La meg kort berøre to forhold i innstillingen. Men før jeg kommer så langt, vil jeg gjerne replisere til representanten Eriksens innlegg om handel at det er klart at handel er uendelig viktig. Det er fremdeles sånn for mange deler av verden at det å være utenfor «handelskaravanen» bringer nedgang, og det å være en del av et handelssystem bringer framgang. Men for mange av de fattigste land i verden, faktisk for de aller fattigste, er det ikke dette som er den store utfordringen. De har allerede markedsadgang til Norge. Alle MUL-land har fri markedsadgang til Norge og også til store deler av den vestlige verden. Det betyr at hovedproblemet for disse landene er at de ikke har produkter som kan sendes til Norge, og at store deler av Amerika og også EU dumper landbruksprodukter med eksportsubsidier i disse landene, noe som gjør det vanskelig å utvikle et eget næringsliv. Dette er hovedproblemet, et problem som faktisk også Norge har stått overfor, og som mange vesteuropeiske land stod overfor ved starten av det forrige århundret. Det var hvordan man skulle klare balansegangen mellom å bygge opp et eget næringsliv, ta vare på eget ressursgrunnlag, ta vare på egne ressurser og samtidig åpne seg mot verden. Det er i denne kombinasjonen vi har klart å bygge ut et norsk næringsliv og det norske samfunn, og i denne kombinasjonen har svært mange andre land også klart å bygge ut sitt eget næringsliv kombinert med en åpen holdning til verden. For de 48 fattigste MUL-land er det ikke markedsadgang i Norge som er hovedproblemet. Vi må hjelpe dem med å få et næringsliv som gjør det mulig for dem å komme inn på norske og internasjonale markeder, samtidig som de gis mulighet til å beskytte sitt eget næringsliv, for å bygge opp sine egne muligheter og ikke minst egen matvareproduksjon. For mange av landene er det matvareproduksjon og matvareeksport som vil være det mest nærliggende. Vi bør selvfølgelig importere mer. Det skal ikke være noen tvil om det. Men det å ha en blind tro på at marked og markedsadgang er det store ordet som løser alt, viser jo all erfaring ikke er riktig. Det er dessverre ikke så enkelt. Hadde det vært så enkelt, burde jo mange problemer vært løst. Så til de to forholdene. Det ene er det som representanten Jagland og flere har vært inne på, nemlig hvordan vi skal kunne finansiere FN og en mer sivilisert verden framover. Mange land har diskutert dette. Frankrike har diskutert det, Canada har diskutert det. Det diskuteres i FN, og det diskuteres også i Norge og andre skandinaviske land. Mye av det som diskuteres, er sannsynligvis ikke på grunn av et reelt politisk ønske om å gå disse skritt videre for å se om det lar seg gjøre å finne internasjonale måter å finansiere FN på. Mange av disse er veldig gode tanker og ideer, men det finnes ennå ikke, så langt, reelle politiske initiativ. Det vi ønsker, er at det skal tas et politisk initiativ fra Norge. Det finnes mange måter å tenke seg dette på. La meg bare berøre noen av dem som også har vært berørt i debatten. Da man inngikk avtalen i Kyoto om en internasjonal CO2-avgift eller karbonavgift, holdt man flytrafikk utenfor. Grunnen til at flytrafikken ble holdt utenfor, var at det var vanskelig å tenke seg hvordan man skulle dele en flyrute mellom USA og Europa, altså hvordan CO2-avgiften skulle fordeles. Da gjorde man det letteste man kunne, ved å si at CO2 som slippes ut fra flytrafikken, ikke er en del av Kyotoprotokollen. Men det er klart at det er fullt mulig å tenke seg at man inngår en internasjonal avtale om å legge på billettprisen en avgift som går direkte til FN, istedenfor den CO2-avgiften, karbondioksidavgiften, som mange land har innført. Det vil det være praktisk mulig å tenke seg, men det vil selvfølgelig kreve at mange store land er enige om at man gjør det. Så vil det bestandig være noen kjeltringstater som ikke vil gjøre det, men det vil det bestandig være. Det er teknisk og praktisk mulig å tenke seg at en flyseteavgift på internasjonale flyruter kan være med på å finansiere FN, hvis det finnes vilje til det. Mange har diskutert en valutaavgift, også kalt Tobin-avgift. Det har også vært diskutert i denne salen en rekke ganger. Her har flere land gjort prinsipielle vedtak om at man er for dette, gitt at andre land går videre. Det finnes mange motforestillinger mot en Tobin-skatt, men det finnes også svært mange argumenter for en Tobin-skatt. Ikke minst er det viktigste argumentet her at det vil kunne føre til finansiell stabilitet og vil kunne finansiere gode internasjonale formål. Det er også noe man