Kampen mot tvangsekteskap er viktig for alle de menneskene det gjelder, men også i forhold til synet på menneskeverdet i samfunnet. Jeg tror at også kampen for kjærlighetsekteskap er heroisk. Sjøl om representanten fra Høyre så det i et litt større perspektiv, og sjøl om han har kommet bedre ut med hensyn til det enn det representanten fra Venstre har, vil jeg fortsatt kjempe for det. Å kjempe for det å kunne dele livet sitt med den man har aller mest lyst til å dele det med, er en kamp som også går langt inn i vår kultur. Det gjelder f.eks. kampen som homofile i dag fører, for å kunne leve et normalt liv i det parforholdet de har mest lyst til å leve i. Vi ser også at det å bryte ut av ulike sosiale lag heller ikke forekommer så hyppig i vår kultur, slik en fast tro på kjærlighetsekteskapet burde ha ført til. Jeg vil advare mot at man i iveren etter å hindre tvangsekteskap blir så kreativ når det gjelder politiske virkemidler at man hindrer kjærligheten for mange – at man setter inn virkemidler som gjør at mange ikke får lov til å dele livet med den de har lyst til å dele det med. Det beste virkemiddelet er å skape trygge unge, unge som er trygge når det gjelder egne valg, og som også er i stand til å stå for dem. Det er det beste virkemiddelet vi noensinne kan ha, sjøl om det er naivt å tro at ekteskap ikke er en handelsvare – for å få opphold i et land som Norge, som kan tilby den velferden vi har. Ekteskap mellom fetter og kusine, derimot, er nok ganske mye vanligere i en rekke andre land. Det er også ganske mye vanligere i en del norskættede miljøer enn det som har vært hovedtradisjonen i den norske kulturen. Det er viktig at Regjeringa også ser på dette når man skal finne virkemidler her. Jeg forventer stor kreativitet når det gjelder å komme med forslag. Bondevik II-regjeringa la fram en handlingsplan med en rekke forslag, som nå følges opp, bl.a. i Odelstinget senere i dag. Det var under daværende justisminister Dørum at vi første gang direkte reddet en jente ut av et fly på vei ut av landet – på grunn av krisetelefonene som var blitt opprettet, og på grunn av det apparatet som nå er blitt opprettet for å hjelpe de jentene det stort sett er snakk om, de som ønsker å komme ut av dette. Jeg var for fem år siden på en studietur i England med dette som tema. Der har man gode «rescue team» som man kan påkalle, og som henter jenter hvis man varsler at man tror de kan bli utsatt for tvangsekteskap. Man hentet allerede da også en god del gutter som – stort sett – var blitt presset inn i tvangsekteskap for ikke annet enn det at de egentlig hadde en homofil legning. Den tvangen fra familien som vanligvis ble utøvd overfor jenter, ble også utøvd mot disse guttene. Dette ønsker jeg at Regjeringa skal rette oppmerksomheten mot i kampen mot tvangsekteskap. For øvrig tror jeg at representanten Molvær Grimstad var veldig nær hovedkjernen i dette: familiens rolle. I Norge, som i realiteten har hatt kjernefamilier de siste tusen årene, har foreldrene sjøl i gamle gårdsstrukturer hatt egen kårende, egen ku og egen økonomi. Man skal ikke reise så veldig langt utenfor vårt land før man finner familiestrukturer som er helt annerledes. I forhold til Norge, der det tradisjonelt har vært det bygdemiljøet man har vokst opp i, som har vært ens sikkerhet, er det klart at i strukturer der det er familien som er ens sikkerhet, er familiens makt over en ganske mye sterkere. Å skape trygge ungdommer som er i stand til å stå for egne valg, og som skjønner hvilken frihet den kulturen de vokser opp i, faktisk gir dem, tror jeg – når alt kommer til alt – er det beste virkemiddelet. Derfor er det ganske lett å forstå at dette ikke er noe man bekjemper med enkle forbud eller enkle regler. Dette er langsiktig holdningsarbeid og langsiktig integreringsarbeid, der skolen og alle andre voksne som er med og hjelper disse jentene og guttene til å ta egne valg, er hovedbasen i det.