Det har vært interessant å følge denne debatten, ikke minst med bakgrunn i min tid som ansvarlig for den norske helsetjenesten. Jeg synes debatten på mange måter er preget av at vi har løsningen, men hva er problemet? Fra NOKUTs side er løsningen åpenbart et høyere akademisk nivå, flere akademiske grader, flere doktoravhandlinger osv. Men hva er problemet? Hvis man skal få svar på det spørsmålet, bør man etter mitt syn gå ut til dem som er nærmest pasientene, til dem som har ansvaret for helsetjenesten her i landet, pleie- og omsorgstjenesten, og spørre hva det er de trenger når det gjelder sykepleierfaglig kompetanse. Da må jeg si, med min nærkontakt med den tjenesten gjennom mange år, at jeg fortsatt har til gode å høre ropet etter flere doktorgrader. Jeg har fortsatt til gode å høre en voldsom etterlysning etter kompetanse i vitenskapelig metode og statistikk. Sykepleieryrket er et rent praktisk yrke. Det betyr ikke at det ikke skal være akademisk forankret, at det ikke skal ha et teoretisk fundament. Men det betyr at det som har skjedd gjennom de senere årene, er at sykehusene i stigende grad har måttet stille krav om tilleggsutdanning, om praksis og tilpasning på arbeidsstedet til de kandidatene som kommer ut fra sykepleierskolene, fordi de rett og slett har en for teoretisk bakgrunn og ikke kan gå rett inn i tjeneste. Jeg nøler ikke med å påstå at dette har sammenheng med en årelang profesjonskamp, som av mange grunner har vært viktig, som har hatt stor betydning for yrkets status på mange områder, men som har hatt den tvilsomme dobbelteffekt at med hevingen av yrkets akademiske status har yrket også fått en mer teoretisk utdanning. Akademiseringen av denne utdanningen er et problem for praksis, fordi man i praksis har måttet fylle på med enda mer praksis, som man ikke har fått i utdanningen. Derfor er jeg glad for at statsråden har tatt et grep om denne saken. I respekt for NOKUT og dets uavhengige rolle, men allikevel inn mot problemet – det faktum at sykepleierutdanningen i dette landet stort sett er avskiltet, eller står i fare for å bli det, av dette akkrediteringsorganet – har han her i dag varslet en grundig vurdering av ulike former for tiltak. I tiltro til den prosessen vil jeg gjerne sende med noen gode råd på veien. Jeg tror at en slik grundig vurdering bør inneholde en vurdering av hva som skal til for å møte tjenestens behov, ikke bare NOKUTs behov. Jeg vil tilrå at en slik gjennomgang også involverer helsetjenesten direkte. Gå ut og spør – ikke på en overfladisk måte med stikkprøver, men gå ut i en skikkelig dialog med helsetjenesten og spør: Hva trengs av framtidens sykepleiere? Hva er forventningene til utdanningen? Involver Helsetilsynet. Gå inn og se i tilsynsrapportene fra Helsetilsynet hvor sykepleiertjenesten har problemer. Det er ikke mangel på doktorgradskompetanse det strander på, men det kan være noe så fundamentalt som mangel på evne til å regne ut en medikamentliste, som veldig mange sykepleierstudenter dessverre stryker på mange ganger i utdanningen. Jeg tror resultatet av en slik prosess må bli at praksis tillegges en helt annen tyngde i denne utdanningen, som er en forberedelse til et rent praktisk yrke. Jeg tror at på det grunnlaget kan man også fra utdanningsinstitusjonenes side stille helt andre krav til helsetjenesten selv, som definitivt må være med på å løfte praksisfeltet gjennom å tilby gode praksisplasser og god faglig veiledning og oppfølging på praksisplassene. Jeg tror dette er nødvendig om ikke NOKUT bare skal bli keiserens nye klær.