Jeg merker meg at det er en viss utålmodighet i komiteen etter å starte behandlingen av eierskapsmeldingen. Det kan være vel og bra, men jeg tror at jeg iallfall skal starte innlegget mitt med noe mer jordnært, nemlig landbrukspolitikken. Jeg er enig i det Lars Peder Brekk, komiteens leder, sa, at næringslivet står overfor en økende endringstakt. Det skjer iallfall ikke innenfor jordbrukssektoren. I 1990 var det nesten 100 000 bønder i Norge. I dag er det under 50 000. Jeg vet ikke om det går inn under saksopplysninger, men Fremskrittspartiet har altså ikke sittet i regjering i disse årene. Likevel har man fått redusert antall bønder med om lag 50 000. Samtidig produseres det mer. Landarealet som dyrkes, er det samme. Det betyr at landarealet som blir ledig når en bonde avvikler driften sin, enten blir leid ut eller kjøpt av andre. Det viser at markedet fungerer. Samtidig har altså overføringene til landbrukssektoren økt. I år er det vel ca. 12 milliarder kr bare i overføringer og 9 milliarder kr i tollvern. I samme tidsperiode har antall landbruksbyråkrater økt til ca. 10 000. Da kan man jo stille noen spørsmål om hvorfor utviklingen er slik. Hvis man regner litt på det, får hver bonde 223 000 kr over statsbudsjettet. Samtidig viser tall fra Norsk institutt for landbruksøkonomisk forskning at gjennomsnittsbonden i fjor tjente 173 300 kr. Gjennomsnittsbonden får altså 50 000 kr mer i støtte enn det han tjener. Det er jo rimelig interessante tall å leke seg litt med. Det betyr at det er behov for en kraftig gjennomgang av hele systemet. Jeg vil anta at politikere fra de andre partiene her i salen må stille seg noen spørsmål. Har vi for mange bønder i Norge? Hvis svaret er nei, må det bety at det er for lite i overføringer, og i så tilfelle: Hvor mange milliarder mer skal man overføre til landbrukssektoren? Eller: Er prisen til forbrukerne for lav? Vi bor altså i et land som har de høyeste overføringene til landbrukssektoren, og vi har de høyeste prisene. Jeg tror ethvert kommunistregime ville ha vært grønne av misunnelse over den politikken som man fører når det gjelder landbruk. Jeg tror det er behov for en ny politikk. Samtidig vil jeg bare minne om at de rød-grønne politikerne for drøyt et år siden gikk i fakkeltog og brukte store ord og engasjerte seg voldsomt da Union fabrikker var i ferd med å bli lagt ned. Det gjaldt 300 arbeidsplasser. Dagens landbrukspolitikk tilsvarer ti ganger mer enn Union. Cirka 3 000 årsverk blir årlig nedlagt innenfor landbrukssektoren. Da stiller jeg meg spørsmålet: Hvor er Gerd-Liv Valla? Hvor er Stoltenberg? Hvor er Kristin Halvorsen? Når det gjaldt Union, gikk de i tog, men når det gjelder norsk landbrukspolitikk, er de fraværende. De sitter helt stille og rolig og ser på at tusenvis av arbeidsplasser forsvinner. Det norsk landbruk trenger, er en ny politikk, en politikk som tar dem som vil drive, på alvor, ikke en politikk som bare er tuftet på å gi dem størst mulig overføringer. Ser man på matproduksjonen på land og til sjøs, er norsk fiskerinæring en subsidiefri næring. Den har vært gjennom en kjempetøff hestekur. Næringen har vært subsidiert tidligere, men man har gjennomført en hestekur som har vært helt nødvendig, rett og slett for å få ned overkapasiteten, både overkapasiteten på havet og overkapasiteten på land. Det går rimelig bra med norsk fiskerinæring, spesielt hvis man ser på eksporttallene. Men samtidig er det slik at næringen sliter fremdeles, og enkelte fartøygrupper sliter med marginal lønnsomhet. Det er en næring som er ekstremt konkurranseutsatt. Det er en næring som møter handelshindringer, fra EU, fra USA og fra Russland, i form av tollsatser. Det er også en næring som har et stort problem