La meg først få lov å gi en honnør til de øvrige opposisjonspartiene i komiteen for et konstruktivt samarbeid i arbeidet med statsbudsjettet. Selv om politikkområdene som sorterer under kommunal- og forvaltningskomiteen, kanskje ikke representerer områder der de ikke-sosialistiske partiene står hverandre nærmest, konstaterer jeg at det i seg selv ikke er til hinder for samarbeid. Det lover godt for framtiden. I statsbudsjettet for 2006 legger Regjeringen opp til en økning i rammene til kommunene med 5,7 milliarder kr. Dette er i det vesentlige frie midler som kommunene kan disponere som de selv ønsker. Og det gjør de til de grader! Noen kommuner velger å nedbetale gjeld, andre velger å bygge prangende kulturbygg. Hvis Arbeiderpartiet trenger eksempler på det, trenger de faktisk ikke å se lenger enn til Lørenskog, for der har det sosialistiske flertallet vedtatt nettopp å saldere med frie inntekter som øker i neste års budsjett. Resultatet er at eldreomsorg og grunnopplæring overhodet ikke får det store løftet som regjeringspartiene lovte gjennom hele valgkampen. Da hjelper det lite å øke de frie midlene. Fremskrittspartiet var alene om å advare mot dette, og det viser seg nå at vi dessverre fikk rett. I Fremskrittspartiets alternative statsbudsjett legger vi også opp til en økning i overføringene til kommunene på 5,7 milliarder kr, men i motsetning til Regjeringen velger vi å øremerke 2 milliarder kr til eldreomsorgen og 800 mill. kr til grunnopplæring. Når man leser Soria Moria-erklæringen, ser man raskt at Regjeringen har til hensikt å liberalisere norsk innvandringspolitikk – til tross for at vi står overfor store utfordringer med å integrere innvandrere som allerede bor i Norge. Svært mange innvandrere står i dag utenfor arbeidsmarkedet, samtidig som de er overrepresentert blant trygdemottakere og i alvorlige typer kriminalitet. Vi ser klare tendenser til segregering, der ikke-vestlige innvandrere samles i visse bydeler, samtidig som etniske nordmenn forlater de samme områdene. Dette er en utvikling som ikke kan fortsette. Jeg vil hevde at innvandringspolitikken og innvandringen til Norge rett og slett ikke er bærekraftig på lang sikt, gitt de samme forholdene. Derfor har Fremskrittspartiet forlangt at vi skal ta en pause i innvandringen, til vi kommer videre og kan få til en skikkelig vellykket integreringspolitikk. Regjeringen har faktisk pekt på arbeidslivet som en viktig nøkkel til en velfungerende integrering av innvandrere. Det synet deler Fremskrittspartiet, men her stopper også enigheten. Dessverre er det slik at arbeidsdeltakelsen blant innvandrere er langt lavere enn i den øvrige befolkningen. I et integreringsperspektiv gir det grunnlag for alvorlig bekymring. Men hva gjør Regjeringen for å møte denne problemstillingen? Jo, de velger å skylde på arbeidsgiverne. Regjeringen hevder rett og slett at jobbsøknader fra personer med navn som ikke klinger etnisk norsk i arbeidsgivernes ører, havner i papirkurven. Med det stigmatiserer de til og med norske arbeidsgivere som fordomsfulle, nesten på grensen til å være rasistiske. Det er alvorlig, og dette er vi fullstendig uenig i. Dette brukes igjen som argument for å innføre særtiltak for innvandrere i arbeidsmarkedet. Men er det virkelig slik som Regjeringen hevder, at personer med ikke-vestlige navn har en generell ulempe på arbeidsmarkedet? Dersom man legger Statistisk sentralbyrås siste oversikt over sysselsetting blant innvandrere til grunn, kan dette umulig stemme. Her kan man lese at samtidig som somaliere og afghanere har den absolutt laveste sysselsettingsgraden, på henholdsvis 27 og 29 pst., ligger innvandrere fra India og Ghana på mellom 61 og 65 pst., rett under gjennomsnittet for etniske nordmenn. Dersom det ikke er slik at Regjeringen mener at Mahama høres mer etnisk norsk ut enn Ahmed, må det være helt andre forhold som forklarer slike dramatiske forskjeller mellom ulike innvandrergrupper. En langt mer holdbar forklaring er nok at det er kulturbarrierer som i forskjellig grad gir seg uttrykk i ulike innvandrergrupper, som representerer den største hindringen for å få innpass i arbeidslivet. Og kulturbarrierer er det ingen andre enn den enkelte innvandrer selv som kan bygge ned. Når skal Regjeringen forstå at veien til en vellykket integreringspolitikk først og fremst går gjennom å stille krav til mennesker som velger å bosette seg i Norge – krav om å beherske språket som benyttes her i landet, krav om å ta til seg kunnskap og forståelse for samfunnet de lever i, krav til egen innsats for å skaffe seg et utkomme, krav om at de må akseptere og tilpasse seg de grunnleggende normer, verdier og tradisjoner som definerer oss som en vestlig kultur, rotfestet i menneskerettighetene? Det betyr at man i langt større grad må slå ned på holdninger og handlinger som strider mot vårt tenkesett. Det handler om verdier som vi aldri bør kompromisse med – som ytringsfrihet, likestilling, demokrati, personlig frihet, trosfrihet eller rett til å velge sin egen livsledsager. Vi skal ikke akseptere kjønnslemlestelse, tvungne ekteskap, undertrykkende religiøse symboler eller innføre særordninger som kun er der for å tekkes enkelte etniske eller religiøse grupper. Altfor lenge har velmenende sosialister satt premissene for integreringspolitikken. Fordi de ikke har vært villig til å ta et oppgjør med uakseptable holdninger i sin iver etter å være inkluderende, har de i praksis vært det største hinderet for å få til en vellykket integreringspolitikk i dette landet. Dette er ikke minst tydelig gjennom den doble standarden som sosialistene kommuniserer til de religiøse miljøene. I likestillingens navn forlanges det at Den norske kirke skal ansette homofile prester. Når hørte presidenten sist en SV-er kreve at homofile imamer skal ansettes i moskeer, eller for den saks skyld kvinnelige imamer? Det finnes vesentlige kulturforskjeller, ofte med bakgrunn i religion, som man ikke skal akseptere. Slike kulturforskjeller må innvandrerne legge fra seg den dagen de velger å flytte til Norge. Andre kulturforskjeller må de være villig til å tilpasse for å kunne lykkes i det norske samfunn og lykkes i det norske arbeidsmarkedet. Ikke før den dagen flertallet i denne salen innser dette og handler deretter, er det mulig å legge om kursen og skape en velfungerende integreringspolitikk. Jeg tar med dette opp Fremskrittspartiets mindretallsforslag.