Debatter om hvorvidt det finner sted en debatt, er sjelden de mest givende debatter. Men forslagets art og begrunnelse gjør det nødvendig, fordi hele forslaget jo bygger på den forutsetning at det ikke er en kvalifisert utenrikspolitisk debatt i Stortinget, og derfor må man ta et slikt initiativ. Jeg bad om ordet bare for å replisere til representanten Haga. Grunnen til at jeg gjorde det, var at hun selv i sitt innlegg beklaget at det ikke var debatt om viktige utenrikspolitiske veivalg. Da synes jeg det var nærliggende å minne om at vi hadde en slik debatt for meget kort tid siden i Stortinget, og det til og med om et veivalg som hennes eget parti prioriterer høyere enn noe annet, hvis jeg har forstått det riktig, altså kampen mot et forpliktende norsk samarbeid med EU i sikkerhets- og utenrikspolitiske spørsmål. Da tillot jeg meg å antyde at forklaringen på at hun savner en debatt om veivalg, simpelthen kan ha vært at hun ikke fant anledning til å være til stede. Det blir desto mer påfallende, siden hun som partileder skrev i landets største avis umiddelbart før den debatten fant sted i Stortinget, at flertallet av partier i denne sal opptrer grunnlovsstridig – det er en ganske sterk beskyldning – ved å foreta det utenrikspolitiske veivalg det her dreier seg om. Blant de partier som ble beskyldt for dette, er det partiet hun selv har annonsert at hun ønsker å samarbeide med i regjering, og det gjør det jo enda mer oppsiktsvekkende. Vanligvis forutsettes det at dersom folkevalgte opptrer grunnlovsstridig, bør det gjøres til gjenstand for riksrettstiltale. I hvert fall er det vel vanlig å forutsette at den som vurderer det slik at andre opptrer grunnlovsstridig, finner grunn til å begrunne hvorfor. Det var det jeg påpekte, at det blir ganske påfallende når man ikke finner grunn til å begrunne det, ikke finner grunn til å delta i det hele tatt i debatten om det veivalget, og så etterpå etterlyser debatt om veivalg.