I løpet av de siste to ukene har det vært atskillig debatt i forbindelse med den betydelige gjeldssletteordningen som er iverksatt, som omfatter mange av de aller fattigste landene, og som beløper seg til 45 milliarder euro. Både vår egen utviklingsminister og flere analytikere har pekt på faren ved at denne gjeldssletten kan skje på bekostning av annen utviklingshjelp som ofte er rettet nettopp mot verdens fattigste. Som et eksempel på hva som er fremført, kan jeg referere til en leder i Financial Times her forleden, hvor en anfører at den sterke bekymringen kan bli hva denne gjeldssletten vil bety for fremtidige utviklingsbidrag. Å ettergi IMF-lån vil svekke fondets balanse og derved kapasiteten til nye utlån. Dette er en reell kostnad, og vil sannsynligvis snarere måtte bæres av mellominntektslånerne enn av de fattigste landene. Slik sett kan en kortsiktig si at det er ekstra penger til de fattigste. Men det virkelige problemet kan bli hos Verdensbanken og Den afrikanske utviklingsbanken, for disse institusjonene er avhengige av tilbakebetalingen for å finansiere deler av nye utlån til fattige land. Enkelt kan en si at én dollar tilbakebetalt kan bli én dollar mindre til disposisjon for utlån. Så langt Financial Times. Det foruroligende er jo at enkelte av de største og rikeste landene har begrenset seg til relativt kortsiktige forpliktelser for å dekke opp for denne rekompensasjonen. Desto viktigere er det at vi i denne saken som i de to neste sakene på dagens kart, følger opp våre forpliktelser. Jeg vil gjerne benytte anledningen til å si at jeg da går ut fra at utviklingsministeren i sin årlige redegjørelse gjennom budsjettfremlegget vil orientere om hvordan denne situasjonen utvikler seg. Da vil det også være av særlig interesse å følge opp om gjeldssletten fører til de ønskede virkningene i mottakerlandene og deres håndtering av en bedret økonomisk situasjon, til fordel for de innbyggerne som trenger det mest.