Jeg takker statsråden for svaret, som bekrefter at når det gjelder oppfatning av hva rehabiliteringsutfordringen går ut på, er vi i det aller vesentligste enige. Det spørsmålet hvor veiene skilles, er nok en gang ambisjonsnivået. Jeg skal ikke føre noen språkdebatt med statsråden om hva som er forskjellen på en handlingsplan og en strategi, men jeg konstaterer at mange av de store brukerorganisasjonene i forbindelse med budsjetthøringen har gitt uttrykk for betydelig skuffelse over at det ser ut som om ambisjonsnivået er jekket ned ganske kraftig. Og jeg fortenker for så vidt ikke de store brukerorganisasjonene i at de leser budsjettforslaget fra Regjeringen også slik at det ikke foreligger noen lesbare signaler om prioritering av dette feltet. Innenfor et ellers stort budsjett er det ikke noe som sier at Regjeringen er opptatt av å prioritere dette i forhold til andre formål innenfor helsesektoren. Det lengste man kommer i den retning, er den indirekte innrømmelsen, at det er ikke prioritert godt nok i dag – og det er vi 100 pst. enige om. Men spørsmålet mitt er jo da: Hva akter man å gjøre for å prioritere det høyere i fortsettelsen? Det synes jeg ikke statsråden gav noe klart og tydelig svar på. Når det gjelder sammenligningen mellom offentlige og private institusjoner i dette feltet, har statsråden selvfølgelig rett i at en slik sammenligning er beheftet med en del metodiske problemer. Men de problemene går begge veier, for i den prisforskjellen som jeg refererte til, må man også inkludere at i døgnprisen i de offentlige institusjonene er avskrivningskostnader og andre ting ikke innregnet. De kommer i tillegg. Men de private opptreningsinstitusjonene er nødt til også å dekke denne type utgifter innenfor den faststående døgnpris på et sted mellom 1 100 og 1 200 kr. Derfor vil jeg gjerne utfordre statsråden en gang til: Vil hun i det minste være interessert i å bestille en skikkelig analyse av hvorfor kostnadsbildet er slik som det er, hvorfor forskjellen er så dramatisk stor? For det kunne jo tenkes at her er det en lærdom å trekke med hensyn til den måten vi driver rehabiliteringspolitikken på i fremtiden.