Forrige taler, representanten Arnesen fra Troms, har selvfølgelig helt rett. Det er mulig, ja i høyeste grad mulig, å få noe til i bygdene, som han uttrykte det. Fremskrittspartiet hadde tidligere et lite slagord, som egentlig forteller ganske mye om denne problemstillingen. Slagordet var som følger: Fremtiden vedtas ikke, den skapes. Og det er nettopp derfor skillet på dette politikkområdet som forrige taler var inne på, i aller høyeste grad går mellom Fremskrittspartiet og partiene på sosialistisk side. Distriktspolitikk handler etter vårt syn ikke om politikere som drar land og strand rundt og lover penger, og bevilger penger for å opprettholde næringer som til dels ikke har fremtiden for seg. Det det derimot handler om, er å ta i bruk de positive drivkreftene som finnes i markedet, og da er det heller ikke noen tvil om at en masse næringer og en masse arbeidsplasser vil kunne skapes nettopp i distriktene, på den bakgrunnen. Problemet i dag er jo at gründerne i distriktene, de idérike i distriktene, som har muligheter og forutsetninger for å skape nye arbeidsplasser, skape en fremtid i distriktene, blir møtt med byråkrati, med reguleringer, med verneplaner – offentlig styring, med andre ord, ovenfra og ned – som hindrer utvikling og setter brems på å skape nye arbeidsplasser i distriktene. Da nytter det ikke å komme i etterkant, slik som sosialistene gjør, og dele ut alle gode almisser, for distriktspolitikk handler først og fremst om å legge til rette for disse arbeidsplassene. Det gjør man best gjennom å bygge infrastruktur, enten vi snakker om kommunikasjoner, gode veier i distriktene, eller vi snakker om at vi har utdanningsinstitusjoner som skaper kompetanse og kunnskap i distriktene. Det er langt, langt viktigere enn den overdrevne tiltroen – som jeg ofte lar meg forbløffe av at enkelte politikere har – til politikernes egen styringsevne på dette området. Legger man til rette infrastrukturen, løser opp i reguleringer og gjør det lettere å skape næringer og arbeidsplasser i distriktene, vil også de arbeidsplassene bli skapt. Men det er altså det motsatte av den sosialistiske, statsstyrte modellen, hvor man deler ut penger som ikke nødvendigvis medfører fremtidsrettete næringer. Så vil jeg gjerne kommentere en sak som også går inn under dette området. Fredag la Regjeringen frem sin nordområdestrategi. Den er jo, som vanlig, godt kjennetegnet av visjoner, gode intensjoner og enda mer visjoner, men selvfølgelig veldig lite konkret – ingenting konkret, egentlig, som står i forhold til den retorikken som har vært ført fra Regjeringen tidligere. Statsministeren uttrykte at kunnskap skal være navet i nordområdesatsingen. Men det er den samme statsministeren, fra den samme regjeringen, som kutter på forskning, som kutter på utvikling, og så snakker man om de gode offentlige tiltakene igjen, istedenfor å gjøre det som burde være åpenbart for å starte den satsingen i nord som vi trenger, nemlig å åpne for prøveboring og åpne for å ta i bruk ressursene i nord. Nord-Norge trenger ikke nye tiltak, nye subsidier, nye offentlige ordninger. Det eneste Nord-Norge trenger, som alle andre regioner i dette landet, det er å få lov til å ta i bruk de naturressursene man har, istedenfor at alt er sentraldirigert og sentralstyrt. Da klarer man seg godt uten offentlige almisser. Det gjelder i nordområdene, og det gjelder i alle regionene i dette landet.