med illegalt fiske. Det rammer fiskebåter, det rammer landanlegg, og det rammer også kystsamfunn. Jeg er spent på de to siste sakene vi i så måte skal behandle i denne sal, om det virkelig er noen partier som har tenkt å stemme mot Fremskrittspartiets forslag. Det er store verdier som står på spill. Det er ca. 1,5 milliarder kr i førstehåndsverdier. Hvis man sammenligner fiskerinæringen med andre næringer, får petroleumsnæringen skattestimuleringer for å sette i gang utbyggingsprosjekt. Snøhvit er et godt eksempel. Når man tar et aktivt grep for næringspolitikken, ser man hva man virkelig kan få ut av den. Når det gjelder Snøhvit, er det der inngått kontrakter for om lag 22 milliarder kr med norske bedrifter. Av dette har ca. 6 milliarder gått til småbedrifter. Det viser at hvis man virkelig vil, kan man fra denne sal gjøre store grep for næringslivet. Jeg vil bare minne om at da vi behandlet Snøhvit-utbyggingen, gikk SV og store deler av Arbeiderpartiet imot den. Ser man på skipsfartsnæringen, har man nettolønn, kraftkrevende industri har kraftavtaler, og landbruket har 21 milliarder kr i subsidier. Fiskerinæringen blir møtt med krav, avgifter, reguleringer, innskjerpelser, leveringsplikt og distriktskvoter – som egentlig ingen vil ha. Jeg skal ikke bruke ordet meningsløst om dette, for det skal man ikke gjøre fra denne talerstol, men det er iallfall for meg totalt ubegripelig at man kan innføre en sånn ordning og stå fastlåst på det. Så har man selvfølgelig også NOx-avgiften, som har blitt møtt med en massiv protest fra næringen. Jeg skal ikke bruke så mye tid på NOx-avgiften, men jeg vil bare vise til at når det gjelder det som flyter – som i fiskerinæringen – innfører man en avgift. Kjører man bil – altså på land – gjør man det stikk motsatte, man premierer biler som slipper ut NOx. Det viser at man i tillegg til alt det andre har en håpløs miljøpolitikk på dette området. Problemet er at Regjeringen styrer etter eventyrdokumentet Soria Moria-erklæringen. For norsk fiskerinæring er Soria Moria-erklæringen et mareritt. Jeg håper at det etter 2009 skal være mulig å vekke næringen opp fra det marerittet den er inne i. Jeg skal si litt om noen av de forslagene som Fremskrittspartiet har i innstillingen. Det ene forslaget gjelder full nettolønnsordning for Hurtigruta. Jeg vil bare minne om at vi hadde det samme forslaget i fjor. Da argumenterte både statsråden og de rød-grønne partiene her i salen med at det ikke var mulig å innføre nettolønnsordning for Hurtigruta. Ett år senere er altså det mulig. Da forventer jeg faktisk at både næringsministeren og de rød-grønne nå kan forklare hva som har endret seg i løpet av det siste året. Vi sendte en rekke brev for å avklare dette, om det var noe som var til hinder for å innføre det, og vi har fått en del svar tilbake. Så det blir interessant å se hva som blir argumentasjonen der. Vi er klar over at innføring av nettolønnsordningen også medfører en del konkurransevridning i forhold til andre næringer, bl.a. fiskerinæringen. Derfor vil jeg vise til at vi i forbindelse med behandlingen av budsjettet foreslo å øke fiskerfradraget fra 80 000 kr til 150 000 kr – etter et innspill fra Norges Fiskarlag. Vi registrerer dessverre at de andre partiene denne gangen ikke ønsker å støtte forslaget vårt. Men i og med at man har snudd når det gjelder innføring av nettolønn for Hurtigruta, har vi jo lov å håpe på at man kan komme Fremskrittspartiet i møte også når det gjelder det forslaget. Vi regner med at de andre partiene kommer til å ta det opp i forbindelse med revidert statsbudsjett. Til slutt vil jeg ta opp Fremskrittspartiets forslag i innstillingen, der vi står alene, og der vi står sammen med andre partier.