I en stadig mer globalisert verden angår internasjonal handel oss alle. For at globaliseringen og verdenshandelen skal gi muligheter til alle, trenger vi spilleregler som sikrer at alle får ta del i godene, og at velferden blir rettferdig fordelt. Gjennom WTO har vi i dag et handelssystem som beskytter oss mot vilkårlighet, proteksjonisme og den sterkestes rett i verdenshandelen. En sentral målsetting i Doha-runden er å integrere utviklingslandene bedre i verdenshandelen, slik at de i større grad enn i dag skal få ta del i den globale økonomiske utviklingen. Om utviklingslandene får delta mer i den internasjonale handelen på en måte som er bærekraftig og kommer hele befolkningen til gode, vil det være et vesentlig bidrag til vekst og økt velferd for utviklingslandene. I Kristelig Folkeparti er vi derfor glad for at Regjeringen legger stor vekt på at utviklingslandenes interesser ivaretas i forhandlingene, og at det tas spesielt hensyn til de minst utviklede landene. Global handel er ikke et mål i seg selv, men et av flere midler for å nå menneskelig utvikling og et bedre liv for verdens fattigste. Om det eksisterende handelsregime ikke bidrar til dette, må vi endre det, ikke ta avstand fra det. Det gjelder også spørsmålet om åpenhet og mer demokratiske prosesser i WTO. Når vi vet hvor viktig utfallet av WTO-forhandlingene er for de berørte land, er det helt sentralt at alle får delta i beslutningsprosessen og i møtene. Som utenriksministeren sa i sin redegjørelse i høst, gjør utviklingslandene seg stadig mer gjeldende i WTO, og enigheten vi fikk i sommer, ville ikke vært mulig uten konstruktiv medvirkning fra disse. Vi vet derimot at det har vært og er stor misnøye med den interne informasjonsflyten i WTO. WTOs hovedråd vedtok i 2000 nye retningslinjer for å sikre bedre innsyn og innflytelse i prosessen for hvert enkelt medlemsland. Utfordringen er å sikre at disse retningslinjene etterleves i praksis. De fleste medlemsland virker tilfreds med hvordan disse retningslinjene praktiseres, men fortsatt er det slik at noen utviklingsland har problemer med å kunne delta på de mange møtene og uformelle samtalene. De har også vanskeligheter med å kunne håndtere og bearbeide den store mengden informasjon. Her har Norge spilt en sentral rolle og gitt handelsrelatert faglig bistand for nettopp å styrke deres kapasitet på dette feltet. Vår regjering har også gitt utviklingsland bl.a. reisestøtte, slik at de kan sende representanter på ministerkonferanser i WTO-regi. Norge var også blant initiativtakerne til etableringen av et uavhengig rådgivende senter som gir utviklingsland, spesielt de minst utviklede, opplæring, støtte og veiledning i WTOs regelverk og tvisteløsningsprosedyrer. I de to siste tiårene har vi sett en utvidelse av rollen til det sivile samfunnet. Denne ekspansjonen, sammen med økte krav om å løse globale problemer gjennom partnerskap av statlige og ikke-statlige aktører, må WTO ta alvorlig. Mange organisasjoner i det sivile samfunn ønsker en mer meningsfull og substansiell deltakelse. Det må tas hensyn til. Bidragene fra det sivile samfunnet er viktige. Det er ikke lenger snakk om hvorvidt det sivile samfunn skal få delta, men på hvilken måte vi best og mest effektivt kan få dette til. Mye kan gjøres med relativt enkle midler. Det er f.eks. mulig å overføre mer fra noen møter via Internett. Direkte informasjon vil da være lett tilgjengelig for mange flere, også for små organisasjoner med begrenset budsjett. Åpenheten og tilgangen til dokumenter har blitt forbedret i WTO, og mange offisielle dokumenter er i dag tilgjengelige på Internett. WTO-sekretariatet og generaldirektøren møter jevnlig ikke-statlige organisasjoner, det holdes orienteringer om møtene til WTOs komiteer og råd, og mange deltar på plenarmøter ved ministermøter og konferanser. I Cancún var det 1 578 representanter for 795 NGO-er, mot 235 representanter for 108 organisasjoner i Singapore sju år tidligere. Vi går i riktig retning, men det gjenstår også mye i forhold til åpenhet og tilgang på informasjon. Ikke alle medlemslandene er like enige når det gjelder åpenheten utad. Utviklingsland, men også mange industriland, er generelt skeptiske til å gi ikke-statlige organisasjoner adgang til WTOs møter. De er redd sterke pressgrupper vil kunne styre og påvirke medlemslandene under forhandlingene. Norge er et av de få landene som har arbeidet for å