Jeg vil takke alle som har vært med på debatten her i dag. At dette er en viktig debatt, viser engasjementet her i salen. Kulturministeren understreket hvor viktig det er at vi ikke plasserer hverandre i båser, at det ikke er snakk om et «oss» og «de andre», men at det dreier seg om å ha tilgang til hverandres kultur, som UNESCO i sitt integreringsbegrep tar til orde for. De fleste som har vært på talerstolen i dag, peker på to ting: Kulturen gir oss arenaer hvor vi kan møtes med stolthet, glede og nysgjerrighet, og hvor angsten for det fremmede kanskje kan drives litt tilbake, for alle parter. Og det andre: Nasjonens kulturliv blir kvalitativt bedre gjennom mangfoldet. Mange har i dag sagt at dette må gjenspeile seg i tildelinger til kulturlivet generelt, og til minoritetskulturer spesielt. Det er altså mulighetene som er pekt på i dag, og ikke først og fremst problemene. Jeg blir litt trist når jeg hører Ulf Erik Knudsen. Jeg var nettopp på konferanse i Drammen og opplevde alt det positive som skjer på kulturfeltet der, ikke minst på det flerkulturelle. Men hvis representanten Ulf Erik Knudsen ikke makter å se hva som skjer i hjembyen, vil jeg gjerne invitere ham til Tromsø, hvor kulturarenaer har dannet grunnlag for både skaping av kunst, vennskap – og kjærlighet, for den saks skyld. Jeg vil helt til slutt fortelle Stortinget en sann historie, en historie fra virkeligheten. For seks år siden, den første sommeren i det nye årtusenet, hadde Festspillene i Nord-Norge – som jeg da ledet – en palestinsk kunstnerisk markering. Det ble på alle måter en suksess, både publikumsmessig og kunstnerisk. På Festspillenes siste dag stod den samiske gruppen Transjoik på scenen sammen med palestinske Sabreen og lot toner fra joiken blande seg med klangen fra den arabiske lutten. Og plutselig skjer det: Den samiske musikeren Frode Fjellheim og den palestinske sangeren Kamilya Jubran har funnet et felles melodisk stoff, en vakker liten bånsull som Frode og Kamilya hadde lært av sine respektive bestemødre, og som nå klinger ut mot oss i salen. Sånn skjedde det at vi den kvelden fikk oppleve det utrolige, at to mødre på hver sin kant av kloden instinktivt har funnet akkurat den melodien som kan bysse ungen i søvn. Og sånn er jeg blitt overbevist om at møte med kunst ikke først og fremst handler om å ta opp pengeboka og kjøpe det man vet man vil ha, men at kunsten ofte kommer til oss uventet, kanskje fremmed, og på en måte vi slett ikke hadde tenkt. Det må være kjernen i den kunst- og kulturpolitikken vi skal føre, og som må ha respekt for, og synliggjøring av, mangfoldet som et av sine viktigste anliggender.