Jeg konstaterer at representanten, som da representerer Arbeiderpartiet, velger ikke å snakke om skole. Det er jeg selvfølgelig ikke forbauset over, for etter den selvkritikken som representanten Huitfeldt tok på vegne av arbeiderpartiinnsatsen i skolen, skjønner jeg at det er det man velger ikke å gjøre. Jeg vil gjerne si det slik at jeg er glad for Arbeiderpartiets nye signaler, og jeg håper at praktisk politikk følger med på den veien. Så er det slik at hvis representanten vil ha et godt Venstre-svar på det – jeg skal ikke drive repetisjonsøvelse her – er det bare å lese den stenografiske utskriften av representanten Sponheims svar på tilsvarende spørsmål tidligere i dag. Når det gjelder innvandringspolitikken, bekrefter jeg at Venstre har en annen innvandringspolitikk enn Fremskrittspartiet. Det må da være åpenbart for alle som følger med i politikk. Men – så er det også slik at representanten jo representerer en regjering som skulle gi oss en vidunderlig oversiktlig situasjon. Kaoset skulle nærmest forstumme. Harmonien skulle inntreffe i fedrelandet, og alt skulle bli vakkert og forutsigbart. Sammenliknet med den mindretallsregjeringen jeg satt i – og det var ingen spøk å forhandle seg fram til den, men vi sleit oss fram til et samliv som var ærlig fundert – må jeg si at sett opp mot Arbeiderpartiets kaosekteskap med Senterpartiet og SV skjønner jeg at representanten velger å spørre meg om det. Men jeg vil anbefale gjerne en nærstudie av hvordan Høyre, Venstre og Kristelig Folkeparti kom ut av det med hverandre. Jeg tror det er etterlevelsesverdig for partiene Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV, og jeg deler gjerne erfaringene.