«Dersom vi skal kunna halda oppe og vidareutvikla eit levande demokrati i Noreg, er det avgjerande at vi har eit felles nasjonalspråk som blir brukt på ein god, klår og situasjonstilpassa måte. Eit velfungerande nasjonalspråk er òg viktig for tryggleiken, effektiviteten og ressursutnyttinga på alle område i samfunnet.» Dette er sitat fra sammendraget i utredningen «Norsk i hundre!», som Språkrådet har fått utarbeidet. Utredningen er gjennomført av en egen gruppe nedsatt av Språkrådet. Innledningsvis heter det videre i sammendraget: «Eksistensen til norsk som språk er ikkje truga i dag. Når vi tek omsyn til korleis heile det norske samfunnet i dag er tufta på norsk språk, ser vi det som svært usannsynleg at norsk forsvinn i overskodeleg framtid. Viktige samfunnsområde kan likevel gå tapt til engelsk. På desse områda må det difor setjast i verk tiltak.» Ett område der norsk språk kan gå tapt, er som fagspråk, som akademisk språk. Det er ikke bare Språkrådets utredning som roper et varsko. I forrige uke ble det offentliggjort et professoropprop, der over 200 professorer, hovedsakelig innenfor humaniora og samfunnsfagene, protesterte mot et system som stimulerer til å skrive og publisere på engelsk fordi det gir større økonomisk uttelling for institusjonene. Universitetet i Oslo har fått laget en egen utredning om språkpolitikken ved universitetet. Utvalget skulle spesielt vurdere hvilke prinsipper Universitetet i Oslo bør legge til grunn når det gjelder språkbruk i undervisning, bruk av engelsk som internt arbeidsspråk og egen innsats i å utarbeide læremateriell på norsk. Bakgrunnen var bl.a. å vurdere hvordan universitetene skulle utøve sin rolle som en tung norsk kulturinstitusjon. De konkluderte med at det overordnede prinsipp er at norsk skal være hovedspråk ved undervisningen ved Universitetet i Oslo. Det er også grunn til å minne om at dette var formuleringen i den gamle universitetsloven. Denne bestemmelsen fjernet flertallet – mot SVs vilje – da den nye loven ble vedtatt. Dessuten konkluderer de med at universitetet har et ansvar for å ivareta og utvikle norsk som fagspråk. Det de med dette understreker, er at norsk fortsatt skal være domenespråk for høyere utdanning og forskning. Det dreier seg i prinsippet om at universitetet skal være den sentrale premissleverandør når det gjelder kompetanse for samfunn og næringsliv, ved å vedlikeholde nødvendige forutsetninger for norsk kulturell identitet og et fungerende demokrati. Dette er bra. Men det viser også at det nå bør utvikles en politikk som omfatter hele sektoren. Det er vår oppgave å lage overordnede prinsipper, som så må konkretiseres av den enkelte institusjon. Universitetet i Oslo har tatt et ansvar, men lovbestemmelser vil tydeliggjøre og bevisstgjøre hele sektoren. Det vil dessuten virke styrende når det skal vedtas rammer for institusjonenes virksomhet. Det er grunn til å tro at med en lovbestemmelse ville vektingen i finansieringsmodellen ha sett annerledes ut. Det er ikke lett å akseptere at en lærebok skrevet på norsk av en fagperson, til bruk på universitetet, skal gi dårligere uttelling enn en artikkel skrevet på engelsk, selv om det er i et renommert internasjonalt tidsskrift. Slik jeg oppfatter professoroppropet, er det dette som er deres konkrete anliggende. Men bak dette ligger en bekymring for hva som kan skje med norsk som fagspråk og som akademisk språk. Jeg har lyst til å bruke noen tall til å illustrere utviklingen i faglitteraturen. I 1998 var omsetningen av lærebøker til høyskoler og universiteter på om lag 170 mill. kr. I 2005 var omsetningen sunket til 152 mill. kr. Omregner vi dette til dagens kroneverdi, tilsvarer det et fall fra ca. 200 mill. kr i 1998. Det er en reell reduksjon på knapt 25 pst. Vi finner tilsvarende nedgang i antall solgte eksemplarer. I 1998 ble det solgt 930 000 eksemplarer til høyskole- og universitetsutdanningen. I 2005 var salget redusert til under 700 000 eksemplarer, altså en nedgang på over 230 000 eksemplarer. Følgelig kjøper norske studenter om lag 25 pst. færre norske fagbøker enn det de gjorde i 1998, og det skjer mens studenttallet er om lag det samme. Vi opplever altså en sterk nedgang i produksjonen av norsk faglitteratur og en sterk økning i omsetningen av engelskspråklig litteratur. Den forrige regjeringen snudde opp ned på norsk bokbransje på en uansvarlig måte. Nødvendigheten av å beholde fastprisene på fagbøker for høyere utdanning ble aldri skikkelig diskutert. Det ble ikke reflektert over at en rekke EU-land har gått i en helt annen retning enn vi har gjort i Norge. Land etter land har fattet vedtak om fastprislover for å verne om ytringsfriheten og den nasjonale kulturen. Det er innlysende for alle som er opptatt av utdanning og kunnskapsnivået i samfunnet, at kvaliteten er avhengig av at norsk faglitteratur videreutvikles og stimuleres innenfor etablerte sjangere, innenfor nye sjangere – i nye og gamle meddelingsformer, på papir i bøker og tidsskrifter og gjennom forskjellige digitale formater. Den norske faglitteraturen inneholder resultater og erfaringer fra den samlede forskningen som drives i Norge. Den inneholder både de tekstene som norske forskere skriver for hverandre og sine internasjonale kolleger, og de tekstene som norske forskere skriver for å gjøre oss alle kjent med forskningens resultater og utfordringer. Uten en rikholdig og kvalitetssikret faglitteratur vil vi ikke ha tilgang til norske tekster som på en troverdig måte forteller oss om den raske utviklingen innenfor bioteknologien, og de etiske problemer denne viktige forskningen stilles overfor. Uten en norsk faglitteratur vil vi ikke bli kjent med diskusjonene omkring den internasjonale kampen om verdens energiressurser, og de kriger og konflikter den fører med seg. Lærebøkene i skolen er kjernen i skolens kunnskapsformidling og et nødvendig vilkår for elevenes arbeid med å utvikle seg til reflekterte mennesker i et komplekst og lite forutsigbart samfunn. Det er gjennom faglitteraturen at de sakene som behandles dagsaktuelt og kortfattet i pressens nyhetsdekning, blir presentert og diskutert i dybden for dem som søker innsikt. Gjennom biografier, essaysamlinger, reiseskildringer, historiske framstillinger og debattbøker gis en arena for det mer ettertenksomme ordskifte på den offentlige scenen. De intellektuelle og faglige utfordringene det norske samfunnet står overfor i globaliseringens tidsalder, kan ikke løses gjennom å sløve et av de viktigste redskapene vi har for å møte disse utfordringene. Norskspråklig faglitteratur må videreutvikles og styrkes dersom vi skal være den framstående kunnskapsnasjonen som vi ønsker å være – og som vi også ønsker å si at vi er. Samlet sett er utfordringene slik at en utredning om faglitteraturens stilling er nødvendig. Bare en slik utredning kan kartlegge hele feltet og peke på hvilke virkemidler som bør settes inn for å sikre og utvikle politikken på dette området. Slik sett vil dette – slik jeg ser det – være en naturlig oppfølging av Soria Moria-erklæringen, der Regjeringen lover å fornye norsk litteraturpolitikk.