Jeg har ganske riktig gitt uttrykk for at det ikke er riktig å kalle Norge et lite land. Hvorvidt vi skal måle oss med Kina i alle sammenhenger, skal jeg være litt tilbakeholden med. Men vi skal i hvert fall ikke vike tilbake for å ha prinsipielle synspunkter og bruke de kanalene vi har. Jeg mener at Vallersnes’ innlegg nå var en god presisering av de utfordringene vi står overfor. Det er deler av den begrunnelsen som har ført til at jeg nå har ønsket å sette fokus på norsk utenrikspolitikk i Afrika, fordi jeg tror at det mer ensidige bistandsfokus vi har hatt på Afrika, som fortsatt skal bestå som en viktig faglig innfallsvinkel, kanskje fører til at vi har mindre perspektiv rundt disse spørsmålene som representanten Vallersnes tar opp. Norges ambassadør i Mosambik nevnte for meg hvordan utviklingen av kinesiske interesser i dette landet nå påvirker hvordan landet utvikler seg på en annen måte enn hva vi normalt har hatt på vår radar i Utenriksdepartementet, og da trenger vi et rammeverk for å forstå det. Stormaktskonfrontasjonen i Afrika, som også handlet om ressurser, er nå blitt avløst av en ny jakt på ressurser i Afrika. Vallersnes har gitt en god del eksempler. Kronikken til Helge Rønning, som jeg også leste i sin tid, har vist og eksemplifisert det på andre måter. Det er riktig at det kan komme til en type konfrontasjon mellom ulike perspektiver når det gjelder syn på samfunnsutvikling, menneskerettigheter, godt styresett, som noen land legger vekt på, mens andre land som kommer til afrikanske land, ikke legger vekt på det og dermed fritar en del styresett fra det presset de burde være under for å følge internasjonale, globalt anerkjente standarder. Norge har tre hovedspor her, mener jeg. Det ene er vårt bilaterale forhold, som bør profesjonaliseres i en utenrikspolitisk retning til også å kunne være vãr for disse dimensjonene, både i vår analyse og i måten vi har dialog med myndighetene i Afrika, hvor vi har stor representasjon. Det andre er den støtten vi gir til afrikanske egne organer som ønsker å bidra til en multilateral utvikling og universelle prinsipper knyttet til menneskerettigheter, FNs konvensjoner om politiske og sosiale rettigheter. Jeg tenker da i første rekke på den rollen AU, Den afrikanske union, kan ha, og de bestrebelsene Afrika har for å få til et samarbeid innenfor økonomi, innen det såkalte NEPAD-initiativet. Norge må posisjonere seg slik at vi er tungt til stede i de landene som er toneangivende i den sammenheng. Så er det, som representanten sier, FN-sporet. Det gjelder jo å styrke de universelle standardene som gjør at de står sterkt i møtet med det trykk ressurssugne land fra utsiden kan ha når de gjør sin innflytelse gjeldende. Det handler om FN, Verdensbanken, og jeg har også stor tro på at det FN-organet for menneskerettigheter som nå er opprettet – dog ikke perfekt, men allikevel et veldig viktig skritt på veien – kan være en viktig institusjon, slik at en også har tillit og legitimitet, både i Afrika og hos et land som Kina, slik at ens arbeid blir godt respektert.