Representanten Heikki Holmås sier at han ikke sier «amnesti». Det skjønner jeg godt, for det ville jo vært veldig klargjørende for folk med hensyn til å oppfatte hva som egentlig er konsekvensen. Men i enhver debatt jeg deltar i om spørsmålet ureturnerbare asylsøkere eller andre, stiller han meg følgende retoriske spørsmål: Mener ikke statsråden at det går en grense for hvor lenge folk som vi ikke klarer å returnere, kan oppholde seg i dette landet uten at de får opphold? Det er et ladet spørsmål. Hvis man svarer ja på det, er det i substans det samme som at man skal gi et amnesti – at så lenge du kan motarbeide en retur, så lenge du ikke samarbeider om identitet med norske myndigheter, og så lenge du unndrar deg effektuering av en tvangsutsendelse, kan du reelt sett på et tidspunkt bli her. Gevinsten, etter de årene som representanten Heikki Holmås måtte ha satt opp til slutt – for å svare på sitt eget retoriske spørsmål i samtlige av disse debattene – ville ha vært den grensen for hvor det alltid ville ha inntrådt et amnesti. Når jeg bruker ordet «amnesti», er det fordi jeg trekker ut det som faktisk er retorikken til representanten Heikki Holmås. I fjor «reparerte» Stortinget dette med noe stortingsflertallet sa klart fra om var et engangsvedtak, at barn som hadde sittet i mottak i tre år, og hvorav hovedtyngden for lengst hadde fått ferdigbehandlet sakene sine, skulle få en human behandling, noe som i realiteten var en oppskrift på at alle skulle få opphold. Kritikken når det gjelder de få som ikke har fått opphold, har jo vist at det var intensjonen for representanten Heikki Holmås. Nå har han de siste to dagene igjen startet en debatt, ett år etter, for det vil jo komme nye sånne saker. Det betyr jo det samme som at Heikki Holmås mener at barnefamilier bør gis amnesti etter tre år. Da blir det store spørsmålet: Hvor går grensen når det gjelder amnesti for de andre, altså de voksne, som ikke-barnefamilier i SVs politikk?