Interpellanten setter fokus på ett område innen tannhelse som er viktig, blant mange flere. At tennene er en del av kroppen og dermed må ses i sammenheng, er vi nok enige om. At eldre har spesielle problemer, er også noe vi kan enes om. Men det er mange flere sider av denne saken som det også er viktig å ha med seg. Resultater fra undersøkelser som er gjort, referert i Tannlegeforeningens blad, Tidende nr. 10/2005, viser at to tredjedeler av dem som ble spurt, vurderer sin egen tannhelse som god. 9 pst. mente at den var dårlig. I denne undersøkelsen var det ikke sammenheng mellom bostedsregion og vurdering av helse ellers. Men vi finner flest tannløse blant de eldste som bor i små kommuner, og blant dem som har lav inntekt. I denne saken er det viktig å få fram at mange vurderer sin tannhelse som god. Så får vi se på dem som ikke gjør det. I NOU 2005:11 kommer det fram at tannhelsen er forbedret ganske bra de siste tiårene, men at geografiske forskjeller finnes. Det er mer ugunstig å komme fra et distriktsfylke, og kanskje særlig fra nord, og det er også ganske store sosiale forskjeller. Økt tilgjengelighet og økt fokus i flere ledd kan være tiltak som kan bedre dette. Når en snakker om økt tilgjengelighet, betyr det tannleger og tannpleiere, og det betyr igjen behov for økt utdanningskapasitet for begge disse yrkesgruppene. Mange eldre bor hjemme lenger, og mange får hjelp fra hjemmetjenesten. Det bør være en selvfølge at tannstell er en del av den pleien og det tilbudet som gis. Medisiner, dårlig ernæring og plager med munntørrhet, som interpellanten nevnte, er kjente utfordringer i hjemmesykepleien. Noen ganger kan det være nok med gode tips og råd eller endring av vaner, mens andre ganger må det mer hjelp til. Eldre som er i institusjon, opplever, som statsråden nevner, stor variasjon i kvalitet og tilbud. En artikkel i Dagsavisen den 25. april viser akkurat dette. Det kan være fordi prosedyrene og rutinene som det jobbes etter, ikke er gode nok, fordi fokuset på tannstell ikke alltid er det beste, eller fordi det i en travel hverdag blir tatt litt lett på det eller overlatt til den enkelte. Vi må også huske på at det å pusse tennene er det veldig mange som ønsker å gjøre selv, og det er noe som det er viktig å få lov til å gjøre lengst mulig. Men her kan det gjøres mye med enkle grep, som f.eks. det som ble nevnt i svaret til statsråden, at den fylkeskommunale tannhelsetjenesten kommer og veileder på institusjonene, at det blir en viktigere del av utdannelsen for helsepersonell, og at man viser at ernæring, helse, tannhelse og trivsel hører sammen. Forebygging er bedre enn reparasjon, både for dem som bor hjemme, og for dem som bor i institusjon. NOU-en viser også til andre grupper enn dem interpellanten spør om. Noe av dette har vi allerede tatt vare på i vårt første budsjett. Tilbudet til rusavhengige og fengselsinnsatte er bedret betraktelig. Det er grupper som har dårlig tannhelse, og som også blir eldre etter hvert. De har dårlig økonomi og lite tilgjengelig tilbud om stell av tennene sine. De tilbakemeldingene vi nå får fra ulike deler av landet, viser at dette er godt mottatt. Vi var i Larvik og besøkte et metadonprosjekt. Der fikk vi tilbakemelding om at det å få et tilbud om å få stelt tennene sine, er viktig. Det er også viktig å tenke på at dette er en gruppe som stadig blir eldre. Meldinger vi får fra Rogaland, viser akkurat det samme, så her er det grunn til å være fornøyd med det vi har gjort. Men når vi nå ser på NOU-en, ser vi at det er nødvendig å se på flere sider av tannhelsen. Det går på holdninger, forebygging og utdannelse, og selvfølgelig økonomi. Det kommer vi til å møte igjen, som statsråden sa, både når vi behandler NOU-en og når vi får omsorgsmeldingen.