bør gå videre med, å se om det i etterkant av de store katastrofene som verden nå har sett, finnes en større reell politisk vilje til å gå videre, ikke bare komme med en utredning, men også diskutere med andre nasjoner om det er mulig. En internasjonal CO2-avgift, en karbondioksidavgift, generelt er det selvfølgelig også mulig å tenke seg. Det hørte jeg også representanten Jagland berørte i sitt innlegg. Mange av disse forslagene er gode og mulig å tenke seg gjennomført, men noen land må gå foran. Så må man akseptere at det finnes land som ikke vil være med. Man kan ikke hele tiden si at det finnes bestandig noen som ikke vil være med, derfor kan ikke vi gjøre det. Slik er det bestandig. Det er dessverre slik i internasjonalt samarbeid at det er noen som ikke vil være med, men noen må gå foran. Hvis man tenker seg at man skulle klare å få noen land til å gå foran både for å utrede hvilke alternativ som finnes, og samarbeide med andre land som står oss nær i disse spørsmål, hadde det vært mulig å tenke seg at man kom lenger i forhold til en trygg finansiering internasjonalt av FN, av nødhjelpsarbeid og av opprustings- og bistandsarbeid i mange fattige land. Det bringer meg videre til det siste temaet jeg skal ta opp, nemlig et nødhjelpsfond. Det har vært diskutert i offentligheten og er ikke en del av innstillingen. Dette er et forslag som ligger i SVs arbeidsprogram, som nå er til debatt ute i SV-lagene, og det skal også være en debatt om dette senere i vår. Men mange har tatt til orde for at det må være mulig å tenke seg en annen form for finansiering av nødhjelp enn den vi i dag har. Dette skyldes ikke tsunamikatastrofen i Asia, for der har heldigvis borgere, stater og selskaper stilt opp i en helt fantastisk grad, som har gjort at man har fått en finansiering av nødhjelp til denne katastrofen som er helt enestående, noe som selvfølgelig gjør at det i dette tilfellet ikke ville være aktuelt med et nødhjelpsfond. Men i skyggen av de store katastrofene er det bestandig andre katastrofer som ikke får den samme oppmerksomhet. Vi kan f.eks. tenke på Kongo eller Darfur, der vi vet at nøden er stor, og der det fremdeles vil være bruk for stor internasjonal støtte og bistand. Når man ikke har internasjonalt søkelys på seg, er det fort gjort å bli glemt av det internasjonale samfunn. Det er ikke så lett å samle inn penger til Kongo eller Darfur i dag som det var før den store tsunamikatastrofen, fordi folk synes de har gitt en skjerv. Og det har de jo virkelig gjort, og det er bra. Med et nødhjelpsfond kan det tenkes at man har penger til rådighet på kort varsel. Det gjør at en regjering eller eventuelt FN har økonomiske midler til å kunne rykke ut på kort varsel for å hindre humanitære katastrofer, slik vi i stor grad ser. Vi vet at det gjennom historien har vært eksempler på at man ikke har fått nødhjelp fram fort nok fordi man ikke har hatt de finansielle ressursene til å skaffe nødhjelpen. Dette er det et nødhjelpsfond eller solidaritetsfond - eller hva man måtte ønske å kalle det - kan være med og bøte på. Norge kan være et land som går foran i dette. Vi har allerede en forbilledlig plass når det gjelder nødhjelpsarbeid, u-hjelpsarbeid og bistandsarbeid, men det er selvfølgelig mulig å gå videre med dette, slik at man i større grad kan bidra. Det er jo et håp, etter denne fryktelige katastrofen i Asia, at mange land kan få en annen tilnærming til mange av de spørsmålene vi nå diskuterer. Nå skal vi ikke diskutere katastrofen som sådan, men dette med nødhjelp, utviklingsbistand og hvordan man skal klare å få en mer sivilisert verden. Vi hadde håpet veldig sterkt at det også skulle være en vilje i regjeringspartiene, ikke minst i Kristelig Folkeparti, til å gå videre med å diskutere og utrede hvordan det er mulig å finansiere en mer internasjonal orden knyttet til nødhjelp og u-hjelp og eventuelt finansiering av FN. Derfor har SV, Arbeiderpartiet og Senterpartiet fremmet et forslag om dette i innstillingen. Det er trist at det ikke skal være mulig å få flertall for i hvert fall en utredning av dette. Disse tankene gjør seg nå gjeldende i svært mange land, ikke bare i Europa, men i store deler av verden, om hvordan man på en mer permanent basis skal skaffe et økonomisk bidrag til FN som gjør at FN får den frontrollen som de nå har i Asia - takk og pris for det, det skyldes også meget flinke mennesker som der gjør en forbilledlig jobb - og at man også sikrer et økonomisk fundament når den internasjonale verdens søkelys ikke er like sterkt på katastrofen som det vi nå opplever.