Jeg synes finansministeren sa det ganske godt. Vi er i en veldig god situasjon, sa finansministeren da hun skulle beskrive norsk økonomi. Det er selvsagt helt sant. Norge har god råd. Og nettopp fordi vi er i en situasjon hvor vi har god råd, burde vi også la dette tilkomme befolkningen på ulikt vis. Finansministeren var opptatt av at vi skulle forvalte vår oljeformue med vett og forstand, slik at vi kunne se kommende generasjoner i øynene, ved å investere pengene riktig. Det er jeg enig i. Men vi kommer ikke til å kunne se kommende generasjoner i øynene hvis vi i det alt vesentlige velger å investere vår oljeformue i aksjer og obligasjoner ute fremfor å investere i fremtidig verdiskapning og vekst i Norge. Der har Regjeringen en utfordring i å forklare hvorfor i all verden det er så mye bedre formueshåndtering ensidig å plassere overskuddet utenfor landets grenser fremfor å investere det i noe som kan gi oss flere arbeidsplasser og bedre vekst i fremtiden. Nettopp den gode økonomiske situasjonen er en av grunnene til at Fremskrittspartiet i revidert har fremmet forslag om å redusere bensin- og dieselavgiften til det nivået som var budsjettforutsetningen i høst. Men den budsjettforutsetningen er altså brutt ettertrykkelig fordi oljeprisen har steget dramatisk siden budsjettet ble vedtatt. 14. mars 1986 fremmet den daværende regjering, regjeringen Willoch, en innstrammingspakke – den såkalte påskepakken. Der var et av forslagene at man skulle øke bensinavgiften. Jeg har lyst til å sitere litt fra St.prp. nr. 59 for 1985-86: «Forslaget kan særlig ses på bakgrunn av at den sterke nedgangen i oljeprisen har bidratt til en sterk nedgang i utsalgsprisene på bensin innenlands.» Regjeringen skrev videre: «Den foreslåtte avgiftsøkning vil kunne medføre at utsalgsprisene på bensin etter avgiftsøkningen kan komme opp mot tilnærmet samme nivå som i desember i fjor.» Den daværende regjeringen argumenterte altså med at det å sette avgiften opp, ville bringe oss tilbake til budsjettforutsetningene og således være fornuftig økonomisk politikk. Når Fremskrittspartiet nå fremmer et egentlig identisk forslag, i en situasjon hvor oljeprisene har gått dramatisk opp, budsjettforutsetningene er blitt dramatisk annerledes og folks kjøpekraft er blitt dramatisk svekket som følge av det, burde flertallet i denne sal – på samme måte som i 1986 – være tilhenger av å redusere bensin- og dieselavgiften i tråd med budsjettforutsetningene. Men nå er argumentasjonen en helt annen, og det er selvsagt fordi man ikke ønsker å innrømme befolkningen den velstandsøkning som kun staten ser ut til å nyte godt av. Jeg synes det er spesielt. Og jeg har lyst til å utfordre samtlige partier i denne sal til å svare på hvorfor man hadde den argumentasjonen i 1986, og en helt annen argumentasjon nå 20 år senere. Norge er bare blitt enda rikere. Den daværende situasjonen var jo at man hadde behov for penger. Da hentet man det altså fra befolkningen. Men når man nå har masse penger, ser man altså ingen grunn til å gi det tilbake til befolkningen. Det kunne jeg godt tenke meg å høre denne sal redegjøre for. Så kort oppsummert om dette stortingsåret. Vi la bak oss en valgkamp med massive løfter fra de nåværende regjeringspartier. Det var altså ingen grenser for hva man skulle løse bare man fikk tre inn i regjeringskontorene. Og man ser av dagens debatt også at representanter fra regjeringspartiene febrilsk forsøker å fremstille seg som aktive, handlende politikere som har fått gjennomslag for en hel masse. Jeg tror Stortinget ser det litt annerledes. Vi har opplevd noen måneder på tomgang. Det har knapt vært saker til behandling i denne sal. Det viser med all tydelighet den handlingslammelse Regjeringen har vært utsatt for, først og fremst på grunn av intern stridighet og uro. Men det som kanskje har vært et av de mest tydelige trekkene så langt i denne regjeringens styringstid, har vært den enorme innflytelse som LO – riktignok LOs ledelse – har på styringen av denne regjeringen, og den markante forskjellsbehandling som statsministeren og Regjeringen øver i forhold til de ulike fagorganiserte i dette landet. Det å være organisert i Akademikerne er åpenbart ikke godt nok. Det er bare LO som gjelder. Når de taler, så hopper statsministeren. Det må jeg si er stort sett en god oppsummering av denne regjeringens tid så langt.