Saksordføreren har redegjort for saken på en utmerket måte, og jeg skal bare gi noen korte kommentarer til hvorfor jeg for min del er kommet fram til en helt annen konklusjon enn hva han har gjort. Om det en gang i framtiden blir slik at Norge blir medlem av Den europeiske union, vil det i tilfelle være etter at det norske folk i en folkeavstemning har gitt sitt råd om dette. Et norsk medlemskap i EU vil altså være en konsekvens av at vi som folk ønsker et slikt medlemskap. Det er det grunnleggende, og det er det totalt avgjørende. EU er i forandring, og det vil være Stortingets og det politiske miljøets ansvar å forklare konsekvensene av et eventuelt medlemskap. Mindretallet tar i sine merknader og også i sine forslag opp igjen spørsmålet om hvorvidt det vil være hensiktsmessig å foreta en endring i Grunnloven etter bestemmelsene i § 112, med sikte på en eksplisitt formulering som sier at Norge kan bli medlem av EU. Det har vært og - så langt jeg kan forstå - er en klar oppfatning i Stortinget, iallfall blant et flertall, at bestemmelsene i Grunnloven § 93 skal ligge til grunn for en eventuell ratifisering av en avtale mellom Norge og EU. Til nå har dette standpunktet ikke endret seg. Nå er det slik at Stortinget siden 1814 har tolket og forstått Grunnloven, og foretatt de justeringer som samfunnsendringen har krevd. Dette har vært en vellykket ordning, og som det til nå ikke har vært særlig innsigelser mot, hvis vi da ser bort fra visse kretser eller krefter i Stockholm under perioder av unionstiden. Unionskongenes, Riksdagens og deler av det svenske embetsverkets forsøk på å svekke Stortingets rett til å tolke Grunnloven var ingen suksess. Nå har det nok alltid vært slik at de ulike gruppene og andre involverte har trukket inn forfatningsjurister og annen form for ekspertise i sine foregående diskusjoner, men de endelige tolkningene og de endelige konklusjoner er politiske. Det er denne sals forståelse og tolkning av Grunnloven som er den konstitusjonelle tilstand. Når mindretallet nå ønsker seg en stortingsoppnevnt kommisjon for å fortolke aktuelle bestemmelser i Grunnloven, tar man et langt steg i retning av å forlate denne ordningen. Dersom deres mening er at Stortinget ikke bør, ikke kan eller ikke skal ha denne rollen i vår samfunnsordning, ville det logiske være at man startet et arbeid mot opprettelse av en forfatningsdomstol. Det ser altså ut til at mindretallet og forslagsstillerne ser på Grunnloven som et rent juridisk dokument, og at den foreslåtte kommisjonens konklusjoner skal være egnet som en overordnet forståelse av Grunnloven. Jeg går da ut fra at ved dissens i kommisjonen er meningen at flertallets forståelse skal legges til grunn som den mest kvalifiserte forståelsen av Grunnloven. Vi for vår del går altså imot denne tenkningen. Jeg vil anbefale medlemmene i Arbeiderpartiets gruppe å støtte innstillingen og gå imot begge mindretallsforslagene.