Kristelig Folkeparti vil også gi honnør til representanten Vallersnes for det temaet han har tatt opp. Nå er det ikke slik at Kristelig Folkeparti har fått noen ny utenrikspolitisk talsperson, bare så det er sagt innledningsvis. Jeg skal begrense meg til noen få kommentarer knyttet til det jeg kanskje føler mer er kjernen i det representanten Vallersnes tar opp: På hvilken måte kan Norge påvirke Kina til å ta opp situasjonen i tredjeland, ikke minst når det gjelder godt styresett? Det er jo en utfordring for oss selv også. I den komiteen jeg sitter, finanskomiteen, har vi ansvar for et pensjonsfond, Statens pensjonsfond – Utland, som har trukket seg ut av en rekke selskaper. Samtidig har vi relasjoner til de samme selskaper i andre forsvarspolitiske sammenhenger. Det viser også at dette ikke bare er et dilemma som er noe for Kina å arbeide med, men også et dilemma som gjelder oss selv i enkelte sammenhenger. Jeg la merke til at utenriksministeren framhevet at Kina har høy prioritet i departementets arbeid, og at menneskerettigheter har en like høy prioritet. Og summen av de to forhold skulle jo tilsi at Norge er aktiv på det området som interpellanten tar opp. Det jeg kunne tenke meg å høre mer om fra utenriksministeren, hvis det er mulig, er følgende: Hvis vi ser for oss en situasjon der en rekke land, kanskje særlig i Afrika, bytter ut handelspartnere som er opptatt av godt styresett, menneskerettigheter o.l., med andre land – kanskje med Kina, som er nevnt av interpellanten – av rent innenrikspolitiske årsaker, hvilke mekanismer har egentlig Norge som nasjon til å påvirke en slik utvikling? Jeg synes interpellanten var inne på at de kanskje ikke er så mange, at vi her står overfor ren maktpolitikk i mange sammenhenger, hvor det politiske selvfølgelig går hånd i hånd med det som er økonomisk opportunt for det enkelte land. Men i den grad det er muligheter, er jeg interessert i å høre hvordan vi kan utvikle dem videre. Det var nevnt en del fra utenriksministeren i hans tilsvar, men hvor sterke de mulighetene er, synes jeg ble hengende noe i luften. Hva kan vi forvente av Kina, som tross alt er et land hvor tortur, ikke minst under politiavhør – til tross for lovforbud mot det – pågår i stor stil, hvor mange fengsles uten dom, hvor det er dødsstraff, og hvor det er forfølgelse av en rekke minoriteter? Hvordan kan vi påvirke et slikt land til å kreve noe av tredjeland, når man absolutt har så stort behov for å feie for egen dør? Fra Kristelig Folkepartis side kommer vi vel ikke utenom at én ting er den toveisdialogen vi kan ha med land, men like viktig er det arbeidet vi har i de internasjonale fora. Der var både interpellanten og Ågot Valle inne på de nye ordninger som FN nå etablerer også i denne sammenheng. Forhåpentligvis kan det gi oss en mulighet til å påvirke positivt utviklingen i tredjeland, hvor de direkte involverte handelspartnere kan spille en rolle på en positiv, indirekte måte.