Jeg må innrømme at da jeg først leste Fremskrittspartiets forslag om å få en norsk kulturkanon holdt jeg på å sette kaffen i vrangstrupen. Det var da et rørende engasjement fra Fremskrittspartiet, tenkte jeg, når det gjaldt å ta vare på kulturarven – ikke det vi er mest vant til å høre fra partiet som ellers årlig foreslår store kutt på kulturbudsjettet. Her må det ligge noe under, tenkte jeg også. Og ganske riktig, det stod at det handler om å «fastslå hva som er de viktigste hjørnesteinene i den norske kulturarv», altså hva som er de beste verkene gjennom tidene. Og videre står det i forslaget: «Debatten vil gi folk en bedre forståelse av hva som er norsk kultur og av grensen mellom norsk og fremmed kultur.» Aha! Jeg, med min bakgrunn, er jo vant til å assosiere ordet «kanon» med en bok som er samlet en gang for alltid, nemlig Bibelen – altså en hellig bok. Og sammenholdt med ønsket om å bevare det som en samling for ettertiden, ble dette fullstendig galt. Jeg så straks for meg en «rødliste» for truede kunstarter, eller en slags norsk kulturs adelskalender. Da jeg til overmål leste at denne kanonen var tenkt brukt som utgangspunkt for formidling i skolen, da rant det helt over. Jeg assosierte med en gang til en reise med daværende kulturkomite til Cuba, i forrige stortingsperiode. Der borte besøkte vi bl.a. en barnehage, hvor jeg benyttet anledningen til å kikke i en bokhylle som stod plassert i et rom. Etter et raskt overblikk over utvalget i hyllen konstaterte jeg til min forskrekkelse at samtlige bøker i hyllen var verker enten av Marx, Engels, sjefsideologen José Martin eller av sjefen sjøl, Fidel Castro – i en barnehage! Det stod klart: Forslaget fra Fremskrittspartiet kan vi ikke gå inn for. Det gav, som man skjønner, uhyggelige assosiasjoner. Hvor galt kan det gå? En ting skal Fremskrittspartiet ha, de skjerpet tross dette min nysgjerrighet. Jeg visste at Fremskrittspartiet hadde fått ideen fra Danmark. I disse tider kan man riktignok ikke helt vite hva man skal tro om det heller. Men jeg gikk inn på Internett, «googlet» på ordet «kulturkanon», og der fant jeg svært mye stoff om den danske utgaven av kulturkanon. Og det jeg fant, var jo slett ikke så ille. Tvert imot, det var mye som gjorde meg virkelig interessert. Som representanten Olemic Thommessen redegjorde for, har det vært en diskusjon i Danmark om dette. Det er selvfølgelig ikke uproblematisk dette med å sette grenser. Gitt den danske: Jeg skjønte straks at her måtte det være noe som ikke hadde tålt å krysse Skagerrak. Jeg må dog innrømme at så mye har jeg ikke satt meg inn i den danske utgaven at jeg umiddelbart er i stand til å si at jeg ville ha gått for den. Så mye skjønner jeg, at gjort på riktig måte kunne dette kanskje blitt noe veldig verdifullt: en anledning til å samtale om hva kunst og kultur virkelig dreier seg om, en anledning til å engasjere og få folk interessert. Kultur er jo noe som skapes løpende. Begrepet kanon gir helt feil assosiasjon, til noe som er avsluttet. Slik tenkes det ikke i Danmark. Der skal denne kanon utvikles løpende. For å underbygge dette har jeg lyst til å sitere fra innledningen til den danske kanon for scenekunst, der det står: «Vi bilder os ikke ind, at den kanon for scenekunsten, som vi her præsenterer, vil vare århundredet ud. Tværtimot. Teaterlivet udfordrer os konstant, fortolker og levendegør vores kulturarv og udgiver en dynamisk scenekunstkanon hver eneste sæson, når repertoiret planlægges, og billetterne sælges.» I dag fornemmer vi sterkere enn før at kunst og kultur i stor grad er noe universelt. Kunst er språk som er egnet til å krysse grenser. Kulturen lar seg derfor ikke legge i et nasjonalt håndjern. Danmark har i sin kulturkanon gitt rom for utenlandske kunstnere, riktignok med tilhørighet til Danmark. Dette går bl.a. fram av innledningen til den danske arkitektkanon, der det heter: «Vi har defineret «dansk arkitektur» som: bygningsværker i Danmark tegnet af danske eller udenlandske arkitekter, og/eller bygninger i udlandet tegnet af danske arkitekter.» Fremskrittspartiet har i motsetning til danskene lagt vekt på at det skal være et «bredt, sterkt og folkelig engasjement i utvelgelsen av verk». Det lyder litt besnærende, men er samtidig uhyre krevende. Hvordan skulle det gjennomføres? Hvor skulle avgjørelsen ligge? I Danmark valgte man å sette ned syv kanonutvalg, hvert bestående av fem profesjonelle kunstnere og fagfolk, alle beskjeftiget på det aktuelle kulturområdet. Derved kom man heller ikke i konflikt med prinsippet om «armlengdes avstand», som selvsagt er viktig. Til slutt: Jeg synes det er flott at Fremskrittspartiet har omhu for kulturarven. Takk for at dere satte oss på ideen. Jeg tror vi skal jobbe videre med dette.