, hvor en liten kasse med leker står stuet bort under en vask ved siden av kurven for brukte lakener. Slik ønsker vi ikke å ha det. Vi ønsker ikke å gjøre situasjonen for fangers barn vanskeligere enn den allerede er. Derfor vil jeg utfordre Regjeringen til å presisere overfor kriminalomsorgen hvilke forventninger som stilles til fengslenes besøksrom. Dersom det trengs økonomiske ressurser for å oppgradere disse rommene til egnede arenaer for samvær med barn, kan statsråden vente støtte fra Kristelig Folkeparti til å prioritere dette. I helsevesenet har man rutiner for å følge opp de pårørende. Slike rutiner finnes ikke i kriminalomsorgen. Det er et tankekors. Fra Kristelig Folkepartis side mener vi det er nødvendig at kriminalomsorgen utarbeider rutiner for hvordan man skal legge til rette for kontakt mellom den innsatte og dennes barn. Slik kontakt skal selvsagt kun skje frivillig, og den skal alltid skje på barnas premisser. Men når kontakt er ønskelig, må fengslene ha plikt til å tilrettelegge for at dette kan skje i gode former. Pårørende trenger informasjon om hva de kan forvente når en de er glad i, må i fengsel. Et tilbud om omvisning vil f.eks. kunne gi barn en større grad av ro for at nettopp deres pappa eller mamma har det godt, selv om han eller hun er i fengsel. De pårørende trenger også en arena for å stille de mange spørsmål som familien generelt og barna spesielt har om den nye situasjonen. Hassel fengsel i Buskerud er det eneste fengselet i Norge som har ansatt en egen nettverkskoordinator. Nettverkskoordinatoren stimulerer til og legger til rette for kontakt med familie og andre pårørende som har en positiv effekt på den innsatte, og som kan være til hjelp ved løslatelsen. Vi vet at et godt nettverk er den beste garanti mot en videre kriminell løpebane etter løslatelsen. I Kristelig Folkeparti mener vi derfor at flere fengsler bør ha en slik koordinator. La oss ikke glemme det sivile samfunn. Vi skal ikke legge alt på stat eller kommune. Vi har frivillige organisasjoner. Vi har Foreningen for Fangers Pårørende, som yter et stort bidrag for å hjelpe, og som jeg av egen erfaring vet gjør en stor innsats i så måte. Vi har Røde Kors, og vi har Kirkens Bymisjon. Disse tre ønsker å lage et senter for fangers barn på Østlandet. Senteret skal tilby ulike hjelpetiltak, f.eks. leksehjelp, aktiviteter og avlastning, ikke minst for den av foreldrene som har aleneansvaret når den andre er i fengsel. Kristelig Folkeparti støtter helhjertet opp om et slikt prosjekt. Jeg er gjort kjent med at Justisdepartementet og Barne- og likestillingsdepartementet har fått en slik søknad. Dessverre har Justisdepartementet avslått søknaden, men vi kan jo høre i dag om statsråden har andre penger enn det de har i Justisdepartementet, slik at man kanskje kan få realisert dette gode tiltaket. Så vil jeg gå over til en annen del av det som er tatt opp i interpellasjonen. Det gjelder trygdelovgivningen. Det er behov for å endre den for å sikre at den som blir aleneforsørger, fordi den andre soner en fengselsstraff, også anses som aleneforsørger i lovens forstand. Mange opplever betydelige økonomiske problemer i forbindelse med at en voksen i familien må sone en straffedom. Det har aldri vært meningen at gjerningspersonens familie skal straffes for ugjerningen. Derfor bør samfunnet på denne måten stille opp for dem på lik linje med andre aleneforeldre. Kristelig Folkeparti fremmer forslag om dette i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett, og håper at Regjeringen kan følge dette opp i budsjettet for 2007. Når personer med utenlandsk statsborgerskap begår alvorlig kriminalitet, kan de i tillegg til fengselsstraff også bli utvist fra Norge. Flere av disse har barn som bor her i landet. Tall fra 2001 viser at mer enn 40 barn fikk sin far utvist på grunn av straffbare forhold det året. Jeg har lyst til å henlede statsrådens oppmerksomhet på at Foreningen for Fangers Pårørende mener at Barnekonvensjonens krav om at barnets beste skal tillegges stor vekt, i for liten grad overholdes av utlendingsmyndighetene i disse utvisningssakene. Myndighetene innhenter så å si aldri uttalelser fra barn, men legger nærmest utelukkende vekt på samværshyppighet og omfang av det samvær som har funnet sted. I barneloven er det oppstilt en syv års aldersgrense for når barn har rett til å uttale seg i forbindelse med bosted ved foreldrenes samlivsbrudd. Tilsvarende aldersgrense finnes i adopsjonsloven og i barnevernsloven. I Kristelig Folkeparti mener vi at også utlendingsmyndighetene i tråd med Barnekonvensjonens regler må spørre barn over syv år om de har synspunkter i saker hvor det er aktuelt å utvise en av foreldrene. Slik praksis nå er, er aldersgrensen tolv år. Vi mener også at Utlendingsnemnda bør avgjøre utvisningssaker i full nemnd når utvisning kan medføre splitting av familie. Jeg har nå redegjort for en del synspunkter fra Kristelig Folkepartis side. Jeg er spent på hvordan barneministeren, som tverrsektorielt har ansvar for barn, ser på disse vurderingene, og hva hun generelt mener kan gjøres for å styrke forholdene for barn – og for så vidt andre pårørende – av dem som er i fengsel.