Jeg er ganske overrasket over debatten så langt, når regjeringspartiene så totalt velger å avvise at det har skjedd en utvikling i løpet av disse to årene siden forliket ble inngått og frem til i dag. Man velger på mange måter å stikke hodet i sanden og heller fremme påstander om at Høyre og Kristelig Folkeparti har forlatt det forliket man selv var med på. Det er selvfølgelig ikke riktig. Men det er i hvert fall et elegant forsøk på å vende blikket bort fra det debatten i det store og hele dreier seg om. Bare som en kuriositet kan jeg nevne at Heidi Sørensen på sitt vis avviser alt av både det som er skrevet som merknader, og det som folk som bor i grenseområdene, opplever til hverdags – og bare galant slår fast at grenseflokkene overhodet ikke har økt, og at grenseflokkene som sådanne er innenfor nasjonal forvaltning – og sier at alt dette ikke er riktig. Så registrerer jeg på den annen side at Arbeiderpartiets representant slår fast at det kan ikke benektes at bestanden av ulv i Sverige har økt. Det er jo det som er hele poenget i denne saken. Vi må politisk være i stand til, når situasjonen tilsier det, å anvende i hvert fall noen av de fjellvettreglene som må anvendes. Hvis utviklingen er slik som påstandene tilsier, som man også kan belegge ut fra undersøkelser som er foretatt, må man være i stand til – i hvert fall når man har to års erfaring – å navigere i retning av den utviklingen som har funnet sted. Man må ikke fullstendig ta hørselsklokkene på seg i forhold til dem som lever i disse områdene, og som man skulle ha et nært og godt forhold til. Man skulle også ivareta interessene til folk som bor i disse områdene, som skal leve der og utøve næringsutvikling. Det må gå an å ha to tanker i hodet samtidig i denne saken. Vi skal selvfølgelig ivareta grenseflokkene og rovviltets interesser på en betryggende måte, men vi har også et ansvar overfor dem som skal bo og leve i de områdene som bestanden i første rekke befinner seg i. Når den sentrale påstanden som legges på bordet nesten daglig fra disse områdene, er at det i Norge over året er flere ulver som ikke er en del av det norske bestandsmålet, enn de som er en del av dette bestandsmålet, da svekkes jo totalt sett målsettingen. Dette er vi nødt til å ta på alvor. De forslagene som Høyre og Kristelig Folkeparti fremmer, har jeg tatt som en ren selvfølge skulle bli adoptert av resten av Stortinget. Det blir jo nesten komisk, hvis man tar seg bryderiet å lese debatten fra to år tilbake og en del uttalelser fra valgkampen i fjor, å se hvordan et av regjeringspartiene nå fullstendig har vendt ryggen til den befolkningen man på mange måter liksom vant de fleste valgslag for, for i større grad å ivareta befolkningens interesser enn ulvens interesser. Jeg håper at folk legger merke til det. Når en i fjor f.eks. så en av senterpartileder Åslaug Hagas uttalelser, om at saken om ulvens videre skjebne i Norge er så viktig for Senterpartiet at det ville bli et vanskelig spørsmål ved eventuelle regjeringsforhandlinger, må det jo være betimelig, når Senterpartiet i dag velger å stemme mot våre forslag, som er så forsiktige i sin form og i sin anmodning til Regjeringen om å ta en gjennomgang, å si at folk som bor i grensestrøkene, jo må føle at Senterpartiet totalt svikter deres interesser. Man har glemt sine egne sidevis med uttalelser, og man har glemt befolkningen som bor i disse områdene. Et av de viktigste områdene i forliket var nemlig at man skulle utvide arealet for dem som ble kraftigst belastet. Erfaringen i dag, etter to år, er jo at man ikke har lyktes med dette. Vi ser at det er et relativt begrenset geografisk område i Hedmark, rundt Elverum, som har fått den kraftigste belastningen. Det var ikke meningen. Derfor må jo mitt råd til regjeringspartiene være – og det er grunn til å anvende fjellvettreglene – at man i herrens navn gjennomfører det man selv har sagt. På denne bakgrunn tar jeg opp forslagene nr. 2 og 3 som er referert i innstillingen.