De som har rukket å lese innstillingen, vil ha registrert at det har vært en liten uenighet i Presidentskapet om fremgangsmåten når det gjelder den spesialkomite som foreslås oppnevnt i medhold av forretningsordenens § 14. Den uenigheten gjelder kort og godt hvorvidt det bør overlates til valgkomiteen på fritt grunnlag å vurdere hva som er den saklig beste sammensetning av en slik spesialkomite, når man en meget sjelden gang oppretter en slik komite, eller hvorvidt det er naturlig at en av Stortingets faste komiteer, i dette tilfellet kontroll- og konstitusjonskomiteen, skal være hovedbestanddelen av denne spesialkomite, slik at den i virkeligheten blir den stående komite supplert med representanter for de partiene som ikke har fast representant i vedkommende komite. Grunnen til at jeg har markert en egen oppfatning på dette punkt, er at jeg dels mener det er den korrekte forståelse av forretningsordenens § 14. Hvis man vil bruke forretningsordenens § 14 og opprette en spesialkomite, ligger det i bestemmelsens natur at det nettopp skal være en spesialkomite og ikke en av de faste komiteene supplert med noen representanter. Det som er en viktigere begrunnelse, er at sakens innhold, nemlig behandlingen av stortingsmeldingen om maktutredningen, taler sterkt for at det ikke er en av Stortingets faste komiteer som er den riktige adressat. Maktutredningen er sektorovergripende og angår i utgangspunktet alle politikkområder og dermed også alle komiteene i Stortinget. Det tilsier etter mitt skjønn at når man nettopp i denne sak går til det sjeldne skritt å opprette en spesialkomite, er den mest rimelige fremgangsmåten at valgkomiteen på fritt grunnlag kan foreslå sammensetning, og at det eneste vilkåret som bør legges inn, er at alle partigruppene i Stortinget skal være representert i spesialkomiteen.