Utenriksministeren sa i sin redegjørelse at våre største utfordringer trolig handler om klimaet på jorda og kampen mot den globale fattigdommen. De siste ni årene som er målt i verden siden slike målinger startet i 1861, har vært de varmeste. Svalbard opplevde i fjor det varmeste året noensinne, med en gjennomsnittstemperatur på 3,6 grader over normalen. Nå utspiller det seg et drama på Svalbard som ennå ikke har nådd norske aviser. Det er ikke is i fjordene på Svalbard i år. Som vi vet, pleier iskanten å gå langt sør for Svalbard i et normalår. Det betyr at dyrelivet på Svalbard, som er avhengig av den isen, har det vanskelig. Ringselhunner går nå gravide og skal kaste, eller føde, unger på isen i løpet av våren. De er avhengige av is for å føde. Vi vet ikke hva som skjer, kanskje blir det ingen unger av ringsel på Svalbard i år. Vi vet at når isen er der, er ringsel maten til isbjørnen, som er avhengig av den samme isen for å jakte på ringselen. Isbjørnen har det vanskelig nå når isen ligger nord for Svalbard. Oppvarmingen skjer raskest i Arktis, og det som skjer med grønlandsisen, er kanskje det mest dramatiske vi kan se for oss på sikt. Forsvinner grønlandsisen, vil verdens hav stige med over sju meter. Det vil ta tid. Men forskerne sier at vi kanskje i dette århundret vil oppleve at havet stiger med så mye som én meter. Det tilsvarer halvparten av Bangladesh. Spørsmålet er ikke lenger om vi klarer å hindre at klimaendringer oppstår, men om vi klarer å tilpasse oss dem raskt nok. Fortsatt er det slik at vi kan få ned klimautslippene og unngå de farligste klimaendringene. På tross av at det som skjer i naturen nå er skremmende, vil jeg si at det mest skremmende er fraværet av et globalt politisk lederskap som er i stand til å hindre at klimaendringer oppstår. Som leder i Naturvernforbundet var jeg i 1997 i Kyoto og opplevde entusiasmen da vi fikk til en klimaavtale, selv om det var på hengende håret at det ble noe av. Etter 1997 har vi sett lite til det globale lederskapet. I Montreal klarte vi i høst så vidt å hindre at det brøt sammen igjen, og arbeidet med klimaendringene går videre. Jeg har forslag til tre initiativ som jeg ønsker at vi skal jobbe videre med for å klare å komme på offensiven. Vi er helt nødt til å satse tungt på teknologi. I de internasjonale klimaforhandlingene er det stort sett land som ikke er opptatt av forpliktelser, som snakker om teknologi. Vi som er opptatt av forpliktelser, må snakke høyere om det. Og vi som har muligheten til å utvikle CO2-deponering, har en mulighet til å komme i dialog med USA som få andre land har. Den må vi utnytte til fulle. For at klimatrusselen skal bli tatt på alvor, må den bli mer synlig for folk flest gjennom nye studier. En studie som ble gjort, som heter ACIA, og som er om klimatrusselen i Arktis, er forbilledlig. Den var et vesentlig bidrag til at Russland ratifiserte, og til at sju amerikanske stater sa nei til Bush og innførte sitt eget klimaregime. Sheila Watt-Cloutier, som fikk Sofie-prisen i fjor, var en av drivkreftene bak den rapporten. Hun skriver nå på boken sin «Retten til å være kald». Hun representerer inuittene i Nord-Canada, som mistet sine leveområder. Norge bør ta initiativ til å videreføre dette gjennom å få et eget tillegg i klimaavtalen om situasjonen i Arktis. Et annet område som kanskje rammes like hardt akkurat nå, er Himalaya. Isbreene i Himalaya trekker seg tilbake raskt. Himalaya har ansvaret for vannforsyningene til Kina og India, halvparten av verdens folk lever nedstrøms fra Himalaya. Hvis vi kunne fått til en klimastudie etter mønster fra ACIA-rapporten om situasjonen i Himalaya, hadde det vært en mulighet til å komme i dialog med de to største landene, som vi er helt avhengige av å snakke med om vi skal få løst klimatrusselen på sikt, nemlig India og Kina. Det er ikke tilfeldig at dette årets utgave av Jordens tilstand fra Worldwatch Institute utelukkende handler om de to landene som spiller en nøkkelrolle. Vi skal gjenreise miljøpolitikken, og dette vil være viktige initiativ i det globale bidraget.