Utenriksministeren sa i sin redegjørelse at EU-samarbeidet spiller en betydelig rolle for fred, sikkerhet og demokrati i Europa. I debatten er det ingen som har bestridt dette. Det er gledelig, for i debatten om EU-samarbeidet utenfor denne sal er det ganske andre synspunkter som forfektes. Så pekte utenriksministeren videre på at den nye traktaten, når den trer i kraft, vil fortsterke de utfordringene vi i Norge har for å ivareta våre interesser i EØS-avtalen. Ikke bare er det blitt flere land som har valgt EU som sin samarbeidsarena, men beslutningene vil i større grad flyttes til EU-parlamentet og rådet. Samtidig som EU-samarbeidet altså i stadig sterkere grad påvirker oss, svekkes våre muligheter til å påvirke de beslutningene vi berøres av. Et viktig eksempel som utenriksministeren viste til, er dynamikken i utviklingen av samarbeidet når det gjelder utenriks- og sikkerhetspolitikk. Hvis den transatlantiske dialogen i sterkere grad finner sted mellom EU og USA, vil det, som utenriksministeren sa, stille oss overfor betydelige utfordringer. Vi kan risikere å bli sittende på gangen, også når rammene for vår utenrikspolitikk utformes, NATO-medlemskapet til tross. Hva gjør vi med det? Det spørsmålet gikk ikke utenriksministeren inn på. Men det er jo et kjernespørsmål som vi ikke kan la ligge, og det vil bli, som statsministeren sa, et nytt moment i vår vurdering av vår tilknytning til EU-samarbeidet. Det blir et veldig viktig moment ved siden av spørsmålet om vi skal ha stemmerett i det samarbeidet som påvirker oss på så mange områder. Representanten Kristin Halvorsen mener at vi isteden bør se på de mulighetene vi har utenfor EU. Hun skal få en begeistret tilslutning til det fra meg, i Gro Harlem Brundtlands ånd. Det som har skjedd siden 1994, er jo at hver gang EU har utvidet sitt samarbeid, har vi bedt om å få være med, og vi har fått det, unntatt når det gjelder utenriks- og sikkerhetspolitikken. En av de mulighetene Kristin Halvorsen pekte på, er å satse på bilaterale sikkerhetsavtaler med land vi har felles interesse med, f.eks. våre nordiske naboland og/eller Tyskland. Det spennende er jo om disse landene som har valgt EU som rammen for sitt europeiske samarbeid, vil ha og ønsker en slik bilateral avtale med oss. Det er imidlertid gledelig at Kristin Halvorsen åpenbart mener at f.eks. Sverige og Finland, til tross for sitt EU-medlemskap, kan inngå en sikkerhetspolitisk avtale med Norge. Der vil altså EU ikke være til hinder for en slik handlefrihet for disse landene. Men i så fall er det vanskelig å forstå at Kristin Halvorsen samtidig kan mene at et EU-medlemskap vil begrense våre muligheter til å være en fredsmeklernasjon. Det var for øvrig interessant å merke seg at Kristin Halvorsen nå erkjente at NATO har hatt en historisk rolle å spille, i hvert fall fram til Berlin-murens fall. Når det gjelder våre muligheter for å ivareta våre interesser i EU-samarbeidet, har den britiske EU-parlamentarikeren Diana Wallis nylig tatt til orde for at parlamentarikere fra EØS-landene bør få mulighet til å ta del i EU-parlamentets komitedebatter i saker som berører hele EØS-området, selv om vi ikke kan få noen formell rolle i lovgivningen. Det er et innspill som vi bør gripe. Det vil styrke forbindelsen til det EU-organet som får større innflytelse i EUs beslutningsprosess når den nye traktaten trer i kraft. Hvis vi i større grad skal kunne påvirke beslutningene i EU, må vi også komme tidligere inn i prosessen i EU-systemet. Det vil også gi oss bredere tilknytning mellom Stortingets fagkomiteer og EU-parlamentet. En økende andel av de lover Stortinget vedtar, har sitt opphav i EU-samarbeidet. Da bør vi ha større og tidligere oppmerksomhet mot lovgivningsprosessen i EU – tidligere oppmerksomhet fordi det kan øke vår mulighet til å påvirke før beslutningene er tatt, og større oppmerksomhet, slik at vi i den politiske debatten og i samfunnsdebatten generelt her hjemme kan få fram sammenhengene mellom det forpliktende samarbeidet vi gjennom EØS påvirkes direkte av, og de muligheter og begrensninger det gir i nasjonal politikk. Det ville bli en ny særordning. Jeg er enig med utenrikskomiteens leder i at alle særordningene kan gjøre oss til en sær nasjon. Men alternativet er å være en nasjon uten særlig innflytelse over egne interesser, og det er enda verre. Derfor burde vi også vurdere å gi stortingsrepresentantene en større mulighet til å følge arbeidet i EU over noe tid, f.eks. ved å hospitere ved EU-delegasjonen, slik vi gjør det i FN ved FN-delegasjonen.