Soria Moria-erklæringen inneholder mange gode mål og forpliktelser, men én forpliktelse står i en særstilling: Å motarbeide et klassedelt samfunn basert på etnisitet. Det slås dermed utvetydig fast hvilken etisk kode dette samfunnet skal styres etter. I denne sammenheng må vi se Regjeringens handlingsplan for integrering og inkludering. 400 mill. kr fordelt på 28 tiltak er flott, men samtidig er det en erkjennelse av at noe er galt fatt i det norske samfunnet i dag. Mye handler om holdninger. Noen er ekstreme, de er heldigvis få. Men når vi ser at en sentral innvandrerpolitiker i Buskerud trakasseres på offentlig sted av et Vigrid-medlem, for deretter hjemme å motta drapstrusler mot seg selv og familien, må det reageres kraftig. Den beste måten å forebygge slikt på er likevel systematisk arbeid mot hverdagsrasisme. Den finnes. Det ser vi i handlingsplanens beskrivelse av høyere forekomst av arbeidsledighet, lavinntekt, helse- og andre levekårsproblemer. Men det viktige er at planen deretter, side for side, viser hvordan samfunnet skal bli dyktigere til å gjøre seg nytte av de kunnskaper og ressurser innvandrerbefolkningen vår besitter. Nye IMDi har en nøkkelrolle i gjennomføring av planen, men ikke alene. I proposisjonen står det: Kommunene er IMDis viktigste målgruppe og partnere. Så nevnes de andre – næringsliv, lokal og sentral stat, organisasjoner, innvandrere selv og befolkningen generelt. Bedre kan det ikke sies hvor nødvendig det er å mobilisere hele samfunnet. En hovedoppgave for IMDi er å være pådriver for endring. Det skjer best når vi evner å tenke tverrsektoriell inkludering av hele mennesket, der folk bor. I den forbindelse har jeg lyst til å kaste fram en idé: Hva om IMDi valgte seg ut én kommune som fyrtårn i utvikling av metodikk for helhetlig inkludering, der nye og spennende verktøy kan tas i bruk – én samlende arena der resultater av virkemiddelbruken kan følges løpende, der det lokale demokratiet er villig til å ta ansvar og følge opp arbeidet tett, organisere lokale og regionale partnerskap på tvers av offentlig, privat og frivillig sektor og å gi den flerkulturelle befolkningen stor tillit til selv å styre mye av dette, ikke bare bli ordnet opp for? Når det er sagt, har jeg lyst til å være enda litt dristigere og henlede oppmerksomheten mot min egen hjemkommune, Drammen, Norges innvandrerby nr. 2, etter Oslo, med 18 pst. ikke-vestlige innvandrere. Den er stor nok til å romme alle utfordringer og nasjonaliteter, men liten nok til å kunne følge oppnådde resultater løpende. Kommunen har lenge jobbet systematisk med brobygging, har aktive innvandrerorganisasjoner, kontakter mot opprinnelsesland, skoler og barnehager med opptil 70 pst. innvandrere, et representativt bystyre med 17 pst. innvandrere, osv. Jeg har også lyst til å framheve Internasjonalt kultursenter som kan bli en spennende arena for inkludering på nye måter. Nå er kommunen i ferd med å utforme en samlet bunke av søknader på tiltak i handlingsplanen for å vise hvordan flere tiltak kan spille sammen. Jeg håper at noen fanger ideen. Lykkes vi her, vil Norge til og med kunne styrke sitt omdømme internasjonalt og stå mye sterkere rustet når kampen om framtidig arbeidskraft hardner til, fordi vi faktisk har noe å by folk som kommer langveisfra.