Regjeringens ambisjon er at Barentshavet skal bli «samarbeidets hav». Denne visjonen, som Venstre støtter, bygger bl.a. på en forutsetning om at det skal settes høye standarder for miljø. Utenriksministeren understreket i sin redegjørelse betydningen av at vi som kyststat er en langsiktig forvalter. I FNs miljøprogram, UNEP, sin årbok advares det mot petroleumsvirksomhet i nord. FNs miljøorgan er bekymret over at flere land, deriblant Norge, er under press for å utnytte olje- og gassressursene i nord. Er utenriksministeren enig i at det er viktig at forvaltningen av ressursene i «samarbeidets hav» bygger på bred nasjonal enighet om en forvaltningsplan hvor vern og aktivitet er balansert? Og: Er utenriksministeren enig i at forvaltning må skje på en måte som også overfor det internasjonale samfunn klart signaliserer at Norge bestreber seg på å finne dette balansepunktet mellom vern og aktivitet?