Man kan diskutere årsak og virkninger, og Fremskrittspartiet heller vel til den tesen at utviklingen i norsk økonomi i stor grad er influert av den globale utviklingen, dvs. at verken finansminister Halvorsen eller den forrige finansminister, Per-Kristian Foss, har, eller hadde, vesentlig innflytelse på de makroøkonomiske forholdene som har innvirkning på norsk økonomi. Interpellanten benytter begrepet «ansvarlig budsjettpolitikk» om den forrige regjeringens manglende vilje til å knytte statens uventede store inntekter opp mot nasjonens behov for investeringer og vedlikehold. De færreste vil vel mene at det er mer ansvarlig å spare penger til innkjøp av ny bil en gang i framtiden enn å foreta elementært og nødvendig vedlikehold av den bilen man har. Det er nettopp det som var sannheten med Bondevik-regjeringens finanspolitikk. Mens infrastrukturen innenfor samferdsel, helsevesen, justisvesen og Forsvaret forfalt, ble det avsatt uendelige summer slik at neste generasjon skal kunne ha alle forutsetninger for å bli rentenister, og derfor ha råd til å bygge alt fra bunnen av eller kjøpe alt på nytt. Dette er ikke ansvarlig økonomisk politikk, men derimot svært kortsiktig og uansvarlig økonomisk politikk. Man skulle da tro at Stoltenberg-regjeringen ville ønske å gjøre noe med disse manglene i infrastrukturen og derigjennom skape større økonomisk vekst. Men det er altså ikke det som skjer. Under mantraet «mer fellesskap» skal det sprøytes atskillige milliarder inn i offentlig forbruk i håp om at offentlige tjenester blir bedre. For å utrette dette skal ingen midler øremerkes, ingen strukturelle endringer eller omstillinger til tross for hva Halvorsen sa i sted, skal foretas i offentlig sektor – disse skal stoppes – og konkurransen i tjenestesektoren skal begrenses eller avsluttes. Det skal ene og alene sprøytes inn en masse penger i håp om at tjenestene i den andre enden blir bedre. Disse håpefulle tiltakene skal så finansieres gjennom økte skatter på 2004-nivå samt et stadig større årlig bruk av statens overskudd. En slik politikk vil føre til mindre produktivitet og derfor mindre offentlige inntekter, samtidig som flere mennesker vil få offentlige overføringer som hovedinntektskilde. En slik politikk vil sikkert kunne glede mange på kort sikt, men vil ikke være bærekraftig på lang sikt. Jeg vil få minne statsråden om at vi i dag har 1 million barn og unge, vi har 800 000 pensjonister, 330 000 uføretrygdede, 110 000 arbeidsløse og 800 000 offentlig ansatte – det er ca. 3 millioner mennesker. Vi har da altså 1,2 millioner mennesker som er i det som kalles verdiskapende virksomhet. Ja – det er forskjell mellom offentlig ansatte og ansatte i privat virksomhet, vi skal faktisk ha noe å leve av, vi skal ha noe å bruke på velferd, derfor må vi ha folk i privat sektor. Representanten Schjøtt-Pedersen kritiserte at det ble færre industriarbeidsplasser under den forrige regjeringen. Ja vel, vi skal se hvor mange industriarbeidsplasser denne regjeringen klarer å opprettholde og skape. Jeg tviler, og jeg tviler også på at Schjøtt-Pedersen tror at det blir særlig flere industriarbeidsplasser i Norge i de neste fire årene. Fremskrittspartiets alternativ er å ta det beste fra begge verdener. Helt umulig, vil alle si – men det er faktisk ikke umulig. Det er nemlig ikke slik sosialister later til å tro, at en krone mindre i skatt vil bety en krone mindre til velferd. Lavere skatter og avgifter kombinert med investeringer i infrastruktur vil gi forutsetninger for økt aktivitet og derigjennom økte inntekter. Kaken som skal fordeles til velferd, blir da større og kan bety bedre velferd for alle. Fremskrittspartiet tar også avstand fra en vilkårlig og ubrukelig handlingsregel, som for øvrig aldri er blitt fulgt. Det er altså en regel som alle mener er veldig bra, men som ingen følger. Vi vil ta hensyn til de økonomiske konjunkturene og bruke penger der norsk økonomi har ledig kapasitet. Videre vil vi investere i fremtiden ved å vedlikeholde og nyinvestere i infrastruktur som bedrer rammevilkårene for næringslivet, investere i utstyr som reduserer sykehuskøene, investere i kapasitet som reduserer fengselskøene, investere i utstyr som bidrar til å fakke forbryterne, samt investere i forsvarsmateriell som gjør det mulig å opprettholde et troverdig forsvar og våre forpliktelser i NATO. Dette er investeringer som om nødvendig kan foretas i utlandet, hvis man absolutt skulle ønske det, og som skaper minimalt press i norsk økonomi. Ofte er det jo slik at man har en tendens til å romantisere fortiden. Men rett skal være rett. Regjeringen Bondevik gjorde mye fornuftig på skatte- og avgiftssiden i sin regjeringstid. Interpellanten blir imidlertid litt historieløs når han faller for fristelsen til å beskrive Høyres regjeringstid som nær sagt fullkommen. Jeg minner om at Høyre led et sviende valgnederlag, og velgernes dom bør man ikke ignorere, men tvert imot ta lærdom av.