Egentlig kunne faktisk både direktoratet og departementet ha gått enda lenger i skarpe forslag til tiltak. Når jeg ber om ordet i denne saken, er det for å kommentere den svært merkverdige tilnærming Fremskrittspartiet har til denne saken. Man kan ikke se bort fra at både det som er oppnådd nå i Den nordøst-atlantiske fiskerikommisjon, og summen av alle andre tiltak, på mange måter har gjort at en får disse spørsmålene fram i lyset. Det er ute i det internasjonale marked vi må få mer oppmerksomhet rundt disse spørsmålene. Vi snakker faktisk om noe av den største økonomiske kriminaliteten i Europa. Vi snakker om en ressurskriminalitet som er noe av det verste vi ser på den nordlige halvkule. At man har gjort det like ille i Østersjøen, Nordsjøen, Skagerrak og Kattegat, ser tydeligvis ikke ut til å ha gjort noe inntrykk på Fremskrittspartiet. Fremskrittspartiet synes å ha en tilnærming til disse spørsmålene i retning av at fordi andre handler tjuvegods, kan gjerne vi også gjøre det, av hensyn til oss selv. Hva i all verden slags tilnærming er dette til et spørsmål og en sak av denne alvorlighetsgrad? Fremskrittspartiet har en tilnærming der de sier at internasjonale spørsmål og problemer må løses internasjonalt. Ja, selvfølgelig skal og må de løses internasjonalt, når vi vet at fisken deler vi med andre land, og vi skal selge den norske produksjonen internasjonalt. Hvem er det som har mest å tjene på at vi rydder opp i disse forholdene? Det er nettopp Norge. Norge er den største taperen ved at vi har et system gående hvor ikke alle som deltar i det russiske fisket, er kriminelle, men det vil være et stort fremskritt for Norge om vi bidrar til at kriminelle russere blir tatt. Derfor burde alle som deltar i denne aktiviteten, og spesielt fra russisk side, vært offentliggjort. Vi har et hundretalls fartøyer som det kanskje burde vært satt spotlight på, slik at alle hadde visst når kriminelle kom med landinger, enten det var i Norge eller i et annet land. Derfor er det viktig at Norge ikke taper ansikt, at vi ikke deltar i den internasjonale debatten i en slags forlegenhet. Det er Norge som har mest å tjene på å kle på seg den ledertrøya vi må ha i disse spørsmålene, hvis vi skal oppnå resultater. Da kan vi ikke ha den tilnærming til disse spørsmålene at fordi de andre landene handler med tjuvfisk – sikkert med en slags mørk, sort fortjeneste – så kan også vi gjøre det. Det er ingen andre som har mer å tape på det enn nettopp Norge.