Det er grunn til å undre seg over dagens sakskart når Stortinget valgte å legge en interpellasjonsdebatt som dette på den siste dagen før juleferien, hvor vi vet at det sosiale presset for å holde korte innlegg og ha en kort debatt er veldig stort. Men jeg må allikevel si at når en ser at det er mulig å ha en såpass reflektert og viktig debatt i årets siste stortingsmøte før jul, synes jeg det er Stortinget verdig. Jeg vil også gi uttrykk for at jeg er veldig glad for at det mer enn det jeg har opplevd på mange år i denne sal, synes å være bred enighet om at det er viktig at vi får på plass en WTO-debatt. Jeg har ofte deltatt i WTO-debatter i denne salen de siste årene, og det har vært til dels urimelige angrep og et forsøk på å skåre lettvintheter der ute som definitivt, om de ikke har gjort forhandlingene vanskeligere for Norge, i hvert fall har vært en unødvendig stressfaktor i vanskelige forhandlinger. I så måte er utenriksministeren i en god situasjon. Han vet at han har Stortinget bak seg – og ikke minst opposisjonen i Stortinget bak seg – i ønsket om at Norge skal lykkes med å bidra så mye som vi kan til å få på plass en WTO-avtale så fort som vi kan. Det er en debatt som har pågått, og som pågår, om spørsmålet om den bilaterale veien til handelsordninger i forhold til den multilaterale veien, WTO-avtale. Jeg tilhører nok dem som opp igjennom årene har ønsket at vi skulle slippe å gå for langt på de bilaterale veiene gjennom EFTA i påvente av og et ønske om å få på plass en godt fungerende WTO-avtale. Litt forenklet sagt – det er jo mye bedre at alle biler i et trafikkmønster må forholde seg til de samme trafikkreglene enn at to og to bilførere skal avtale seg imellom hvordan de skal passere hverandre, hvor fort de skal kjøre, osv. Det vil være mye enklere, ikke minst for de svakeste trafikantene, som mange har vært innom. Så selv om det er viktig – ikke minst når andre setter opp tempoet når det gjelder bilaterale avtaler – å sørge for ikke å forsømme seg på det området, vil jeg framholde at det viktigste vi kan gjøre, er å bidra til å lykkes i WTO-sammenheng, selv om bilaterale avtaler alltid vil supplere et slikt multilateralt avtaleverk. Hvis det skjer – og vi kan håpe på det – at denne våren og vinteren tar forhandlingene reelt av i WTO igjen, må det være vår oppgave å sørge for – og jeg synes denne debatten kan ha bidratt til å sette en slik tone – at det også blir en debatt i Norge som handler om den utviklingsrunden som WTO-avtalen må bli, og at ikke alle lobbymillionene fra landbruksorganisasjonene skal lykkes med å gjøre dette til en innenlands norsk landbrukspolitisk debatt igjen. U-landene fortjener å få den oppmerksomhet om hva en WTO-avtale kan bety for dem. Jeg skal ikke bruke mye tid på å kvittere ut den landbrukspolitiske siden ved dette annet enn å si det jeg har gitt uttrykk for så mange ganger, og som jeg mener, og det er at norsk landbrukspolitikk står overfor store forandringer i WTO-retning, helt uavhengig av om det blir en WTO-avtale eller ikke. Det bygger på det enkle resonnement at vi blir rikere, men matmarkedet i Norge vokser ikke. Det betyr at skal matprodusenter følge med på inntektsutviklingen, må det bli færre av dem. Men veldig mange i norsk landbruk kan gjøre andre ting, nemlig å produsere opplevelsesverdier og miljøverdier, og det er det atskillig lettere å tilpasse en politikk til i WTO-sammeheng. Det er en vei man må gå uansett. Men landbrukspolitikken må endres. Det er nok der noen av utfordringene ligger, for det endrer på maktforholdet i det norske samfunn og kanskje ikke så mye på selve landbruket. Jeg er opptatt av, og vi var innom, MUL-land og tollfritaket. Jeg så i en notis i en av dagens aviser at det ikke er særlig store tall på handelen fra MUL-land til Norge. Heller har den stagnert. Det sier oss at det å ha nulltoll ikke er tilstrekkelig for å få på plass gode handelsløsninger med de fattigste landene. Derfor er det viktig, som utenriksministeren var innom, å ha oppmerksomhet på handelsrelatert bistand. Jeg tror faktisk det kanskje kan være et område hvor det kunne være ønskelig å tenke enda mer nytt med hensyn til hvordan man kan få på plass en varestrøm fra MUL-land til Norge. Det er erfaringer innenfor f.eks. økologisk landbruk med å etablere såkalt helkjedeavtaler, der statlige midler smører og får på plass varestrømmer på noen områder. Det er en idé som en kunne overføre til dette området. Jeg tror nøkkelen er å få på plass noen varestrømmer som teller noe, og så vil handelen kunne generere ny handel.