30. april 2004, samme dag som stortingsmeldinga ble lagt fram, fikk jeg og andre representanter fra regjeringspartienes ungdomspartier en presentasjon av meldinga av statsråd Hilde Frafjord Johnson. Vi hadde også invitert forsvarsministeren. Vi hadde invitert utenriksministeren, og vi hadde invitert daværende statssekretær Jørn Holme i Justisdepartementet, nettopp i den erkjennelse at utviklingspolitikk favner bredere enn én stortingsmelding. Vi i ungdomspartiene har, i likhet med statsråd Kristin Clemet, også vært opptatt av at utdanning er en ekstremt viktig nøkkel til utvikling, kanskje spesielt utdanning av jenter. Vi har i mange år jobbet veldig mye med utviklingspolitikk, og vi ønsket selvfølgelig å se om de innspillene vi har gitt over mange år, ble hørt, og det ble de. Et tema som vanligvis er beheftet med ganske mye tristhet og pessimisme, ble presentert med optimisme, håp og framtidstro, og det var en tydelig markering av at norsk utviklingspolitikk har mer enn ett ben å stå på. Jeg mener det særlig er to aspekter ved utviklingspolitikken som er sentrale. Utviklingspolitikk er hjelp til sjølhjelp, og for å sikre utvikling er det avgjørende at bistandsmottakerne sjøl tar ansvar for egen utvikling. Derfor er det også riktig og helt nødvendig å sikre og å stille krav om bl.a. utvikling av menneskerettigheter, av demokrati, av prosesser i retning av sunnere økonomier og oppbygging av rettsstater. For det andre: Utviklingsbistand er ikke veldedighet. Man kan tidvis få inntrykk av at det er viktigere for en del rike land å vise at man gir bistand, enn å fokusere på hvilken hjelp som gis, og under hvilke forutsetninger den gis. Utviklingsbistand er heller ikke milde gaver som skal gis for å lette rike lands samvittighet og få oss til å ta oss godt ut i verdensbildet. Det er med andre ord ikke nok for rike land som Norge å være best i klassen når det gjelder milliardoverføringer. Vi må også være best i klassen når det gjelder bidrag som kan bety at rike land tar fattige land på alvor og gir noe som medfører varig endring i gamle strukturer. For å si det med den indiske professor Meghnad Desai ved London School of Economics: «We don't want your compassion, we want your markets.» Det er bare det at Desais ståsted, som han deler med bl.a. mange afrikanske ledere, slik de uttrykte det i The Millennium Action Plan, er omstridt. Det er omstridt i enkelte miljøer i de landene som må gi markedsadgangen. For denne regjeringa har det vært avgjørende å ta fattige lands krav på alvor og dermed la norsk utviklingspolitikk stå på flere ben enn bare bistand. Bistand alene og handel alene er ikke oppskriften. Løsningen ligger i kombinasjonen. Derfor er det også skuffende, men dessverre på ingen måte overraskende at Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet i innstillinga fortsetter en politikk for proteksjonisme. De er for en utvikling som går i stikk motsatt retning av den utviklinga Regjeringa ønsker. Partiene hevder å snakke på vegne av de fattige landene, men snakker egentlig bare på vegne av interesser i rike land. Det er fristende å spørre hva representanten Haga syns om representanten Jaglands vektlegging av at vestlige land må åpne opp markedene sine. I merknadene fra Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet virker det som om disse kravene om kutt i vestlige landbrukssubsidier og åpning av vestlige markeder for de varene fra fattige land som landene faktisk kan eksportere, ikke har blitt fremmet. De nevnes ikke med ett ord. Sannheten er at de har blitt fremmet høyt og tydelig, men Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet hører ikke etter. De er for opptatt av å dekke seg bak paroler om solidaritet med verdens fattige, å kappes om å være de mest veldedige giverne over bistandsbudsjettet og å bygge skyhøye tollmurer som effektivt holder fattige land nede og varene deres ute fra våre markeder, til å ta fattige lands krav på alvor. Disse partiene vil gjerne definere folk i alle faser av livet som klienter med behov for hjelp fra det offentlige, og de bruker akkurat den samme tilnærminga overfor fattige land. I stedet for å sette landene og menneskene i stand til å ta ansvar for og kontroll over egen utvikling, i stedet for å yte hjelp til sjølhjelp, vil Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet heller gi komfortabel veldedighet framfor den markedsadgangen utviklingslandene etterspør. Så sjøl om UNDP beskriver handelsbarrierer som utviklingsbarrierer, og sjøl om Desai, og mange med ham, ber om markedsadgang framfor medfølelse, er det viktigere for Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet å ta vare på norske interesser uforandret enn å bidra med noe som kan koste forandringer for et rikt land som Norge. Det er ikke solidaritet. Mange tegn tyder på at det går i riktig retning for verdens fattige land: Åpenhet, demokratiutvikling, globalisering og åpnere markeder kombinert med en etter hvert målrettet og god bistand har ført til reduksjon i den ekstreme fattigdommen, i spedbarnsdødeligheten og i analfabetismen. Levealderen og gjennomsnittsinntekten i utviklingsland øker. Informasjon kan i vår tid i veldig liten grad, om noen, kontrolleres av myndighetene. Med andre ord er levekårene for diktaturregimer betydelig forverret, en levekårsnedgang som er den eneste som kan beskrives som positiv. Dette er noe som i veldig sterk grad bidrar til den positive utviklinga jeg nettopp beskrev. Dette viser at utviklingsbistand ikke er eller kan være det eneste benet å stå på i utviklingspolitikken. Det trengs både krav til demokratiske reformer, til økonomisk utvikling og til respekt for grunnleggende menneskerettigheter. Det trengs at rike land åpner sine markeder, og det trengs en målrettet og god bistand.