Jeg takker statsråden for svaret. Det er betryggende at også Regjeringen er bekymret for denne situasjonen. Personlig har jeg oppfattet det slik at hovedutfordringen i det man gjør når man innvilger et statsborgerskap, i utgangspunktet er å fatte et forvaltningsmessig vedtak, mens det som Politiet har adgang til å sjekke gjennom internasjonale avtaler, går på det straffemessige, og at det ikke automatisk er en link mellom de to forutsetningene. Da vil jeg tro at en hovedutfordring videre må være at Regjeringen, i tillegg til å se på SIS-registeret og Schengen-systemet og avtaler gjennom Interpol og Europol, også må se på mulighetene for å utvide antallet bilaterale avtaler med de respektive land – der det er mulig – som vi har søkere fra som har en bekymringsfull bakgrunn og historikk. Mitt neste spørsmål blir derfor: Vil statsråden vurdere i større grad å søke å komme fram til avtaler med land som vi har – jeg vet ikke om jeg kan bruke begrepet – «dårlige erfaringer» med, slik at vi sikrer at de som får statsborgerskap, får det rettmessig og ikke for å unndra seg det de egentlig burde ha vært straffeforfulgt for?