Interpellasjonen gir oss anledning til en viktig debatt om konkurransepolitikk, og ikke minst også til å kunne nyansere innholdet i konkurransepolitikken. For meg er det viktig å slå fast innledningsvis at konkurransen på mange områder er særdeles viktig for både næringsliv, forbrukere og det offentlige. Aktiv konkurranse kan gi forbrukerne lavere priser og økt mangfold, samtidig som konkurranseevnen til næringslivet blir styrket gjennom reduserte kostnader og økt innovasjonspress. I en blandingsøkonomi ser vi behovet for sterk konkurranse i enkelte markeder, men vi må være villige til å ha andre krav til konkurranse i noen markeder ut fra sterke offentlige hensyn, som bl.a. å sikre viktige fellesfunksjoner, som også statsråden her understreket, innenfor helse, omsorg og utdanning. Det har vår fulle støtte. For Senterpartiet er det viktig å understreke at staten må bidra til utvikling av et innovativt og konkurransedyktig næringsliv gjennom en aktiv og målrettet næringspolitikk, økt innsats i forskning og utvikling, ikke minst økte investeringer i infrastruktur og teknologi, og eierskap. Det er her viktig å understreke at ikke all utvikling kan overlates til markedet eller markedskreftene. Utviklingen av kunnskapssamfunnet får store konsekvenser for næringspolitikken og konkurranseforholdene næringslivet står overfor. Utviklingen i infrastruktur får store konsekvenser for næringslivspolitikken og konkurranseforholdene også der, og da selvsagt også de konkurransevilkårene næringslivet står overfor. Vi må altså ha en aktiv og målrettet konkurranse og næringspolitikk der staten er engasjert på mange områder, i forskning og utvikling, i lokalisering, i markedsføring, i partnerskap med næringslivet og som tilrettelegger for kapitaltilgang og eierskap. Med andre ord: Det offentlige må ha en like bevisst konkurranse- og næringspolitikk som de land vi konkurrerer med, og det er et viktig element i diskusjonen om konkurransepolitikken. Vi må ikke være mer naive i Norge og fremme en konkurransepolitikk som ensidig svekker vårt næringsliv og vår industris konkurranseevne internasjonalt sett og – har jeg lyst til å understreke – i et framtidsperspektiv, bl.a. med hensyn til de utfordringene vi står overfor med en WTO-avtale som vi jobber for å få gunstigst mulig. Den vil innebære utfordringer for norsk næringsliv. Den vil innebære utfordringer for norsk matindustri, og den vil ikke minst innebære utfordringer for norsk næringsmiddelindustri. Da er det viktig, som det også er påpekt her, at vi tar strategiske og næringsmessige hensyn når vi f.eks. vurderer en fusjon som den som var foreslått mellom Prior og Norgården, og for den saks skyld etter min mening også når det gjelder Gilde og Prior. Konkurransepolitikk er altså ikke bare forbrukerpolitikk. Konkurranse er ikke et mål i seg selv. Det må vi ta med oss når vi jobber med konkurransepolitikken. Jeg har også lyst til å understreke til slutt at ny teknologi er en viktig forutsetning for å skape like konkurransevilkår. Bredbånd og hastighet i nettet kan i stor grad oppheve de avstandsulempene som eksisterer for store deler av distriktenes næringsliv – altså konkurransemessige avstandsulemper. Teknologi gir store muligheter for næringsetablering og innovasjon, samtidig som offentlige og private tjenester kan tilbys like lett over hele landet. Derfor forventer jeg at Regjeringen i tråd med Soria Moria-erklæringen legger til rette for å følge opp forutsetningen om bredbåndstilgang for alle husstander og offentlige og private virksomheter, og at de skal ha tilgang til framtidsrettet høyhastighetsnett innen utløpet av 2007. Dette er viktig for næringspolitikken. Det er viktig for å skape like konkurransevilkår i hele landet. Det er viktig for å ta hele landet i bruk. Og da blir konkurransepolitikk også god distriktspolitikk.