I Stortinget er det særlig ett fenomen jeg har festet meg ved, nemlig de øvrige partienes evne til å stemme mot noe de sier de er for, og for noe de sier de er mot. På kun få måneder har vi hatt mange eksempler. Fremskrittspartiet foreslo en tilleggsbevilgning på 1 000 kr til sosialhjelpsmottagere i julen. Flere partier uttrykte sympati for forslaget, men at de likevel ville stemme imot. Fremskrittspartiet gikk imot å endre navnet på Statens petroleumsfond til Statens pensjonsfond – Utland, når fondet ikke skulle ha noe med pensjoner å gjøre. Flere partier delte vår skepsis, men stemte allikevel for. Fremskrittspartiet foreslo å kutte kontakten og pengestøtten til terroristorganisasjonen Hamas inntil de la ned våpnene og aksepterte Israels rett til å eksistere. Representanter fra flere partier delte Fremskrittspartiets syn, men stemte allikevel mot vårt forslag. Fremskrittspartiet gikk mot økning av matmomsen. Flere partier delte vårt syn, men stemte allikevel for en økning i matmomsen. Fremskrittspartiet foreslo å øke avskrivningssatsene for maskinparken i næringslivet. Flere partier sa de delte vårt syn, men stemte allikevel imot. Slik kunne jeg ha fortsatt. I dag behandler vi en tilsvarende sak. Fremskrittspartiet foreslår å revidere retningslinjene for Statens pensjonsfond – Utland, rett og slett fordi de urettmessig rammer noen av verdens ledende teknologibedrifter hos våre nærmeste allierte, bedrifter som driver seriøst, i tett samarbeid med sine myndigheter, og som samtidig er blant norske teknologibedrifters fremste samarbeidspartnere. Ikke nok med det, gjeldende bedrifter er også hovedleverandør av materiell til det norske forsvaret, og bidrar til å trygge forsvaret av Norge og til å beskytte norske soldater på utenlandsoppdrag. La det være helt klart: Fremskrittspartiet er tilhenger av å ha etiske retningslinjer for Statens pensjonsfond, noe som også kommer tydelig fram av forslaget som behandles her i dag. Vi ønsker ikke at Pensjonsfondet skal bidra til uetiske handlinger eller unnlatelser, som f.eks. krenkelser av grunnleggende humanitære prinsipper, grove krenkelser av menneskerettighetene, grov korrupsjon eller alvorlige miljøødeleggelser. Det vi debatterer her i dag, er imidlertid hvorvidt våpenproduksjon som foregår innenfor rammen av internasjonale avtaler, skal vurderes som brudd på grunnleggende humanitære prinsipper, og mer konkret hvorvidt begrepet «normal anvendelse» i det hele tatt er relevant når man snakker om atomvåpen. I internasjonal sikkerhetspolitikk er det allmenn aksept for at atomvåpen er «weapons of last resort», og at ingen militær doktrine åpner for «normal anvendelse» av slike våpen. At Norge under den kalde krigen opprettholdt sin sikkerhet gjennom NATOs atomparaply og konseptet gjensidig utslettelse, setter jo også Norges etiske motstand mot slike våpen i dag i et underlig lys. Videre bør det legges til at ingen av dagens produsenter av atomvåpen gjør dette som et ledd i en vedtatt forretningsstrategi, men at slik produksjon pålegges de involverte bedrifter av landets styresmakter – dette fordi besittelse av slike våpen inngår i de respektive landenes forsvarsstrategi. Så ved å stemple bedrifter som Lockheed Martin, Northrop Grumman, Thales eller British Aerospace som uetiske, setter man i realiteten det samme uetiske stempelet på myndighetene i USA, Frankrike og Storbritannia. Men det er kanskje noe av intensjonen med tolkningen av retningslinjene? La oss se litt på sakens kjerne. Ovennevnte bedrifter og andre produserer angivelig komponenter eller delsystemer for å opprettholde våre alliertes muligheter til å produsere og vedlikeholde atomvåpen. Dette er oppdrag som de nevnte bedrifter har fått fra sine respektive myndigheter, og som sikrer at atomvåpenbalansen opprettholdes i tråd med ikke-spredningsavtalen for atomvåpenteknologi. Vedtaket som flertallet fatter her i dag, sier klart at Norge ikke ønsker å bidra til denne prosessen, og at våre oljepenger ikke skal tilsmusses av slik produksjon. Sagt på en annen måte: Norge føler ikke noe ansvar for at denne teknologien skal gjøres så god og sikker som overhodet mulig. Vi kan prise oss lykkelig over at Norges finansielle betydning er minimal i disse spørsmålene, og at våre allierte har militære doktriner hvor den internasjonale sikkerhetsbalansen ikke gjøres avhengig av et lite lands forvirrede og snevre etikkforståelse. Men Norges holdning går selvfølgelig ikke upåaktet hen i London, Paris eller Washington – eller i NATO-hovedkvarteret i Brussel, for den saks skyld. Spørsmålet som stilles der, er selvfølgelig hvorvidt Norges alenegang i disse spørsmålene er et signal om mindre lojalitet og samhold, eller om det kun er et utslag av sedvanlig dobbeltmoral og dobbeltkommunikasjon. Det er jo bemerkelsesverdig at Norge gjennom hele den kalde krigen lojalt sluttet opp om NATOs atomvåpendoktrine, noe som de aller fleste historikere og militære analytikere mener bidrog til kommunismens fall, men at Norges myndigheter i dag definerer produsentene av de samme atomvåpnene som uetiske. Det er faktisk ikke slik, som saksordfører antydet, at det ikke vil bli særlig mange flere bedrifter som vil bli rammet, nettopp fordi det innenfor forsvarsindustrien er krysseierskap, det er en rekke underleverandører, og det er flere hundre bedrifter som bidrar på en eller annen måte til atomvåpenproduksjon. Det er helt åpenbart innenfor alle deler av forsvarsindustrien. Når det hevdes fra Finansdepartementet og saksordfører at det ikke vil bli særlig flere, er det fordi man ikke er villig til å lete eller ikke ønsker å lete. Man kan finne langt flere bedrifter som bidrar til dette, men jeg håper man slutter å lete, og at man nøyer seg med de 16 som foreløpig er tatt ut. Så tilbake til utgangspunktet. Også i forkant av Stortingets behandling av denne saken har Fremskrittspartiet mottatt signaler om at representanter og andre partier deler vårt syn. Allikevel går partiene i tur og orden opp på talerstolen – jeg vet ikke om det kommer flere i dag – og er mot forslaget, og taler imot å foreta den høyst nødvendige revideringen. Mot et slikt bakteppe er det ikke til å forundres over at politikerforakten i samfunnet øker, at svært mange føler at politisk engasjement er fåfengt, og at de uansett ikke blir hørt i den politiske prosessen. Fremskrittspartiet vil imidlertid fortsette å tale nettopp deres sak. Jeg tar med dette opp Fremskrittspartiets forslag, slik det framkommer i innstillingen.