Norge er i dag et av verdens beste land å leve i for de aller, aller fleste, men det har jo ikke alltid vært slik. I utviklingen fram mot en moderne velferdsstat har mennesker falt utenfor og dermed ikke fått de samme goder og utviklingsmuligheter som flertallet av norske borgere har fått. Det er ikke til å stikke under stol at mange av disse er omtalt i St. meld. nr. 44. Dessuten er det et fellestrekk at problemene har sitt utspring i synspunkter og holdninger i tidligere tiders samfunn, holdninger som vi i dag tar avstand fra. Det er viktig at myndighetene tar et oppgjør med den behandlingen de menneskene vi her snakker om, har vært utsatt for. Først og fremst er det viktig at det gis en beklagelse fra myndighetene for de kritikkverdige forhold som rammet gruppen som helhet – selvfølgelig også alle enkeltmenneskene – og som har preget oppvekst og voksenliv til mange norske borgere. Dernest er det viktig å få fram kunnskap om de forhold som har vært, og er, typiske for dem som berøres. Og sist, men ikke minst oppstår spørsmålet om enkeltpersoner har blitt påført slik lidelse at de bør tilkjennes et økonomisk vederlag etter Stortingets billighetserstatningsordning. I mai 2003 opprettet Regjeringen en arbeidsgruppe for å vurdere en helhetlig behandling av rimelighetsbaserte krav fra ulike grupper i samfunnet. Gruppens rapport er vedlagt St.meld. nr. 44 og går i korthet ut på at slike krav kanaliseres inn i eksisterende billighetserstatningsordning, og at Stortinget tar stilling til eventuelle tilpasninger i de kriterier som i dag gjelder for ordningen. I nyttårstalen 1. januar 2000 beklaget statsministeren den behandling mange krigsbarn har vært utsatt for i etterkrigstiden. Regjeringen har fulgt opp dette ved å iverksette omfattende forskning om krigsbarnas oppvekstvilkår, som det også er vist til i debatten her i dag. Forskningen avdekket flere kritikkverdige forhold, noen av svært alvorlig karakter. Det er mitt håp at forskningsmaterialet og den offentlige debatt har gitt krigsbarna en anerkjennelse og samfunnet en forståelse for det de har gjennomlevd, og at dette letter noe på den belastning mange føler. Samtidig er det mitt håp at vi i dagens samfunn kan trekke lærdom av forskningsmaterialet i møte med grupper og enkeltmennesker i det samfunnet vi lever i. I forslaget tar Regjeringen opp et forhold som typisk har rammet krigsbarn, nemlig mobbing. At mobbing skal kunne gi grunnlag for billighetserstatning, er en betydelig utvidelse av dagens praksis, hvor det ikke ytes billighetserstatning på grunn av vanskelige oppvekstforhold. I den grad vedkommende har vært utsatt for særlig alvorlig mobbing og kan dokumentere at han eller hun er påført psykiske skader som følge av mobbingen, kan dette etter Regjeringens forslag, slik komiteen også gir uttrykk for, gi en billighetserstatning på samme nivå som tilsvarende skader etter dagens ordning. Men Regjeringen har også tatt hensyn til bevismessige problemer ved den type overgrep mobbing representerer, og har foreslått et lavere erstatningsbeløp basert på søkers egenerklæring. Også dette er en klar endring i forhold til hva som kreves av dokumentasjon for billighetserstatning i dag. Vi lever i en tid med fokus på personskader og høye erstatningsbeløp i denne forbindelse. Det er viktig å understreke at det ikke kan settes likhetstegn mellom økonomisk utmåling etter alminnelig erstatningsrett og Stortingets billighetserstatningsordning. Velferdsordninger, som folketrygden mv., skal ivareta den enkelte borgers behov for økonomisk trygghet. Billighetserstatning skal ikke være en krone for krone-kompensasjon som kommer som et tillegg til erstatningsregler og trygdeordninger. Billighetserstatning kan derfor i praksis ses på som en symbolsk bekreftelse på at samfunnet mener alvor med sin unnskyldning. De som får billighetserstatning, vil ha opplevd mye vondt, og en erstatningsutbetaling vil aldri kunne endre på det. Mitt håp er imidlertid at de mennesker som faller inn under en utvidet billighetserstatningsordning – både krigsbarn, tatere/romanifolk og samer og kvener som ikke fikk skolegang under krigen – føler en tilfredsstillelse ved at deres historier blir hørt og trodd, og at de derved lettere kan leve videre med det de har opplevd i sitt liv.