Internasjonalt samarbeid er og kan være en utfordring i forhold til et lovverk som dekker det man har behov for nasjonalt, men også i forhold til internasjonale føringer for å kunne legge grunnlag for å få det til å fungere, slik sett. Denne saken, som handler om europeiske selskaper, er en naturlig følge av at EØS-avtalen gjør et geografisk område til en økonomisk enhet. Akkurat som en ser Norge som en enhet der en kan flytte sine bedrifters hovedkontorer, medfører den nye selskapsformen det samme innenfor EØS-området. Man kan jo spørre seg om en trenger en selskapsform for å kunne flytte hovedkontoret. Det vil ikke være utenkelig at alle selskaper får denne muligheten i framtiden, uavhengig av selskapsform. I dagens regime må en altså overføre selskaper for så å flytte midlene utenlands og deretter etablere det på nytt igjen. En annen mulighet er å etablere et selskap for å kjøpe opp det norske selskapet. Uansett er det mye formalia og kreativitet som benyttes. De skattemessige forhold løses gjennom utenlandske datterselskap og eventuell fusjon av selskapene. Da blir datterselskapet et selvstendig selskap med hovedkontor i utlandet. Norge gir mulighet til å stoppe bedrifter som vil flytte ut, begrunnet i offentlige hensyn, men det er viktig å påpeke at dette kun er hensyn som vil bli anerkjent også internt i EU av EU-domstolen. Det framkommer klart at det skal mye til for at en flytting skal ha direkte betydning for krav som betalingssystem, funksjon o.l. En kan vanskelig se at flytting av et enkelt selskap vil kunne medføre at vilkårene oppfylles. På denne bakgrunn må unntaket kun anses for å være en sikkerhetsventil dersom større grupper av selskaper vil flytte ut samtidig og dette følgelig skaper et særskilt svekket finansmarked generelt. På bakgrunn av at unntaket neppe kommer til anvendelse på enkeltbedrifters flytting alene, anser flertallet – Høyre, Kristelig Folkeparti og Fremskrittspartiet – at det ikke er noe behov for at enhver flytting skal godkjennes av staten. De samme partiene mener at dette kun vil føre til en unødig byråkratisering, og mener videre at dersom man kommer i nærheten av at unntakskravet vil bli oppfylt, er det utenkelig at dette vil kunne skje uten at en fra statlig hold får kunnskap om det. Det er først i de tilfellene der unntaket kan få praktiske konsekvenser, at det er behov for å kunne handle fra statens side. Mindretallet – Arbeiderpartiet og SV – mener at alle flyttinger skal godkjennes. Det gir den trygghet at selskapene ikke kan flytte uten å informere. Men at flytting skal kunne gå igjennom generalforsamling o.l. uten at noen får vite om det, er vel i utgangspunktet kun en teoretisk øvelse. Når det gjelder spørsmålet om hvorvidt det skal være et organ i selskapet der det kreves enstemmighet for omdanning fra ASA til ES, finner en dette unødvendig. En omdanning krever 2/3 flertall på generalforsamling, på samme måte som flytting av hovedkontor. Reglene for innkalling til generalforsamling samt kvalifisert flertall sikrer den nødvendige saksforberedelsen og gir sikkerhet for den endelige beslutningen. På bakgrunn av dette anbefales flertallsinnstillingen.