Jeg var under forrige talers innlegg et øyeblikk i tvil om det var Arbeiderpartiets talsmann i helse- og omsorgskomiteen vi lyttet til – som talte på vegne av sitt parti og regjeringspartiene – eller om det var lederen i Oslo Arbeiderparti som drev forsinket valgkamp og ikke hadde oppdaget at den er forbi. Det var åpenbart begge deler, og det er for så vidt helt greit. Men siden Jan Bøhler brukte så vidt mye tid på å gjenta myter omkring eldreomsorgen i Oslo, er det nødvendig for meg å korrigere det. Det har vært gjort nokså mange ganger, men det har åpenbart gått representanten Bøhler forbi. Bakgrunnen for den måten hjemmehjelpstjenesten organiseres på – ikke bare i Oslo, men i alle norske kommuner – er enstemmige lovvedtak som er gjort i denne sal, og som Arbeiderpartiet har vært med på. De forutsetter at hver enkelt eldre som har bruk for praktisk hjelp i sitt hjem, skal få et vedtak om omfanget av den hjelpen det er behov for, og det skal også legges opp en spesifisert plan som gjør at vedkommende bruker vet nøyaktig når hjelpen kommer, og hvilke oppgaver man har krav på å få løst. Dette er ikke noe spesifikt for Oslo. Kommunenes Sentralforbund, der det så vidt jeg vet er en sentral arbeiderpartimann som er leder – han er riktignok bosatt i Bærum og er dermed kanskje miljøskadd – har lagt til rette for at alle norske kommuner skal kunne gjøre denne jobben i lojalitet mot de vedtakene Stortinget har gjort. Jeg kan forstå at man i en valgkamp har bruk for god retorikk, f.eks. stoppeklokker som bilde, men at man også etterpå fortsetter med å føre folk aktivt bak lyset ved å fremstille det som om det ytes hjemmehjelp i noen kommuner i dette landet med stoppeklokke i hånden, synes jeg er en skuffende måte å drive politikk på. Det tildekker realitetene og utfordringene som vi alle sammen har et medansvar for å løse. Det har dessverre i norsk politikk i sin alminnelighet, og ikke minst på helsepolitikkens område, utviklet seg en lei tendens til ikke å være opptatt av hvorledes utfordringer og problemer best kan løses, men av hvem som skal bli sittende med svarteper og ha ansvaret for at de ikke blir løst. Det er en destruktiv måte å drive politikk på i et demokratisk samfunn, og jeg håper at Arbeiderpartiet snart vil slutte med det. Da den forrige regjering presenterte sitt budsjettforslag i høst, karakteriserte SVs talsmann i forrige periode, Olav Gunnar Ballo, i det som da het helse- og sosialkomiteen, det budsjettforslaget som det beste han hadde opplevd – så vidt jeg oppfattet – det siste tiåret, når det gjelder helse- og omsorgsbudsjett. Det er en vurdering som jeg er enig i, og det er interessant å konstatere at det forslaget den nye regjeringen har lagt frem, bare i mikroskopisk grad har forandret på forslaget. Endringene ligger trygt innenfor promillegrensen. Det må vel innebære at også den nye statsråd mener at forslaget var et godt forslag, og et fremtidsrettet forslag. La meg peke særlig på den prioriteringsprofilen som lå i Ansgar Gabrielsens siste forslag til helsebudsjett. Rus og psykiatri – altså det å ta vare på de personer som er rusavhengige, og som dermed også pådrar seg mange andre sosiale og helsemessige problemer, på en bedre måte enn vi har klart hittil, og det å oppgradere psykiatrien innenfor helheten i helsevesenet – er en viktig oppgave. Jeg ledet en utredning om prioritering i norsk helsevesen som ble levert til den daværende helseminister i 1997, altså for åtte år siden. Der pekte vi på at i løpet av det tiåret som var gått forut – altså fra 1987, da den første prioriteringsutredningen ble levert, og til 1997 – hadde det vært full enighet i denne sal om at psykiatrien skulle prioriteres høyere enn resten av helsevesenet. Samtidig viste utviklingen i løpet av de ti årene at det som hadde skjedd, var det stikk motsatte, nemlig at veksten i ressursbruken i helsevesenet generelt var vesentlig høyere enn veksten