Venstres syn – og mer enn syn, også faktisk i handling – har kommet klart fram i den fireårsperioden vi har bak oss, og i og for seg i fireårsperioden før det også, og uttrykker hvilke parti vi kan samarbeide med i regjering. Politikken, de politiske skillelinjene, de politiske standpunktene, synet på økonomisk politikk, bruk av penger, syn på arbeidsinnvandring, syn på miljøpolitikk og mange ting har så langt gjort det umulig for Venstre å kunne være i et regjeringssamarbeid med Fremskrittspartiet. Alt jeg kjenner til av Fremskrittspartiets politikk, slik det tegnes i denne debatten og i andre sammenhenger, tyder på at det vil være situasjonen framover også. Men jeg kan på et vis, og det var det jeg gav uttrykk for i det intervjuet, ikke være en liberaler som bestemmer meg for at det standpunktet og det syn på andre partier skal jeg ha til alle tider. Jeg er faktisk åpen nok til å ta partier på alvor. Jeg er åpen nok til å ta den nye parlamentariske lederen i Fremskrittspartiet på alvor og si: Hva vil hun med partiet sitt? Vil hun endre standpunkter? Er det slik at det over tid er mulig å begynne å samordne standpunkter mer? Det vet jeg ikke noe om i dag, men så langt mitt øye ser i politikken nå, er det en uaktuell problemstilling å være i regjeringssamarbeid med Fremskrittspartiet.