Utgangspunktet for merknaden fra Høyre – og regjeringsfraksjonen – er selvfølgelig også den knallharde realiteten som ligger bak tusenårsmålene om å få finansiert dem, ikke minst fattigdomsreduksjonen. Men vi har en annen tilnærming til hvordan dette kan skje, enn det som fremkommer av merknaden fra Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet. Vi for vår del mener at den beste måten å få opp finansieringen av gjennomføringen av tusenårsmålene på er å sørge for at de bistandsløftene som er gitt, der målet er 0,7 pst. av BNI, blir gjennomført av industrilandene. Det er en rekke land som ikke har gjennomført dette, selv om det er med en viss tilfredshet en ser at et økende antall nå begynner å legge planer for en fremdrift for å komme opp i den nødvendige bevilgningen. Så vi mener, som vi har ment tidligere, i forbindelse med diskusjonen om både globaliseringsmeldingen i fjor og bistandsmeldingen i år, at den største utfordringen på området ikke er mangelen på mekanismer, men det å mobilisere tilstrekkelig politisk støtte – eller for den saks skyld vilje – til finansieringen av de globale fellesoppgavene, inklusiv tusenårsmålene, hvor man da gjerne i første omgang må bruke de foreliggende mekanismer. Vi deler den bekymringen som vi møter hos mange parter også internasjonalt, at det å konsentrere seg om ulike – jeg hadde nær sagt – luftige forslag lett kan tilsløre den oppmerksomheten som burde vært for å øke den tradisjonelle utviklingsbistanden, og det er skepsis til hvordan en teknisk skulle gjennomføre noen av de etter vår mening politisk urealistiske forslagene om valutaavgift og global skattlegging som har kommet opp. Vi registrerer at det er en betydelig skepsis ute også når det gjelder nye ordninger, hvor man kanskje på forhånd ikke helt har definert hvordan pengene skal innkreves, hvordan de skal administreres, og hva administrasjonen vil koste, og for den saks skyld heller ikke har klare nok målsettinger for hvordan disse pengene skal brukes. På den annen side følger selvfølgelig også vi nøye med i den debatten som foregår, ikke minst i FN og i foraene rundt de multilaterale organisasjonene, om innovative finansieringsmekanismer, og vi synes det er positivt at dette er en debatt som det siste året er blitt mer pragmatisk og konstruktiv, og hvor det også er nye aktører med – jeg tenker da både på Verdensbanken og på IMF. Det er da ikke tale om global skattlegging eller direkte finansiering av FN. Diskusjonen dreier seg nå snarere om nasjonalt baserte avgifter, som via tradisjonelt mellomstatlig samarbeid kan kanaliseres til utviklingsspørsmål av de land som finner dette egnet for utviklingsfinansiering. Det er da heller ikke ønskelig å etablere nye, byråkratiske ordninger eller institusjoner, men å kanalisere dette gjennom de eksisterende multilaterale kanalene. Vi har endt opp i en flertallsmerknad sammen med Fremskrittspartiet hvor vi beskriver det fremlagte forslaget som et forslag som har liten oppslutning internasjonalt, og som ikke står sentralt på den internasjonale dagsordenen. Vi ser derfor heller ikke at det er behov for en særnorsk utredning, men vi skal følge opp det som foregår internasjonalt.