Det er ikke første gang man i denne sal drøfter bestemmelser i medieeierskapsloven som omfatter det nasjonale taket for eierskap i mediene. Spørsmålet har vært gjenstand for debatt i en årrekke, under vekslende regjeringer. Bare i min tid i kulturkomiteen har den stått på dagsordenen flere ganger – bl.a. i forbindelse med mediemeldingen. I Fremskrittspartiet har vi merket oss at regjeringen Bondevik II i Sem-erklæringen sa at man ville arbeide for størst mulig etableringsfrihet i medienæringene for å sikre mangfold og konkurranse, og at overvåkingen av konkurransen i mediesektoren burde overlates til Konkurransetilsynet. Dette er et syn som Fremskrittspartiet har støttet i de foregående behandlinger av saken. Imidlertid ble ikke disse intensjonene fra Sem-erklæringen fulgt opp i forslaget til endringer i medieeierskapsloven som Bondevik II fremmet. Dette er vi skuffet over. Det ble kun foretatt en økning av terskelen for nasjonalt eierskap for et medium til 40 pst., samtidig som lovens terskler i enkelte tilfeller i praksis ble senket gjennom regulering av krysseierskap og multimedieeierskap. Med undertegnede som saksordfører ble det i forrige stortingsperiode vedtatt en ny konkurranselov, som innførte forbud mot konkurransebegrensende samarbeid og utilbørlig utnyttelse av markedsmakt. Forbudene dekker all næringsvirksomhet, også mediesektoren. Virkemidlene i gjeldende medieeierskapslov er av samme type som de som er vedtatt i konkurranseloven. Man har altså en unødvendig dobbeltsikring. Jeg frykter at gjeldende regelverk for medieeierskap, med de foreslåtte endringer fra den sittende regjering, ikke vil føre til mangfold og konkurranse, men stagnasjon og forvitring. Fremskrittspartiet tror at vi kan greie oss med konkurranseloven, sammen med en lovfesting av Redaktørplakaten. Fremskrittspartiet mener at et viktig tiltak for bevaring av mangfold i mediene er en styrking av prinsippene i Redaktørplakaten, og det er en god stund siden Stortingets kontroll- og konstitusjonskomite bad Regjeringen utarbeide og fremme et lovforslag om lovfesting av prinsippene i denne. Jeg føler meg sikker på at dette ville vært et effektivt rettslig vern av den redaksjonelle frihet, også i forhold til utenlandskeide mediebedrifter i Norge, der det er andre tradisjoner enn de norske som preger eierskapet. Det er også på det rene at et slikt system som Fremskrittspartiet foreslår, ikke vil svekke de økonomiske mulighetene for fortsatt norsk eierskap i media. Hvorfor så denne klokkertroen på konkurranseloven som et egnet lovverk? Jo, fordi konkurransemyndighetene har lang erfaring med arbeid i forhold til ulike sektorer, inklusive mediesektoren, og er godt rustet for oppfølging av samarbeid og strukturendringer i mediesektoren. Det er altså derfor vi går inn for avvikling av egne regler og eget tilsyn for eierskap i media. Disse oppgavene og funksjonene bør legges innunder Konkurransetilsynet og konkurranseloven. Jeg synes det er litt oppsiktsvekkende når Arbeiderpartiets representant hevder at et slikt juridisk regime som det Fremskrittspartiet skisserer, vil føre til en rasering og en monopolisering av mediebransjen. Det er underlig fordi Arbeiderpartiet innen alle andre bransjer sier at konkurranseloven er mer enn god nok til å sørge for at man ikke får en monopolisering. Helt til slutt skulle jeg egentlig tatt opp noen forslag, men saksordføreren har i og for seg allerede tatt opp de forslagene som Fremskrittspartiet er med i, så jeg vil da bare si at det er naturlig for Fremskrittspartiet, siden vi er motstandere av loven i sin helhet, å stemme imot lovens overskrift og loven i sin helhet dersom den kommer opp til votering, og ber om at det legges opp til det i voteringen.