Komiteen har jobbet seg fram til en budsjettinnstilling som greit viser hvor det er enighet og hvor de politiske skillelinjene går. Grovt sagt kan en si at det er bred enighet om prioriteringene i budsjettet, med unntak av Fremskrittspartiet, som har et alternativt opplegg på vesentlige punkter. Den nye regjeringen følger i all hovedsak opp budsjettframlegget fra Samarbeidsregjeringen. Gjennom en annen innretning bl.a. på skattepolitikken har den nye regjeringen skaffet til veie om lag 8 milliarder kr til bruk på budsjettets utgiftsside. Jeg konstaterer at dette i liten grad har ført til at de budsjettområdene som vi i dag diskuterer, er prioritert. Det er noe overraskende, ikke minst i lys av det ambisjonsnivået i miljøpolitikken som legges i Soria Moria-erklæringen. Forskjellene i prioritering mellom den nye regjeringen og partiene som utgjorde Samarbeidsregjeringen, har blitt enda mindre gjennom behandlingen av budsjettet i Stortinget. Gjennom anslagsendringer er det skapt et økt handlingsrom som Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre bruker til å prioritere også poster på Miljøverndepartementets og Olje- og energidepartementets budsjett. Dermed er de små forskjeller mellom de framlagte budsjettene blitt enda mindre gjennom behandlingen i Stortinget. De viktigste elementene i Samarbeidsregjeringens offensive miljøpolitikk videreføres dermed gjennom budsjettene som i dag er til behandling. Det knyttet seg stor spenning til hvordan den bebudede satsingen på CO2-rensing og deponering ville bli reflektert i budsjettet. En kan konstatere at Regjeringen nøyer seg med å bevilge 20 mill. kr til å kvalitetssikre og kostnadsberegne de veivalg som er trukket opp i Soria Moria-erklæringen. Det gjenstår å se om Regjeringen er villig til å betale prisen for å rense utslippene fra Kårstø-anlegget og for å etablere en verdikjede knyttet til håndtering av CO2. Vi konstaterer også at Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre setter av noe mer penger enn Regjeringen i arbeidet for å få til CO2-rensing. Venstre er for øvrig enig i den hovedtenkning som ligger bak Regjeringens politikk på dette område. En legger til grunn at CO2 er en ressurs og ikke et problem. Det tror jeg er en helt rett tilnærming. I forbindelse med budsjettprosessen er det for øvrig avklart at rensing av CO2-utslippene fra Kårstø «innen 2009», som det står beskrevet i Soria Moria-erklæringen, betyr i løpet av 2009, og ikke før 2009, slik det er sagt fra SV-hold. Dette framgår av brev fra OED til komiteen. Også på andre områder er SVs løfter og ambisjoner nullet ut i løpet av Regjeringens to måneder lange arbeid. Olje- og energiministeren har fortalt at det ikke blir petroleumsfrie soner i nord, slik som SV og Senterpartiet lovet. Miljøvernministeren må vi forstå slik at hun har akseptert det utfallet. Til Stavanger Aftenblad i dag sier Tore Nordtun at det vi har oppfattet skulle være en forvaltningsplan for nordområdene, først og fremst er en industriplan. Jeg håper at miljøvernministeren i løpet av debatten i dag vil avklare om hun er enig i at den planen som skal legges fram på nyåret, er en industriplan og ikke en forvaltningsplan, og om hun dermed slutter seg til representanten Nordtuns synspunkt. Det er uenighet og ikke minst usikkerhet knyttet til saker som omtales i budsjettinnstillingen, men som ikke er reflektert i selve tallmaterialet. Det er tale om saker som Regjeringen arbeider med og vil komme tilbake med. Det gjelder f.eks. hva som skal skje med hjemfallsordningen og med et bebudet industrikraftregime. Regjeringspartienes skråsikkerhet fra valgkampen har nå fått en mer avdempet form. Venstre støtter arbeidet