Mange barn som barnevernstenesta overtek omsorga for, har levd i ein belastande omsorgssituasjon over tid. Fleire har utvikla sårbarheit og har behov som krev særleg merksemd og innsats. Ein ny studie frå NIBR viser at barnevernsbarn i større grad enn andre barn gjer seg skuldig i sjølvmord eller døyr av ulykker og sjukdom. Dødsfall og dødelegheit er ein viktig helseindikator. Tala frå undersøkinga NIBR-forskar Lars B. Kristoffersen har gjort, viser at det er dramatiske forskjellar i dødelegheit mellom barnevernsbarn og andre barn. Allereie ved omsorgsovertaking skal barnevernstenesta vedta ein plan i forhold til barnets omsorgssituasjon. Omsorgsplanen skal bidra til at vidare innsats og vedtak heng saman, og leggje grunnlag for eit meir systematisk oppfølgingsarbeid. Barn som treng barnevernstiltak for ein kort eller lengre periode, bør få tilbod frå hjelpeapparatet om samtale for å setje ord på opplevingane og erfaringane dei sit inne med. Dette samtaletilbodet bør ein ha så lenge barnet er i tiltaket, med moglegheit til seinare lett å kunne kontakte hjelpeapparatet ved behov. Foreldre bør også få liknande tilbod om samtale. I 1998 blei barnevernslova endra slik at barnevernet har plikt til å vurdere om det er behov for ettervern etter fylte 18 år. Tal frå Statistisk sentralbyrå viser at det blir fleire og fleire unge mellom 18 og 23 år som får ettervern. Mange fosterforeldre og ungdomsinstitusjonar er klare over kor tøft det er ikkje å ha noko rom å komme tilbake til når «å bli voksen-prosessen» periodevis blir tøff. Barnevernslova § 1–3 andre ledd gir høve til å oppretthalde igangsette tiltak utover aldersgrensa på 18 år, eller erstatte desse med andre tiltak som er nemnde i lova, inntil ungdommen har fylt 23 år. I utgangspunktet vil alle typar tiltak etter lova kunne oppretthaldast. Dette kan f.eks. gjelde fosterheims- eller institusjonsplassering, eller hjelpetiltak etter § 4– 4 i lova. Men for plassering i barnevernsinstitusjon gjeld eigne reglar. Slik plassering kan i utgangspunktet ikkje oppretthaldast utover fylte 20 år, jf. § 9– 4. Det er viktig at barnevernstenesta, i god tid før ungdommen fyller 18 år, informerer ungdommen om moglegheita til å kunne oppretthalde tiltak etter fylte 18 år, og at ein avklarer med ungdommen kva vedkommande sjølv ønskjer. Barnevernstenesta må gjere ei heilskapsvurdering av ungdommens situasjon i det enkelte tilfellet og ta stilling til om tiltak skal oppretthaldast. Dersom ungdommens behov ikkje kan ivaretakast like godt gjennom tiltak eller tenester etter anna lovgiving, f.eks. etter sosialtenestelova, kan dette tilseie at tiltak etter barnevernslova bør oppretthaldast eller erstattast med eit anna tiltak etter lova. Målsetjinga med å yte tiltak er å setje ungdommen i stand til å klare seg sjølv. Barnevernstenesta må oppfordrast til å vise fleksibilitet og kreativitet i opprettinga av tiltak som tek vare på den enkelte ungdommens særlege behov for å få hjelp fram mot vaksenlivet. Ei tydeleggjering av barns særlege behov bidreg til å streke under det ansvaret barnevernstenesta har for å følgje opp behova over tid. Dersom planen er at barnet skal vekse opp under barnevernstenestas omsorg, er det spesielt viktig at omsorgsplanen gjer det tydeleg at barnet vil ha behov for særleg støtte ved viktige overgangar, bl.a. overgangen til eigen busituasjon. Dei fleste ungdommar har ein lang lausrivingsprosess i forhold til barndomsheim og familie. Dei får gradvis større fridom for så til slutt å stå meir eller mindre på eigne bein. Slik er det ikkje for unge som flytter frå fosterheim eller institusjon ved fylte 18 år. Psykolog og forskar Elisabeth Bache-Hansen har peikt på at det er ein risikofaktor i seg sjølv for barnevernsbarna ikkje å ha ein familie for livet. Det blir stilt mykje større krav til desse ungdommane om at dei skal klare seg sjølve. Andre unge som flytter heimanfrå, har ein lang fase der dei stadig kjem heim. Barnevernets unge treng òg lang tid, og deira hovudprosjekt er å skaffe seg «nokon» som kan stå bi. Jan Storø, barnevernspedagog og kjend talsmann for barnevernsbarna, har gjennomført ein hovudfagsstudie av barnevernsungdommens overgang til eit sjølvstendig tilvere. Han har gitt studien tittelen «Å gå over brennende bruer» – eit uttrykk ein av informantane hans brukte om den store overgangen. Norsk Fosterhjemsforening er også blant dei som har påpeikt at ettervernspraksisen