De politiske skillelinjene i Norge dreier seg ikke om hvilke partier som er for å gi mest penger til kommunene. I debatten i forbindelse med valgkampen og ikke minst etter at Regjeringen la fram sitt justerte budsjettforslag, har mye av budskapet vært: Svaret er at Regjeringen har gitt mer penger til kommunene, hva var spørsmålet? Det har både i 2004, 2005 og nå i 2006 vært en betydelig vekst i kommunenes frie inntekter. Dette er en vekst som vil komme innbyggerne til gode i form av bedre tjenester innenfor bl.a. pleie, omsorg og skole. Jeg er overbevist om at denne veksten kommer til å fortsette, uansett regjering. Den framstillingen som representanten Dag Terje Andersen kom med i sitt innlegg av utviklingen i kommuneøkonomien det siste året, er dermed feil. Det er kvaliteten på de offentlige tjenestene, som skole, sykehus og sykehjem, som er viktig, ikke om det er stat, kommune eller fylkeskommune som har ansvaret. Oppdragsgiveren er den enkelte innbygger. Dette er Høyres utgangspunkt i debatten om organiseringen av landet vårt. Høyre mener at i et lite land som Norge er det tilstrekkelig med to forvaltningsnivåer. To forvaltningsnivåer – stat og kommune – vil styrke lokaldemokratiet og gi et bedre tjenestetilbud. Derfor vil Høyre legge ned fylkeskommunen som forvaltningsnivå. Kommunenes Sentralforbund har i sin bok «Sterke regioner» tatt initiativ til å belyse regiontanken. Boken har flere forfattere, og under forskjellige titler har de tatt for seg et eventuelt kommende regionalt nivå. Førsteinntrykket er at den viktigste dimensjonen er borte, nemlig brukerne. Ingen av forfatterne har fått i oppdrag å utdype brukernes oppfatning av dagens situasjon og en framtidig region, og få kommer derfor inn på det temaet. Konklusjonen i boken er, noe forenklet, at Norge trenger fylkeskommuner, men at vi ikke trenger så mange, og at de skal hete regioner. Fylkeskommunen skaper ingen begeistring eller offentlig debatt. Fylkeskommunen oppleves ikke som viktig for folk flest og har liten betydning, med mindre man er mellom 16 og 18 år og benytter seg av de videregående skolene eller er foreldre til noen i den gruppen. Det er bred enighet om at fylkeskommunen absolutt har sine mangler. Allikevel ønsker Regjeringen å beholde en slags fylkeskommune, den skal bare bli enda større og enda mindre tilgjengelig for innbyggerne. Dette har en bestemt seg for – før en har evaluert dagens fylkeskommune, og uten å gi et svar på hvilke oppgaver de nye regionene skal ha. Regjeringen valgte bevisst å avlyse en allerede bestilt evaluering, fordi de ikke hadde behov for den kunnskapen. Svaret er: Vi har behov for regioner. Men hva var spørsmålet? Men det er ikke vanskelig å spekulere i hvilke oppgaver et nytt regionalt nivå vil kunne få, og ikke minst hvilke oppgaver det ikke kan få. Dagens fylkeskommunale oppgaver er åpenbare: drift av de videregående skolene, koordineringsansvar i plansaker om areal og transport samt en del som gjelder kultur og næringsmidler. Tannhelsetjenesten må jo gå enten til de regionale helseforetakene, eller til kommunene, som Høyre ønsker. Utfordringen er å overføre nåværende statlige oppgaver til de nye regionene. Universitets- og høgskolesektoren kan en glemme. De vil ikke la seg styre av lokalpolitikere, og prinsippet om deres frie stilling er bredt forankret i denne salen. Spesialisthelsetjenesten er overført til staten. Det har vært en vellykket reform. Det nærmeste en overføring til et regionalt nivå har vi allerede sett – flertallet av styrerepresentantene vil bli foreslått av fylkeskommunen. De regionale veikontorene er jo en mulighet, men jeg tror ikke at Stortinget og samferdselsministeren vil gi fra seg makten når det gjelder hele infrastrukturen i dette landet. Dessuten er det jo Nasjonal transportplan og de årlige bevilgningene på samferdselsbudsjettet som bestemmer utbyggingstakten. Å organisere køen er neppe en givende oppgave i seg selv. Fylkesmennenes miljøforvaltning er en annen del, men det betyr jo at Stortinget må endre lovverket radikalt for at en lokalt i realiteten skal ha makt. Er