Mange her har pekt på den stillingen som enslige har. Jeg slutter meg til det som er sagt, og skal ikke bruke tid på å gå inn på det. Jeg synes interpellanten beskrev de ensliges situasjon på en meget god måte. Men det er også klart at det er en ikke ensartet gruppe, og jeg tror nok at de vi egentlig her snakker om, er de blant de enslige som tilhører de lave inntektsgruppene. Sånn sett er jeg enig med representanten Gjul i at dette også dreier seg om alminnelig velferdspolitikk, det dreier seg om å finne ordninger som gjør at vi målrettet treffer dem som trenger det mest. Der vil jeg nok si at den tilnærmingen som Bondevik-regjeringen hadde gjennom sin fattigdomspolitikk, nettopp var preget av det, med fine ordninger som målrettet traff dem som faktisk trengte det aller, aller mest. Ellers er det vel heller ikke noen tvil om at veldig mye av det vi snakker om, i virkeligheten ikke dreier seg så mye om statlige tiltak og virkemidler. Jeg tror at for veldig mange enslige er det de kommunale forholdene som føles mest på kroppen. Det dreier seg om eiendomsskatten, det dreier seg om kommunale avgifter av så mange slag, og av stadig flere slag. Når representanten Gjul peker på at hvis man har en generelt god kommuneøkonomi, så ligger det an til at man skulle få lavere utgiftspress i kommunene, tror jeg nok jeg vil minne om at Arbeiderpartiet også lokalt i de aller, aller fleste tilfeller nettopp er pådrivere for et høyt avgiftsnivå, og ikke minst et høyt nivå på eiendomsskatten. Det har vi i disse dager svært mange eksempler på. Når man da ser på den skattepolitikken som man gjennom år har hatt i forhold til bolig – der man tidligere også hadde fordelsbeskatningen av bolig, man har formuesskatten, og man har den kommunale eiendomsskatten, altså en tretakket klo som går på bolig – ja, så rammer jo det nettopp denne gruppen. Sånn sett burde Arbeiderpartiet se på hvordan det partiet helhetlig sett nærmer seg forholdet til det å eie en bolig. Det må da virkelig være slik at vi skal ha en politikk som gjør at også enslige skal ha utsikt til å kunne eie den boligen de lever i. Det ble helt riktig pekt på den utfordringen som mange kvinnelige enslige har hatt tidligere, og jeg er enig med den som uttalte at det er et stort fremskritt at også kvinner lettere kan velge å være enslige. Men jeg vil nok da også peke på at vi har fått en fremvoksende gruppe av enslige menn med forsørgerbyrde, som også er en ganske utsatt gruppe. Jeg er sikker på at de fleste av oss jevnlig mottar henvendelser fra både enkeltpersoner og organisasjoner innenfor den gruppen som beskriver, synes jeg, ganske alvorlige familiesituasjoner, selvfølgelig først og fremst for den ene personen det konkret angår, men jeg tror også det er en side som har ganske viktige sosiale perspektiver i forhold til de familiene de forholder seg til – til barn, til tidligere ektefeller. Ikke minst i forhold til det som denne gruppen kan tilby sine barn når det gjelder gode samvær, er de levevilkårene de har, svært viktige å ivareta. Det er ikke like enkelt å utøve en stor grad av omsorg hvis man bor på en trang hybel, som det hadde vært hvis man faktisk hadde litt plass å ha barna på. Høyre vil etterspørre en bred tilnærming i måten statsråden har tenkt å komme tilbake til Stortinget på. Vi stiller oss litt undrende til at man så langt ikke signaliserer en stortingsmelding. Uansett – det er viktig å få en god generell diskusjon, for dette dreier seg ikke bare om hva vi gjør i denne sal, dette dreier seg også om den diskusjonen som skal foregå rundt i kommunene og i så mange andre fora. Da er debatten i seg selv, belysningen av saken i seg selv, svært viktig.