Jeg tillater meg først å knytte en ørliten kommentar til det forrige replikkordskiftet, nærmere bestemt innlegget fra Marit Arnstad. Hun sa at det er ja-partiene i Norge som står bak denne politikk. Det må da være tillatt å minne om at av de fem partiene som i debatten i januar støttet Regjeringen, er det bare to som kan kalles for ja-partier, nemlig Høyre og Arbeiderpartiet. De tre andre partiene som støttet dette, er enten erklærte nei-partier i EU-saken, eller et parti som har et erklært ikke-standpunkt i EU-saken. Å fremstille dette som en del av krigføringen mellom ja- og nei-siden i Norge er direkte desinformasjon. Jeg skal i mitt innlegg nøye meg med å kommentere den delen av forsvarsministerens redegjørelse som gjaldt avtalen med våre naboland Sverige og Finland, mens Bjørn Hernæs på Høyres vegne vil kommentere de to andre delene av forsvarsministerens redegjørelse. I oktober 1999, altså for snaut seks år siden, sendte den daværende norske regjering et offisielt memorandum til alle medlemsland i EU og NATO. I dette memorandum leser man følgende avsnitt, som jeg i lys av den situasjonen vi nå er oppe i, synes er meget interessant: «Norge støtter sterkt de pågående bestrebelser på å styrke Europas sikkerhet og forsvarsevne i sin alminnelighet og arbeidet for å styrke evnen til krisehåndtering spesielt. Vår sikkerhet» – altså Norges sikkerhet – «er vevet inn i og sammen med sikkerheten til medlemsstatene i den europeiske union og med unionens egen sikkerhet. Slik sett har vi» – altså Norge – «felles interesser og felles utfordringer med hensyn til sikkerhet. Norge har en grunnleggende interesse i de planer og tiltak for å styrke sikkerhet og krisehåndtering som nå utvikles i EU. Vi ønsker å være helt og fullt delaktig i disse bestrebelser og vil ta det fulle ansvar for å spille vår rolle når det gjelder å møte fremtidens utfordringer for Europas sikkerhet.» Da den norske regjering sendte dette memorandum til alle medlemsstater i EU og NATO, het Norges statsminister Kjell Magne Bondevik, utenriksministeren het Knut Vollebæk, og, hvis jeg ikke husker feil, het statssekretæren i Utenriksdepartementet Åslaug Haga. Senterpartiet var altså fullt og helt delaktig i denne politikk i regjeringsposisjon. Nå har det skjedd mange ting siden 1999, og veien frem til det konseptet som Den europeiske union arbeider med i dag når det gjelder å ivareta nettopp krisehåndteringsaspektet ved sikkerhetspolitikken, er et konsept som ingen konkret kjente innholdet av for seks år siden. Det at konseptet i dag innebærer at Norge kan få et fullt integrert militært samarbeid med våre to naboland Sverige og Finland, som ikke er medlemmer av NATO, mens Norge ikke er medlem av EU, er etter mitt skjønn overmåte positivt og overmåte gledelig. Historisk må det jo være tillatt å minne om at det på en måte innebærer at ringen er sluttet tilbake til den fasen vi befant oss i på slutten av 1940-tallet, da alle de nordiske land var nødt til å velge hvilke allianser de skulle inngå i for å ta vare på sin egen sikkerhet i den kalde krigens tid. Den gang var alternativet til NATO-medlemskap, som Norge og Danmark valgte, en nordisk forsvarsallianse, eller et nordisk forsvarsforbund, som det het den gang. Svært mange, både i Norge og i andre nordiske land, ville ha foretrukket en slik løsning. Nå er det vel lett i etterpåklokskapens lys å se at det ikke var noen realisme i ideen om et nordisk forsvarsforbund den gang, bl.a. fordi et nordisk forsvarsforbund den gang ikke ville ha kunnet inneslutte Finland under noen omstendighet, fordi Finland i den lange perioden fra 1945 til 1990 ikke hadde noen utenrikspolitisk handlefrihet og derfor ikke selv fritt kunne velge hvem de ønsket å samarbeide med for å ivareta sin egen sikkerhet. Det er en av de viktigste ting som har skjedd de siste 15 år i Europa, at ikke bare Finland, men også de andre landene rundt Østersjøen har fått sin fulle nasjonale suverenitet og derfor fritt kan velge hvem de ønsker å samarbeide med. Men som sagt, at ringen nå er sluttet, slik at vi faktisk kan oppnå det tette og gjensidig forpliktende samarbeidet med våre nærmeste naboer, Sverige og Finland, det er en historisk begivenhet av betydelig rekkevidde. Det som samtidig er viktig, er å fastslå at i dag er dette ikke et alternativ til samarbeid i NATO, og enda mindre et alternativ til samarbeidet i Den europeiske union. Nei, det er en nødvendig bestanddel nettopp av samarbeidet i NATO og samarbeidet i Den europeiske union. Det fremtidsrettede i dette er at vi ved å forberede en felles innsats mellom de tre nordiske land – Sverige, Finland, Norge – og Estland er med på å bidra til å styrke krisehåndteringsberedskapen i et globalt perspektiv, for det er jo det som er det nye i forhold til situasjonen på slutten av 1940-tallet. I dag er det de globale kriseutfordringer det dreier seg om, altså kriser som kan oppstå når som helst og hvor som helst. Det er også viktig å slå fast at den internasjonale leder som sterkest har hilst EUs krisehåndteringskonsept velkommen, er FNs generalsekretær, Kofi Annan, som forsvarsministeren med rette pekte på i sin redegjørelse. Det har Kofi Annan gjort fordi han av bitter erfaring vet at Sikkerhetsrådets evne til å oppfylle sitt mandat når det gjelder å gripe inn hurtig i krisesituasjoner i dagens verden, er meget, meget begrenset, og at det som har vært minimumsfaktoren hele veien, nettopp er evnen til rask innsats, som krever at det er samtrente styrker som nettopp er spesialutdannet til den type innsats, som kan settes inn på noen ukers varsel istedenfor etter et halvt år, eller et helt år, eller halvannet år, når katastrofen allerede er umulig å forhindre. Det er etter mine begreper ingen minusposter i dette regnskapet. Det er ingen minusposter i dette regnskapet sett fra norsk synspunkt. For dette er helt åpenbart en måte å investere i vår egen sikkerhet på som samtidig er en investering i global sikkerhet. Det er i denne sammenheng ingen motsetning mellom vår egeninteresse og interessen for å bidra til at Sikkerhetsrådet skal bli i stand til å løse sin oppgave i dagens verden. Jeg begynte med å sitere den norske regjerings memorandum fra 1999. Den gang måtte utenriksminister Vollebæk konstatere at Regjeringen dessverre ikke lyktes i å få aksept for full norsk deltakelse i arbeidet med å meisle ut EUs sikkerhetskonsept og deltakelse i de besluttende organer. Nå kan vi etter seks år konstatere at vi langt på vei allikevel har oppnådd å få på plass et gjensidig forpliktende samarbeid, hvor Norge kan yte en innsats for å ta vare på verdens sikkerhetsbehov.