Jeg har lyst til å komme tilbake til det representanten Siv Jensen ikke spurte om i stad, nemlig spørsmålet om opsjoner i Telenor. Flere medieoppslag viser at opsjonsprogrammer i flere statlig eide selskaper har vært oppe til rebehandling og diskusjon i løpet av vårens generalforsamlinger uten at statens representanter har ment noe. Det interessante er at det som i dag dokumenteres av Nettavisen, er at hele det opsjonsprogrammet som vi daglig har en diskusjon om i media – med rasende representanter for den rød-grønne regjeringen m.m. – ble etablert da Jens Stoltenberg var statsminister. Det er et opsjonsprogram som var knyttet til børsnoteringen og innført i ettertid, og 10. mai 2001 gav Telenors generalforsamling styret fullmakt til å innføre et aksjeopsjonsprogram. Styret bestemte at aksjeopsjonsprogrammet fra starten av skulle bli gjort tilgjengelig for 75 medlemmer av toppledelsen og andre nøkkelpersoner. Det totale antallet aksjeopsjoner som ble utdelt hvert årunder programmet, skulle være om lag 3 mill. kr. Det betyr at rammene for dette store programmet ble lagt da Jens Stoltenberg var statsminister. Det som har skjedd i ettertid, er at Telenor har blitt en suksess etter børsnoteringen. Gevinsten og den økonomiske uttellingen av dette opsjonsprogrammet har blitt større, fordi Telenor-ledelsen og hele Telenor, med alle de ansatte, har ført til en internasjonalisering. Børsnoteringen har styrket og vært en suksess for selskapet. Men da er spørsmålet mitt: Hvordan kan Jens Stoltenberg møte seg selv i døren med det utspillet han har kommet med, hvor han moralsk synes det er forkastelig at ledelsen tar imot opsjoner han har gitt dem?