Først må jeg si at jeg synes det er leit at statsministeren selv ikke ville svare på denne interpellasjonen, for det var ham jeg rettet den til. Men jeg får satse på at statsråden vil se den i den sammenheng og helhet som dette spørsmålet fortjener. Forholdet mellom politikk og forvaltning blir stadig aktualisert i den offentlige debatt. Ett av eksemplene fra den senere tid er UDI-saken. Men dette er ingen ny konflikt, det er en gammel konflikt. Max Weber sa for nesten hundre år siden at et moderne byråkrati er et nøytralt byråkrati. Spørsmålet er om det er slik. Selv om vi politikere har det formelle, konstitusjonelle og reelle ansvaret for politiske vedtak, har forvaltningen en svært viktig rolle i et moderne samfunn. Nettopp derfor må forvaltningen være åpen, og den må være etterprøvbar. Litt av problemet i dagens situasjon er at man har vondt for å få øye på åpenheten, og veldig vondt for å få øye på etterprøvbarheten. Det vil over tid fremstå som et økende demokratisk problem. Sant eller ikke sant – det etterlater seg et inntrykk i befolkningen når man ser TV-serier av typen «Javel, statsråd». Man ender opp med å ha en oppfatning om at byråkrati og forvaltning har en betydelig større makt og langt mer innflytelse enn de reelt sett bør ha, med den styringsformen vi har i Norge. Vi har gjennom mange år hatt eksempler på statsråder som helt åpenbart har blitt kraftig motarbeidet av sitt eget byråkrati, av sitt eget embetsverk, i forsøket på å gjennomføre en politisk kursendring eller politiske vedtak som man åpenbart ikke setter pris på i embetsverket. Siden forvaltningen har en viktig rolle, kan man jo begynne å stille noen spørsmål. Har forvaltningen rett eller plikt til å handle på tvers av politiske interesser? Hvis man mener at den har det, hvem er det i så fall som har den retten, og hvordan bør en slik rett forvaltes? Etter min oppfatning skal embetsverk og forvaltning være statens tjenere, folkets tjenere, og de skal forhold seg til de til enhver tid gjeldende lover, forskrifter og retningslinjer. Selvsagt skal et embetsverk komme med innvendinger, synspunkter og betraktninger i en politisk saksbehandling. Men det skal skje før den politiske beslutningen tas av den til enhver tid ansvarlige politiske myndighet. Man skal ikke ta skjeen i egen hånd om man mener at politikken er gal, om man er uenig i den politiske beslutningen som tas, fordi det behager en bedre. Det skal man ikke gjøre. Man skal heller ikke ta skjeen i egen hånd hvis man oppdager at politikken er uavklart, eller uklar. Da mener jeg at man som del av forvaltningen og embetsverket har plikt til å spørre hvordan man skal forholde seg til et eventuelt uklart regelverk. Man skal heller ikke ta skjeen i egen hånd, selv om man mener at et politisk vedtak er aldri så meningsløst – det kan det godt hende at man mener. Det kan godt hende man mener at et storting, fylkesting eller kommunestyre fatter vedtak som man synes er aldeles meningsløse. Det spiller ingen rolle, for vedtakene er fattet på demokratisk vis av folkevalgte personer, og da skal de følges uavhengig av om man liker dem eller ei. Det er også sånn at det er lett å bli lurt av forvaltningen, særlig i lokalpolitikken, fordi flesteparten av dagens lokalpolitikere driver med lokalpolitikk ved siden av full yrkesaktivitet, og man blir dynget ned av svære saksdokumenter og må forholde seg til at den informasjonen man får, er korrekt. Dessverre viser det seg i veldig mange tilfeller at det ikke er slik. Det bidrar også til å svekke demokratiet. Vi må hegne om den styringsformen vi har. Vi må hegne om det demokratiet vi har. Og det kommer til å bli et problem hvis det blir etterlatt et inntrykk av at tjenestemenn tar seg til rette på tvers av gjeldende politikk. Hva så når hendelser skjer? Dette er i dag hjemlet i straffeloven §§ 324 og 325, men de kommer sjelden, om noen gang, til anvendelse. Hva er da hensikten med å ha dette lovhjemlet? Selv om en statsråd formelt alltid er ansvarlig, synes jeg det er interessant å drøfte hvorvidt en statsråd skal måtte gå av som følge av direkte illojalitet eller udugelighet i et embetsverk eller byråkrati. Skal det ende opp med dramatiske konsekvenser for den statsråden som har det formelle ansvaret? I noen situasjoner er det åpenbart at det må bli slik, men burde ikke dette også få konsekvenser for dem det gjelder? Det å ha eierskap, tilhørighet og føle ansvar er helt avgjørende, også for saksbehandlere og andre innenfor embetsverket. Det er avgjørende, fordi det dreier seg om tilliten mellom den offentlige forvaltning og befolkningen, mellom den enkelte saksbehandler og befolkningen, når man kommer inn på et offentlig kontor og forventer service, behandling, hjelp og oppfølging, at man møter eierskap og tilhørighet. Spørsmålet er da: Er straffeloven det best egnede virkemidlet for å regulere dette, eller kan man tenke seg at dette kan gjøres i kombinasjon med andre virkemidler, som f.eks. innføring av åremålsstillinger i langt større grad i hele den offentlige forvaltning? Mitt spørsmål til statsråden helt avslutningsvis er om Regjeringen mener at situasjonen er såre vel, eller om det kan være behov for endringer. Jeg synes det er vanskelig å finne et svar som det går an å sette to streker under i disse spørsmålene, men jeg mener dette er en problemstilling som rører ved de aller fleste av oss flere ganger i løpet av livet. Vi stiller spørsmål ved det. Vi reagerer på det. Og fordi det skjer, er det helt åpenbart at det etterlater et inntrykk som ikke er slik det bør være. Da bør vi som ansvarlige politikere ta de debattene og drøfte på hvilken måte vi kan fjerne tvilen om hvem som faktisk bestemmer og har ansvaret, og samtidig også sørge for at det får konsekvenser hvis man bevisst, eller på annen måte, unnlater å gjøre jobben sin og går på tvers av vedtak som er fattet av de politisk ansvarlige myndigheter.