bedre det sivile samfunns innsikt i WTOs virksomhet. Det er en fordel å kunne samarbeide med ikke-statlige organisasjoner under drøftelsene. Deres representanter har ofte et bredt nettverk, de er svært godt informert og har mye ekspertise og mye å bidra med i WTO-saker. Mye av kompetansen og de finansielle ressursene er i dag i industrilandene. Enkelte frivillige organisasjoner har vært svært aktive i å gi råd til utviklingsland. Denne forskjellen er uheldig. Landene må selv få mobilisere nasjonal ekspertise og ha eierskap til egen politikk. Det er viktig at NGO-er i utviklingsland får hjelp til å utvikle handelsekspertise på de områdene de selv ønsker. Vi må se i øynene at forhandlinger krever en viss grad av fortrolighet. Handel dreier seg om kommersielle interesser. Hvert land har en egen rett og forpliktelse til å holde sine interesser for seg selv. Vi må huske at det er hvert lands myndigheter som forhandler, og som står ansvarlige for detaljene i kontrakten. Medlemsland innad i WTO må være velinformert, men under forhandlinger vil mye være sensitivt. Derfor vil det måtte være begrensninger på den eksterne åpenheten. Kristelig Folkeparti er enig i at det bør være størst mulig åpenhet rundt forhandlingene i WTO, også når det gjelder forhandlinger om tjenester, GATS. Informasjon om hvilke land vi har fremmet krav overfor, og på hvilke områder, er publisert på UDs hjemmeside. Hvilke land som har fremmet krav overfor Norge, og på hvilke områder, er også offentliggjort. Det norske tilbudet i sin helhet i tjenesteforhandlingene er også offentliggjort. Kristelig Folkeparti er innforstått med at en ikke kan offentliggjøre alle detaljer i en forhandlingsprosess. Heller ikke andre land gjør det. Åpenhet utad er til liten nytte om vi ikke er åpne også her hjemme. Vi trenger åpenhet mellom Regjeringen, frivillige organisasjoner og pressen. Det er bred enighet i Norge om de norske posisjonene i de videre forhandlingene. Dette skyldes at Regjeringen har hatt en nær dialog med de frivillige organisasjonene, bla. LO, NHO, Norges Bondelag, Forum for utvikling og miljø, HSH og Forbrukerrådet. Denne dialogen må videreføres. Representanter for det sivile samfunn er også med i delegasjonen til ministermøtene. Vi må derfor ta på alvor at de frivillige organisasjonene opplever manglende åpenhet i prosessen. Det holder ikke bare å være med i delegasjonen om en ikke også blir informert på en skikkelig måte når en er til stede. WTO trenger legitimitet for å utvikles til å bli en effektiv og velfungerende organisasjon, og bare nasjonale parlamenter kan sikre denne legitimiteten. Tidligere ble mange av forhandlingene ført av byråkrater og diplomater bak lukkede dører. I dag er situasjonen en annen. Det er viktig å understreke at det er Regjeringen som har det konstitusjonelle ansvaret for å forhandle i WTO, men Regjeringen har opplysningsplikt overfor Stortinget. Temaene og forhandlingsområdene er mange og vanskelige, og det er derfor positivt at Stortinget får anledning til å diskutere de aktuelle sakene på forhånd, og at stortingsrepresentanter inviteres til å være med i offisielle delegasjoner som observatører ved internasjonale forhandlinger. Stortinget blir jevnlig konsultert og informert både i full offentlighet og i fortrolighet. Det er derfor ikke riktig når Senterpartiet og SV mener informasjonen mellom Stortinget og Regjeringen er mangelfull og preget av hemmelighold. Det er heller ikke riktig at vi er det mest lukkede landet i Norden når det gjelder krav og tilbud i de pågående forhandlingene om GATS. I svar fra utenriksministeren til komiteen konstateres det at folkevalgte i de andre nordiske landene har samme mulighet til innsyn i fortrolig informasjon som det vi har i Norge. Åpenheten må balanseres opp mot å verne våre forhandlingsinteresser. Full offentlighet når det gjelder taktisk vurdering, vil ikke være mulig, da det kan skade våre interesser i forhandlingene. Debatten om åpenhet og mer demokrati er ikke gjort en gang for alle. Det er en problemstilling vi jevnlig må ta opp for å sikre at alle blir hørt, og at vi kommer fram til en best mulig forhandlingsløsning for de berørte. Utfallet av WTO- forhandlingene har stor betydning for oss. Kristelig Folkeparti har tro på at Regjeringen fortsatt vil føre en god politikk i forhandlingene som både tar hensyn til viktige behov i Norge og er til beste for utviklingslandene.