på psykiatrifeltet. Statsråd Gabrielsen er den første norske statsråd som så langt jeg har registrert, har tatt et konkret grep for å endre dette, ved at han i tildelingsbrevet til institusjonene satte et helt presist krav om at helseforetakene skulle husholdere slik at veksten i ressurser til psykiatrifeltet skulle være høyere enn veksten til de øvrige delene. Det er mitt håp at den nye statsråden vil følge opp den linjen, og bruke de virkemidlene som ligger i systemet, for å få til de overordnede prioriteringene. Det er nemlig en tyngdekraft i våre systemer som lett drar i motsatt retning. Selv om målsettingene er riktige, har utviklingen en tendens til å gå i feil retning. Samtidig er det viktig å få frem at det er mange ting i utviklingen av vårt norske helsesystem som er gledelig og positivt. Medienes bilde skaper ofte inntrykk av det motsatte, at det er bare elendighet, fordi mediene alltid fokuserer på de enkelttilfellene hvor ting ikke fungerer. Sykehusreformen var åpenbart en overmoden reform, og en riktig reform. Det at det er fritt sykehusvalg, at vi har organisert sykehustjenesten slik at alt politisk ansvar er samlet på ett sted, identifiserbart hos statsråden, har åpenbart vært et riktig grep. Det har ført til at køene på de fleste områder er langt mindre enn de var, langt flere pasienter får behandling, og det er grunn til å tro at vi utnytter ressursene bedre enn vi gjorde med det gamle systemet. Derfor er jeg forundret over at Regjeringen forut for evalueringen av reformen, som skal være ferdig i 2007, allerede er begynt å reversere den stykkevis, ved å endre på styresammensetningen i helseforetakene. Det er stikk i strid med det som var Arbeiderpartiets oppfatning den gangen arbeiderpartiregjeringen, med helseminister Tore Tønne, lanserte reformen. Jeg har ikke klart å finne ut at det er gitt noen ryddig begrunnelse for hvorfor det største regjeringspartiet har skiftet oppfatning, og nå ønsker å reversere reformen på dette punkt. Vi står overfor en demografisk utfordring. I Norge som i de fleste andre europeiske land øker andelen av befolkningen som er over 60 år. Innenfor denne gruppen igjen øker den andelen som når en svært høy alder, og som derfor i økende grad får behov for helsehjelp og praktisk hjelp. Etter mitt skjønn burde det være en soleklar forutsetning at den eldre delen av befolkningen har rett til den samme grad av valgfrihet som vi anser som selvsagt for alle andre aldersgrupper i vårt samfunn. Vi har innført fritt sykehusvalg, det kommer særlig den middelaldrende del av befolkningen til gode. Vi har stort sett innført fritt skolevalg, for den yngre del av befolkningen. Og det ville være en underlig form for forskjellsbehandling dersom vi ikke også legger til grunn at mennesker i den tredje fase av livet har krav på selv å få lov til å vurdere kvaliteten på de tjenester de mottar, og ta imot alternative tilbud dersom de ikke er fornøyd med kvaliteten. Vi står overfor svære utfordringer, og de kan ikke møtes med besvergelser, verken om 5,7 milliarder kr ekstra til kommunesektoren, eller ti tusen årsverk som skal komme en eller annen gang i fremtiden. Den store utfordringen når det gjelder eldreomsorgen i dette land, er av kvalitativ og ikke av kvantitativ art. Vi må ikke gjøre den samme feil om igjen som vi har gjort gang etter gang – i sin tid med eldremilliarden, med eneromsreformen – at vi utelukkende har vært opptatt av de kvantitative sidene, og ikke vært opptatt av innholdssiden. Så til sist: Det er ett punkt hvor vi kommer til å måtte investere betydelig kraft i årene som kommer, og det er på å få spesialisthelsetjenesten og primærhelsetjenesten til å trekke i hop på en langt bedre måte enn de gjør i dag. Den kanskje største systemfeilen i vårt norske helsesystem i dag er at de to delene ikke griper inn i hverandre, og dermed faller veldig mange pasienter bokstavelig talt mellom sengene og stolene.