det noen som tror at Sosialistisk Venstreparti vil akseptere at sterke nasjonale miljøhensyn blir ofret på lokaldemokratiets alter? Jeg tror det ikke. Fylkesmennenes landbruksavdelinger er et annet alternativ. Men da må jo jordloven og konsesjonsloven endres slik at disse spørsmålene kan håndteres reelt lokalt. Er det noen som tror at Senterpartiet vil akseptere det? Jeg tror det ikke. Svaret var overføring av statlige oppgaver. Men spørsmålet var: hvilke? Dessuten er alle de som arbeider i disse organisasjonene i dag, ansatt i staten. Vi skal i en senere sak diskutere de særrettighetene som er knyttet til dette. Men er det noen som tror at disse frivillig vil akseptere å bli overført til kommunal sektor? Hvordan vil fagforeningene reagere på det? Fornyelsesministeren, som har statens personalansvar, vil nok få klar beskjed om hvilket ansvar hun har for å forsvare deres rettigheter, i den interne dragkampen i Regjeringen. Her blir det en salig blanding av fagforeningsinteresser og politiske argumenter for hvorfor akkurat den funksjonen har en nasjonal betydning. Dette kommer til å bli kamp, kontor for kontor. Svaret kommer til å være at reelt sett blir det lite overflytting av statlige oppgaver. De nye regionene får de samme oppgavene som dagens fylkeskommune, men hovedbegrepet kommer til å være regional utvikling. Da er det en part som kommer til å tape, det er kommunene. Et nytt forvaltningsnivå med store ambisjoner om å utvikle regionen vil påta seg ansvar som kommunen i dag ivaretar alene eller i samarbeid. Spørsmålet var å desentralisere makt, svaret ble å sentralisere. Høyres løsning på fylkeskommunen er å legge den ned, og heller prioritere kommunene. Ved å styrke kommunene ønsker vi å skape større nærhet til innbyggerne. Kommunene skal gis flere oppgaver, større rammer og mer lokal frihet til å utføre disse oppgavene. Høyre ønsker at beslutningene skal flyttes nærmest mulig brukerne av offentlige tjenester. En regionalisering går i motsatt retning, og er ikke med på å styrke demokratiet. Administrativ og politisk drift av fylkeskommunene i Norge koster om lag 2 milliarder kr. Det er like mye som fylkeskommunene samlet sett bruker på tannhelsetjenestene i dette landet. Det er åpenbart at kommunene ville være i stand til å skape mye ekstra velferd dersom disse midlene ble prioritert annerledes. Enda bedre skoler, sykehjem og veier for innbyggerne våre er viktigere enn økt og nytt byråkrati. Høyres kommunepolitikk bygger på at vi ønsker å flytte mer ansvar ned på kommunenivå, fordi vi har tiltro til at de beste prioriteringene blir tatt av dem som er nærmest innbyggerne. Vi ønsker å gi kommunene mer frihet og kommunepolitikerne et enda større ansvar for å forvalte verdiene forsvarlig. Debatten om regionene handler i det store og hele om hvordan det offentlige forvalter skattepenger som du og jeg har betalt inn. Skal vi prioritere byråkrati, eller enda bedre tjenester? Når jeg legger så stor vekt på dette i mitt innlegg, er det fordi denne saken sannsynligvis kommer til å være den viktigste som denne komiteen skal jobbe med i denne stortingsperioden, og sannsynligvis også den saken som kommer til å legge de dypeste sporene etter seg i framtiden. Mindretallet, inkludert Høyre, har en rekke forslag i innstillingen. De er gode, og hadde fortjent å bli vedtatt i dag. Blant annet er det to forslag om at Regjeringen bør øke kommunenes frihet til selv å disponere sine inntekter, at Stortinget får en egen sak om effektivisering i kommunesektoren, og at hvis strømprisene igjen blir unormalt høye, bør en bruke bostøtteordningen for å hjelpe dem som trenger det. Regjeringspartiene får selv begrunne hvorfor de ikke kan stemme for disse forslagene. Men hvis en ser innstillingene fra komiteene i Stortinget samlet, virker det som regjeringspartiene gjorde seg ferdig med tenkearbeidet på Soria Moria, og etter dette skulle nye tanker og forslag avvises. Det er i så fall synd. Flertallsregjering var visst svaret, men hva var egentlig spørsmålet? Jeg tar med dette opp de forslagene Høyre er med på å fremme i innstillingen.