Det er ikke bare budsjettdebatt i Stortinget og julegavekjøp som kjennetegner desember måned. Denne måneden preges òg av sosiale sammenkomster i de fleste fora. Ikke bare her på huset har politikerne avslutningsfester, det gjelder også de fleste kommunestyrene rundt om i landet. I min egen hjemkommune, Asker, hadde de nylig sin tradisjonelle torskemiddag. Andre kommuner har sikkert andre tradisjoner. Landets kommunestyrerepresentanter har god grunn til å være i godt humør nettopp i år. For etter mange magre år har de nå fått muligheten til å gjøre det de er valgt inn for, nemlig å prioritere mellom gode formål som skal komme innbyggerne til gode – dette takket være gode kommunebudsjett fra den rød-grønne regjeringen de siste to årene, samt at kommunene har fått beholde mer av den solide skatteinngangen enn det som er vanlig. Det er økonomisk velstand i Norge. Vi er nå midt inne i en kraftig økonomisk høykonjunktur. En fornuftig og sunn budsjettpolitikk hvor både den forrige og den nåværende regjeringen har fulgt handlingsregelen, sikrer en stø kurs videre. Samtidig må vi unngå en situasjon med privat rikdom og offentlig fattigdom. Skal vi også i framtiden ha et godt næringsliv som skaper verdier, må vi investere i en god skole, et velfungerende helsevesen og barnehageplasser til alle. Og det koster penger. Derfor er dette budsjettet så bra for kommunene. Samlet vil oppjusteringen av inntektsanslagene for 2006 og 2007 innebære at inntektsveksten for kommunesektoren i disse årene kan anslås til knapt 18 milliarder kr. Så stor inntektsvekst har ikke kommunene hatt på 15 år. I mitt hjemfylke er dette kjærkomne penger, som i resten av landet. Akershus har mange vekstkommuner. De opplever en befolkningsvekst som legger et stort press på det kommunale tilbudet. Skolene er fulle. Nye må bygges. Til tross for massiv utbygging av barnehageplasser forsvinner ikke køen helt, selv om den blir kortere. For stadig flere barn flytter til. Samtidig er eldrebølgen i ferd med å slå innover kommuner som Asker og Bærum, Skedsmo og Lørenskog. Behovet for pleie og omsorg for eldre vil eksplodere i disse kommunene. Dette er kommuner som også får en stadig større innvandrerbefolkning, samtidig som problemer knyttet til barnevern, rus og psykiatri gir disse kommunene stadig større utfordringer. Alt dette setter det kommunale hjelpetilbudet på prøve. Før var disse problemene ofte knyttet til storbyen. Men kommunene som omkranser Oslo, opplever at kommunegrensene ikke stopper denne utviklingen. Derfor har kommunene som omkranser Oslo, forventninger til at hovedstadsmeldingen ikke stopper øverst i Groruddalen, ved Mastemyr og ved Lysakerelva, men i stedet ser på Oslo og nabokommunene som én region, hvor innbyggerne flytter, pendler og lever på kryss og tvers av de formelle kommunegrensene. Også det nye utvalget som er satt ned for å se på inntektssystemet, må ha denne problematikken med seg i arbeidet sitt. Om kommunalbudsjettet som i dag skal vedtas, er hyggelig lesning, framstår kuttene som foreslås av Fremskrittspartiet, som underlige – ikke fordi de systematisk kutter i tiltak som fremmer integrering. Det får så være og er ikke overraskende ut fra den politikken de står for. Men det er nå engang slik at det vi som politikere går inn for i budsjettet, bør ha sammenheng med virkeligheten. Et budsjettforslag, selv fra et opposisjonsparti, må ta høyde for de konsekvensene det vil få. Det foreslås en rekke kutt på integrerings- og innvandringsområdet, uten at det er begrunnet hvordan dette skal realiseres. Riktignok viser de til at deres innstramming i innvandringspolitikken ville ført til et annet antall innvandrere enn de som faktisk befinner seg i Norge. Men man kan ikke reversere dette. De som er i Norge allerede, er her, og da må det gjenspeiles i budsjettene, om man vil bli tatt seriøst. For eksempel: Kuttene på integrering kan ikke gjennomføres uten at Fremskrittspartiet samtidig får endret reglene i forhold til rett til introduksjonsprogram og norskkurs. Så har ikke skjedd. Fra søknad om asyl leveres, til bosetting er på plass, kan det ta fra ett til flere år. Ved å redusere innvandringen vil dermed ikke denne posten kunne kuttes før om et år eller flere, eller enda lenger fram i tid, og da betinger det at Fremskrittspartiet har makt alene. Altså henger ikke politikken sammen. Det er ikke lagt fram forslag om dette i siste periode. Dessuten vil kostnadene med hensyn til drift av mottak økes om kuttene på UDI som er foreslått av Fremskrittspartiet, ble en realitet. Saksbehandlingstiden vil øke som en konsekvens av UDI-kuttene. Kutt i språk- og samfunnsopplæring gjør det enda vanskeligere å kvalifisere innvandrere for å delta i arbeidslivet. Det vil i sin tur føre til flere sosialhjelpsmottakere. Dette gjenspeiles heller ikke i budsjettet. Derfor etterlyser jeg en mer realistisk tilnærming i budsjettforslaget fra Stortingets nest største parti.