Det er et helt sentralt helsepolitisk spørsmål interpellanten reiser. Jeg vil gi henne honnør for å reise det i den sammenhengen hvor det hører hjemme, nemlig i det internasjonale perspektiv. Det er helt klart at uansett hva man måtte mene om graden av vellykkethet av vår norske alkoholpolitikk, er det begrenset hvor stor handlefrihet det enkelte land har i forhold til naboland og i forhold til den internasjonale politikk på området. Derfor er jeg enig med interpellanten i at initiativet til å få til et nordisk samarbeid var et godt og betimelig initiativ. Allerede der står vi overfor betydelige utfordringer, fordi kulturforskjellene også mellom de nordiske land er meget store, som vi vet. Danmark har en tradisjon som atskiller seg meget klart fra den vi har i Norge og Sverige, bare for å nevne ett eksempel. Samtidig er det grunn til å bemerke at når interpellanten ytrer ønske om at Norge skal være pådriver for at de øvrige nordiske land, som er medlemmer av EU, skal følge EUs politikk på dette området, inneholder jo det et aldri så lite paradoks. Det hadde unektelig – får jeg si til interpellanten – vært noe enklere å påvirke det hvis vi hadde vært med selv. Det at EU er i ferd med å utvikle en alkoholpolitikk som er felles for medlemslandene, ser jeg for min del som et klart bevis på at EU-samarbeidet forsterker den sosiale dimensjonen som er felles for EU-landene. Det er i seg selv et usedvanlig viktig bidrag, også når det gjelder å skape rammebetingelser for en god norsk politikk på dette området. Det er ikke vanskelig å bli enige om omfanget av alkoholrelaterte helseskader. Det er heller ikke vanskelig å bli enige om de overordnede målsettingene når det gjelder å bekjempe alkoholrelaterte helseskader. Det som er den store vanskeligheten, er å finne ut hvilke virkemidler vi har til rådighet, og hvorledes disse virkemidlene skal doseres for å gi det best mulige resultat. Her står jo dilemmaene i kø. Der er tre virkemidler som har vært brukt, og som står til rådighet. Det ene er lovgivning. Vi har historiske erfaringer i Norge for en ekstremt restriktiv bruk av lovgivningen, forbudstiden. Erfaringene med det frister på ingen måte til gjentakelse. For hvis man overbruker en restriktiv lovgivning, oppnår man regelmessig det motsatte av det man tilsikter – man oppnår å stimulere til illegal produksjon, illegal omsetning og enda flere helseskader. Så har man avgiftsmuligheten. Også det er et tveegget sverd, for all erfaring viser at det er vanskelig å finne det riktige balansepunktet hvor avgiftspolitikken bidrar til å dempe etterspørselen samtidig som den ikke stimulerer til illegal omsetning og import. Så er det det tredje virkemiddel, som vi i Norge har satset tungt på, nemlig et statlig monopol for omsetning av alkohol. Det er også et tveegget sverd. Når denne regjering, i likhet med den forrige, har satset på å bygge ut Vinmonopolets lokale salgsnett i Norge – senest i går ble det begrunnet med at man vil ha lik tilgang over hele landet, og det er jo et interessant synspunkt – må man konstatere at Vinmonopolet er blitt den mest vellykkede statsbedrift i dette land. Den er toppmodernisert, den er blitt strømlinjeformet, den går så det suser økonomisk. Men det store spørsmål man sitter tilbake med, er jo: Hvorledes rimer dette med statens egen overordnede politikk på området? Jeg tror at vi skal være ærlige nok til å innrømme alle sammen at her er et alkoholmonopol blitt et nokså iøynefallende uttrykk for det vi i andre sammenhenger kaller dobbeltmoral. Det burde egentlig oppta oss alle å diskutere det litt mer inngående enn vi hittil har gjort.