for å sikre hjemfallsordningen også i framtiden, og vi er også enig i at industrien trenger et forutsigbart kraftregime. Men vi ønsker ikke et opplegg som sender regningen til andre forbrukere, og som gir en mindre effektiv utnyttelse av ressursene. Det er positivt at den nye regjeringen støtter Samarbeidsregjeringens rekordstore satsing på kulturminnearbeidet. Dermed er det klart for et etterlengtet løft på et område hvor det lenge har vært behov for et krafttak. Jeg registrerer at Regjeringen tross nye milliarder til disposisjon på utgiftssiden, ikke bruker én eneste ny krone til kalking av vassdrag. Tvert imot avsetter de tidligere regjeringspartiene mer penger både til kalking og til Gyro-bekjempelse. Jeg regner med at Regjeringen vil følge opp den satsingen som har vært når det gjelder friluftslivet, og jeg er glad for at det rekordhøye nivået på bevilgninger som har vært i Friluftslivets år, vil videreføres i det nye året. I høst har det vært en debatt rundt flere spørsmål som har hatt å gjøre med statlig kjøp av eiendommer til friluftsformål for å sikre allmennheten fri ferdsel. Det er bra, for det er et viktig politikkområde. Det vakte berettiget oppsikt da regjeringspartiene allerede før regjeringsskiftet slo fast at de ville kjøpe en eiendom på Bygdøy for 30 mill. kr. Håndteringen av den saken var preget av at en ønsket å ha noe å vise fram i utstillingsvinduet. Det er tid for å handle, ikke for å forhandle, sa Jens Stoltenberg. Det innebar at en handlet uten å innhente faglige råd, uten å ha skikkelig dialog med Oslo kommune, og uten å vite hva det ville koste å sette i stand bygningene på eiendommen – kort sagt, uten å gjøre det meste som er vanlig i saker som dette og når det er snakk om beløp i denne størrelsesorden. Regjeringspartienes hyperaktive håndtering av Bygdøy-saken kunne indikere at en skulle få en regjering som ville kjøre offensivt også i andre saker som hadde med friluftsliv å gjøre. Da den 146 000 dekar store eiendommen Vestre Vollane kom for salg, sa statssekretær Henriette Westhrin i Miljøverndepartementet nei til kjøp allerede samme dag som departementet ble kjent med at eiendommen skulle selges, og lenge før en visste hvilken pris det var tale om. Mens en startet med å handle, ikke forhandle, ble det i løpet av kort tid endret til avslå, ikke vurdere. Halvparten av nasjonalparken på Hardangervidda er i privat eie. Det er sjelden at en så stor eiendom i dette området kommer for salg. Venstres syn er at staten burde gjort et reelt forsøk på å komme i posisjon for å kjøpe Vestre Vollane. SV er åpenbart av samme oppfatning, i motsetning til miljøvernministeren. Dette er en viktig prinsippsak for SV, sa Heidi Sørensen, sakens ordfører, da det offentlige ordskiftet gikk. Og SVs ordfører i Vinje kommune, Arne Vinje, mente at det var svært viktig at dette området var i offentlig eie. Samme oppfatning hadde Norges Jeger- og Fiskerforbund, Den Norske Turistforening og Friluftslivets fellesorganisasjon. Det ble bl.a. vist fra deres hold til erfaringene fra Njardarheim i Setesdal og Ryfylkeheiane, hvor Statskog nå er grunneier i et område som tidligere var eid av private. Eierskiftet førte til større og større åpning for allmennheten med rimelig tilgang til jakt og fiske. At Regjeringen til slutt motvillig kom på banen med et bud på 25 mill. kr for Vestre Vollane, hører med. Budet var et pliktløp, gitt av en uengasjert budgiver under press. Jeg benytter anledningen til å fremme de forslag som Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre står sammen om, og de forslag som Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre står sammen om, i de sakene som er til behandling i dag.