Når Fremskrittspartiet står alene om sitt forslag her i dag, er det fordi forslaget mangler økonomisk realisme og illustrerer en mangel på sammenheng i partiets økonomiske politikk. Man opphever elegant de økonomiske tyngdelovene og inviterer til stort økonomisk kalas uten å ta regningen eller anvise hvor dette skal dekkes inn. Hadde vi i Høyre hatt 20–25 milliarder kr mer til denne sektoren, hadde vi bygd veg for dem. Vi er flere i denne salen som er enig med Fremskrittspartiet i at vi må få betydelig mer midler til vegbygging. Høyre har et krystallklart krav fra sitt landsmøte og stortingsvalgprogram, og det akter vi å følge opp. Det gleder meg å se at også statsrådens parti har samme holdning og legger samferdselsinvesteringer på plass i verktøykassa som noe av det viktigste verktøyet. Det heter generelle rammebetingelser og har Høyres fulle støtte. Fremskrittspartiets Dokument nr. 8-forslag her i dag er imidlertid ikke av en slik karakter at det er egnet til å samle. Partiet inntar her populære standpunkt på statlig nivå for å løse lokale og regionale selskap fra en gjeldsforpliktelse de selv har tatt på seg og betjener i henhold til forutsetningene som er satt. Med god hjelp fra mediene forsøker partiet å skape et inntrykk av at lånefinansiering er uansvarlig og uvanlig for offentlig og sågar private prosjekter i samfunnet, noe som selvsagt ikke er tilfellet. Snarere tvert imot kan det være meget fornuftig å lånefinansiere en investering for å få raskere avkastning enn om man skulle spare opp beløpet i forkant, for så å investere. For bompengeprosjekter tror jeg dette er en særdeles lite ønskelig løsning. Kapitalkostnadene blir en kostnad veid opp mot kostnaden med å vente. I dagens rentemarked ytes lån med garanti nær NIBOR-rentenivå, hvilket vil si omtrent på nivå med prisstigningen. Dette gir et helt annet bilde enn enkelte medier og Fremskrittspartiet har forsøkt å beskrive. Fremskrittspartiet hevder at de satser sterkere på vegbygging enn noe annet parti. Haken er imidlertid at partiet er imot bompengefinansiering og prinsipielt ikke støtter denne formen for brukermedvirkning. Fremskrittspartiet foretrekker at vegbygging utelukkende skal finansieres over skatteseddelen. Sammenholder vi bidraget fra bompengeselskapene til vegbygging i budsjettet for 2006, er dette i størrelsesorden samme beløp som Fremskrittspartiet plusser på til veg i sitt budsjettforslag, og hevder at dette representerer en storsatsing. Poenget er at når Fremskrittspartiet har brukt sine milliarder til å erstatte bompengeselskapenes anleggsbidrag, er det ikke noe igjen til partiets øvrige satsing. Derfor henger ikke dette i hop. Det pussige er jo også at man gir inntrykk av at partiet er for prosjektene når de vedtas, jf. Hardangerbrua nå sist. Men her har de premisser i sitt forslag som ikke ville realisert prosjektet, i beste fall gitt en utsettelse. Men bompengeprosjekter er ofte sammensatte finansieringsløsninger. Disse er ønsket lokalt og regionalt, så man kan simpelthen ikke si at man er for prosjektet, men imot måten det er løst på. Da er man ganske enkelt ikke for den løsningen som lokale myndigheter og tiltakshavere har satt som realistisk. Når man så i neste omgang går løs på de lokale selskapene og deres styrer, som påtar seg et betydelig ansvar og en rolle for å bygge samfunnet, så blir dette ugreit. Et underlig paradoks er at vi fra Fremskrittspartiet, som er for private løsninger og imot statlig overstyring, hører krav om statlig drift og overtakelse som eneste svar på utfordringer som denne bransjen står overfor. I land som Fremskrittspartiet ofte henter sin inspirasjon fra, f.eks. USA, har man jo gått i motsatt retning, gjort selskapene helt private, som konsesjonærer som konkurrerer om oppgavene. Dette har også blitt en vanlig organisering her i Europa etter hvert. Et annet paradoks er jo de bompengeprosjektene fremskrittspartipolitikerne lokalt er for og er med og initierer, realisert med bompenger, eksempelvis de som er nevnt tidligere i dag. Forklaringen på dette er kanskje nettopp at disse lokale fremskrittspartipolitikerne sitter i posisjon og erfarer at man løser ingen oppgaver eller bygger samfunnet med lettvint retorikk og populære holdninger uten å ta helhetsansvar. Et annet uttrykk for dette er realpolitikkens erkjennelse, som jeg tror Fremskrittspartiet gjør lurt i å tilnærme seg om de har tenkt seg i regjering om tre og et halvt år.