er for dårleg i mange kommunar. Fleire av fosterbarna får ikkje ettervern sjølv om dei ønskjer det, og fosterforeldre får heller ikkje god nok oppfølging. Manglande ettervern kan føre til at det arbeidet barnevernet har gjort for barnet fram til det fyller 18 år, kan bli øydelagt. Ungdom som vil fri seg frå det dei føler som mangel på fridom fram til dei fyller 18 år, seier ofte nei til ettervern, og når dei angrar, kan det vere for seint. Då er barnevernsbrua brent, og dei blir skuva over som sosialklientar. Dette må vi unngå, og eg håper at statsråden vil ta tak i denne problemstillinga. Det er heldigvis mange barnevernsungdommar som klarer seg bra etter at dei forlèt barnevernet. I Storø si undersøking var det to tredjedelar av dei unge som klarte seg ganske bra, medan resten klarte seg dårleg. Han erfarte at når dei unge hadde nådd ein alder på 22 år, var dei meir opne for å snakke om situasjonen sin og å reflektere over kva dei trong og kva dei ville. Desse funna indikerer at ein ettervernsperiode fram til 23 år kan vere eit godt verkemiddel for å hjelpe og støtte dei unge fram til nødvendig mogenskap. Det er derfor urimeleg at det offentlege brenn bruene mellom den unge og barnevernet. Det bør ikkje vere ugjenkalleleg og irreversibelt. Både fosterforeldre og miljøarbeidarar bør vere ei forankring for varig støtte. Enkelte i barnevernet seier at dei ventar med å lukke boka for å behandle saka i tilfelle den unge skal ombestemme seg, men dette er veldig variabelt og går ut frå skjøn i den enkelte kommunen. Så for dei som lukkar saka i barnevernet, er det ein del som ikkje får teke opp saka att. Det er også unge som ønskjer ettervern, medan ein kommunalt meiner at han eller ho ikkje treng det. Sosiolog Elisabeth Fransson held på med eit doktorgradsarbeid om ettervern. I hennar arbeid kom det fram at det oftast var jentene som ønskte å flytte ut, mens gutane gjerne ville bli. Ei av jentene fortalde at «det er som når du reiser på ferie til et fremmed land og må lære deg alt der. Du har bare deg selv å stole på.» I Fransson si undersøking flytta ein tredjedel av dei unge inn i eigen bustad, og tre fjerdedelar av dei syntest det utvikla seg i negativ retning. Halvparten melde om stoff- og alkoholproblem, og mange fortalde om psykiske problem, praktiske problem og problem i samband med institusjonaliseringa dei hadde opplevd. Mange hadde også eit problematisk forhold til familien sin. Fransson fann ut at ca. 50 pst. av hennar informantar fekk ettervern etter utflyttinga. Det som er mest problematisk, er at «problemungdommane» ikkje fekk ettervern. Dei som ikkje følgjer reglane, mister ettervernet. Det gjeld unge med f.eks. stoffproblem. Fleire blei avviste av ettervernet. Dette er alvorleg, og det må det takast tak i. Ungdom som har vore under barnevernet si omsorg, har ofte eit mindre og meir sårbart familienettverk enn ungdommar flest. Behovet for å ha faste planar og å ha det føreseieleg når det gjeld denne gruppa, er av den grunn særleg stort. Barnevernstenesta skal i god tid før ungdommen fyller 18 år, utarbeide ein tiltaksplan i samarbeid med vedkommande, jf. barnevernslova § 4–15 fjerde ledd. Dersom ungdommen bur i fosterheim og f.eks. skal flytte på hybel eller på folkehøgskule, vil fosterforeldra kunne vere viktige støttespelarar i oppfølginga av ungdommen. Det er derfor viktig å la fosterforeldra ta del i planarbeidet. Det samme kan gjelde andre som ungdommen har særleg tillit til, f.eks. tilsette ved institusjonen ungdommen har budd på. Det er ikkje uvanleg at ungdom ikkje ønskjer å ta imot tiltak frå barnevernstenesta etter fylte 18 år, men at vedkommande ombestemmer seg når det har gått ei tid. Tiltaksplanen bør derfor utformast slik at barnevernstenesta igjen kan gi tilbod om tiltak etter barnevernslova, sjølv om kontakten med ungdommen formelt har vore avslutta ein periode. Forsking viser at mange barnevernsungdommar slit med ulike problem når dei er mellom 18 og 23 år, og det synest som om det er behov for nye tiltak. Lovfesta rett til ettervern fram til 23 år er eit mogleg grep. Eit anna grep er lønn til fosterforeldre i ein viss periode etter utflytting, for mange fosterforeldre ønskjer å halde kontakten, og ønskjer gjerne å vere til hjelp vidare. Kva vil statsråden gjere for å sikre ettervern for dei som ønskjer det, og for å gi ungdom som bryt med barnevernet på 18-årsdagen, ei retrettmoglegheit?