Helt siden Norge ratifiserte FNs konvensjon om barns rettigheter i 1989, har konvensjonen utgjort et viktig grunnlag i våre myndigheters barnepolitiske arbeid. Men Stortinget valgte å stramme litt inn i 2003. Da ble Barnekonvensjonen tatt inn i menneskerettighetsloven, med virkning fra 1. oktober. Jeg synes det er all grunn til å understreke at Barnekonvensjonen i dag har en sterk stilling, og jeg mener at gjeldende praksis har ivaretatt hensynet til barnets beste i den individuelle behandlingen som myndighetene har foretatt. Det var heller ikke noe på den årlige konferansen til UDI som tilsa noe annet. De fem partiene som nå er enige i denne saken, argumenterer med at barnets beste nå skal være «et grunnleggende hensyn». Men slik har det faktisk alltid vært, og det skillet som man nå prøver å skape mellom partier som er for og imot i dette spørsmålet, er etter min mening et kunstig skille. Det er viktig å påpeke at det er foreldrene som har primæransvaret for barna. Utgangspunktet, og det viktigste, må være å føre en politikk som gjør at færrest mulig barn skal oppleve å komme alene til Norge. Det er også en målsetting å føre en politikk som forhindrer at foreldre etterlater sine barn alene i norske asylmottak. Det er viktig at den politikken som føres, ikke belønner de foreldre som nekter å samarbeide med myndighetene. Akkurat på dette området er det nok en liten grunn til å bekymre seg over den politiske enigheten som flertallet i dag har gitt uttrykk for, dette selv om statsråd Bjarne Håkon Hanssen i sitt brev til komiteen ikke kan gi støtte til forslagsstillerne, fordi å gi oppholdstillatelse til denne gruppen vil signalisere en belønning for dem som ikke samarbeider, men holder lenge nok ut. Vi er enig i statsrådens vurdering, men vi bekymrer oss nok over det presset og den indre uenigheten vi ser konturene av i Regjeringen og mellom regjeringspartier. Og det er vel ingen hemmelighet at med SV i regjering tror Høyre at det fortsatt kommer til å være et sterkt press på dette området. Fra Høyres side viser vi videre til at statsråden i Aftenposten den 31. mai uttalte at han i forbindelse med ny utlendingslov ville vurdere tiltak for å hindre at personer med endelig avslag forsøker å trenere saken ved stadig å framsette nye omgjøringsbegjæringer – dette for å få ned den samlede ventetiden. Det er av avgjørende betydning å få ned saksbehandlingstiden, og det må faktisk stresses. Vi stiller oss derfor noe uforstående til at statsråden i sitt brev til komiteen signaliserer at Regjeringen vil senke terskelen for å kunne få oppholdstillatelse etter anmodning om omgjøring av endelig vedtak. Vi mener det blir flere saker å behandle. Det er en ytterligere liberalisering og, etter vår mening, et skritt i gal retning. For de faktisk ureturnerbare asylsøkerne mener vi det bør være riktig å gi oppholdstillatelse etter utlendingsloven. Vi vil presisere at oppholdstillatelsen, i tråd med signalene fra statsråden, bør gis til personer som har medvirket til å avklare sin identitet under perioden som asylsøker, som har bidratt til å skaffe seg hjemlandets reisedokumenter, og som har vært villige til å samarbeide om retur via IOM. Slik har det også vært, og det er egentlig et fåtall personer dette gjelder. Vi vil også si at to grunnleggende forutsetninger må oppfylles før oppholdstillatelsen etter disse reglene gis. For det første må asylsøkerne ha vist vilje til å samarbeide, og for det andre er det en forutsetning at det i overskuelig framtid etter de tre årene ikke vil være mulig å returnere til hjemlandet. Også i dag kan utlendingsforvaltningen legge vekt på at en utlending er reelt og faktisk ureturnerbar. Slik sett er det ikke nødvendig med en egen forskriftsendring. Men for oss er det ingen stor sak, da vi mener at realitetene er der likevel. Det er på det grunnlaget Høyre går inn for å vedlegge dokumentet protokollen. Så har jeg avslutningsvis bare lyst til å si at når barnefamilier har vært over tre år i mottak, er det klart at det er noe som er galt, og det er ikke akseptabelt. Men jeg synes det er lite fint av Arbeiderpartiet å legge skylden på Erna Solberg. Det er også noe som heter at utlendingene må samarbeide med de norske myndighetene.