La meg starte med å si at det er positivt at temaet vår framtidige energiforsyning blir tatt opp gjennom en interpellasjon på denne måten, for det er ingen tvil om, som representanten Ketil Solvik-Olsen har understreket flere ganger i sitt innlegg, at vi står overfor gigantiske utfordringer i forhold til en sterk vekst i etterspørsel etter energi globalt. Den siste rapporten fra IEA, World Energy Outlook, understreket med all tydelighet behovet for å ta på alvor de problemer som økt bruk av fossilt brensel vil komme til å påføre oss i tiårene framover, at det er tid for handling nå, og at dette ikke er et problem vi kan utsette. I så måte er det svært positivt at dette temaet blir tatt opp. I den samme rapporten fra IEA blir det også understreket nok en gang at ingenting tyder på at ikke fossilt brensel vil komme til å utgjøre den aller vesentligste delen av vår energimiks også i 2030 og i overskuelig tid etterpå, at den største delen av veksten vil komme i forhold til fossilt brensel, og at de største utfordringene er knyttet til nettopp hvordan man skal håndtere klimagasser fra fossilt brensel. Jeg skal komme litt tilbake til det. Bakgrunnen for denne interpellasjonen er delvis knyttet til hvordan man skal dekke verdens framtidige energibehov, og delvis knyttet til temaet thorium som ressurs. Thorium finnes også i Norge. Det har vært stor oppmerksomhet rundt bruk av thorium til kraftproduksjon i den senere tid. Denne oppmerksomheten har vel for så vidt vært basert på to forhold. For det første, som allerede nevnt: Hvordan skal framtidens energibehov dekkes uten at økt forbruk fører til forsterkning av klimautfordringene? Mange mener at i denne sammenheng er kraftproduksjon fra kjernekraft, og derunder også kjernekraft som benytter thorium, en mulig løsning og en del av den løsningen man må se på. Det har også IEA pekt på som en mulig løsning i forhold til de klimautfordringene som allerede er nevnt. Det sies at et thoriumbasert kjernekraftverk skal være sikrere enn et tradisjonelt kraftverk. Det produserer avfallsstoffer som nedbrytes raskere enn avfallstoffene fra tradisjonelle kjernekraftverk. Dette avfallet skal også være lite anvendbart i våpenproduksjon. Det andre poenget som trekkes fram av dem som mener at dette er et spor å følge, er den mulige økonomiske og energimessige gevinsten som Norge kan få på dette området, i og med at Norge har verdens fjerde største kjente thoriumreserve etter Australia, India og USA. Mange har sagt at denne ressursen kan gi store muligheter for økt verdiskaping i Norge i framtiden. Olje- og energidepartementet har, også på bakgrunn av denne interpellasjonen, hatt kontakt med de fremste ekspertene på thorium i Norge for å få et klarere bilde av thorium som framtidig energiressurs, og hva slags muligheter det eventuelt kan være for en norsk satsing på dette området. Det er mye som tyder på at thoriumkraft kan ha fordeler sammenlignet med tradisjonell atomkraft. Det viktigste har jeg allerede nevnt. Men på den andre siden er det heller ingen tvil om at en satsing på thorium også har en rekke utfordringer. Thorium produserer også radioaktivt avfall som skal håndteres på linje med vanlig atomavfall. Det finnes ingen driftserfaringer med thoriumkraftverk, og kunnskapen om thorium som brensel og thoriumsyklusen er meget begrenset. Det er ingen andre land, med unntak av India, som satser på bruk av thorium. De problemstillingene vi står overfor, er for det første, som representanten allerede har sagt, og som jeg har sagt i mitt innlegg: Hvordan skal vi dekke vårt framtidige energibehov på en mest mulig miljøvennlig måte? Og er det slik at Norge kan sitte på en stor og verdifull energiressurs, thorium, i tillegg til de andre store energiressurser vi er velsignet med, som en gang i framtiden kan benyttes til energiproduksjon på en mer miljøvennlig måte enn dagens kjernekraft? Bruk av thorium kan jeg, basert på dagens kunnskap, selvsagt ikke fullstendig avvise. Men la meg understreke: Regjeringens politikk på dette området ligger fast. Vår oppfatning er at den beste måten vi kan dekke framtidens energibehov på, er å satse videre på fornybar energi. I World Energy Outlooks og IEAs perspektiver vil fornybar energi utgjøre en liten andel av energiforsyningen også i 2030. Men det er et område som har et stort potensial, forutsatt at man velger å satse tungt på dette. Vi har store muligheter innenfor solenergi. Vi har store muligheter på andre områder. Sol er den delen av energisektoren som vokser raskest internasjonalt for tiden, og er et område der man i de deler av verden hvor vi nå har den sterkeste veksten i økonomien, vil ha stor gevinst av å bruke denne type energi i framtiden. I den samme rapporten fra IEA sies det også at basert på det faktum at fossilt brensel vil stå for en svært stor del av energiforsyningen i 2030 og i overskuelig framtid, er nettopp satsing på håndtering av CO2 noe av det aller viktigste man kan bidra med i forhold til klimagasser. Det er på områdene videre satsing på fornybar energi og tung satsing på håndtering av CO2 at Norge virkelig har mulighet, også på kort sikt, til å ta den lederrollen som Regjeringen har til hensikt å ta. Det er på disse områdene Regjeringens satsing vil komme i årene framover. Vi er allerede tungt i gang med denne satsingen, og det er også her vi vil komme til å legge ned vår største innsats. Så bare avslutningsvis fra min side: Med den informasjonen som jeg har i dag, er det bare å slå fast at en satsing på kjernekraft, med de ulemper og vansker som denne type kraftproduksjon innebærer, er det uaktuelt for Regjeringen å følge et slikt spor som dette. Vi vil satse på fornybar energi. Vi vil satse på håndtering av CO2. På den andre siden er det også slik at i og med at vi besitter en stor ressurs av thorium, vil det være naturlig at vi holder oss oppdatert på uviklingen innenfor bruk av thorium til kraftproduksjon. Men Regjeringen vil ikke ta noe initiativ til at Norge skal ta lederrollen på dette området, som representanten Solvik-Olsen spør om, basert på det enkle faktum at også denne type kjernekraftproduksjon har en rekke av de ulempene som ordinær kjernekraftproduksjon har, og at satsing på fornybar energi og håndtering av CO2 er områder der Norge har mulighet til å ta den lederrollen som vi bør ta i internasjonal energipolitikk.