Uten kompetente, motiverte og ambisiøse lærere med tro på seg sjøl og med tro på jobben de gjør, får vi ingen god skole. Uten yrkesstolthet og statusheving for læreryrket kommer vi ikke langt. Heldigvis har vi veldig mange gode lærere i skolen i dag. Men vi får også rapporter, senest i forbindelse med den store evalueringa av allmennlærerutdanninga som ble lagt fram 22. september, om at vi har utfordringer i utdanninga av lærere. Veldig kort oppsummert peker evalueringa på at det trengs mer av alt. Det trengs mer fag, mer ledelse og mer didaktikk. Utdanninga skal og må legge til rette for en aktiv kunnskapskultur, som lærerstudentene tar med seg inn i yrkeslivet når de er blitt lærere. Skolene må i større grad bli lærende organisasjoner, og et viktig grunnlag for å lykkes med det legges i lærerutdanninga. I 2002 la den forrige regjeringa fram en ny allmennlærerutdanning som Stortinget vedtok. Allerede i 1991 gikk Høyre inn for lærerutdanning som var differensiert på trinn. Hovedgrepet i 2002 var sterkere grad av spesialisering og fordypning, for vi hadde etter hvert fått ganske godt dokumentert at de viktigste forutsetningene for god lærerkompetanse er faglig trygghet. Vi innførte, til sterke protester fra bl.a. SV, moderate opptakskrav til allmennlærerutdanninga. Den ferske evalueringa bekrefter at det var et riktig grep, og åpner for at opptakskravene bør skjerpes. Lærerstudentene selv ber også om at det settes tydeligere krav underveis i studiet. Det er vurderinger som Høyre gjerne er med på. Et interessant poeng i evalueringa er likevel at det ved mange lærerutdanningsinstitusjoner fortsatt undervises som om den nye lærerutdanninga ikke eksisterer. Med andre ord: Intensjonen i den nye utdanninga, som skulle gjøre lærerne mer til spesialister enn til generalister, følges ikke godt nok opp overalt. Mange av punktene som man pekte på i evalueringa i 2002, er fortsatt ikke fulgt opp ved institusjonene. Derfor peker NOKUT spesielt på behovet for sterkere spesialisering i studiet. Samtidig er NOKUT veldig tydelig på behovet for mer og klarere organisering og ledelse ved institusjonene. Blant annet sies det i evalueringa at det er viktig å rapportere om gjennomstrømning, frafall og studieprogresjon. Det er avdekket manglende kontroll ved flere av institusjonene når det gjelder akkurat dette. Det anbefales også – litt på siden av det mandatet NOKUT fikk – å utvide lærerutdanninga fra fire til fem år, for å få plass til flere fag, mer didaktikk, mer fordypning og mer av det som til dels er undervurdert i skolen i dag: ledelse. En lærer er en leder. Den nye lærerutdanninga fra 2002 inneholder et skritt i riktig retning, fordi man der innførte profesjonskunnskap som en del av allmennlærerutdanninga. Vi skal huske på at vi fortsatt er midt i en reform. Vi har ennå ikke sett det første kullet fra den nye lærerutdanninga – de uteksamineres neste år. Høyre er villig til å være med på å diskutere om vi gikk langt nok i 2002, om det kanskje er slik at tida er moden for å ta skrittet fullt ut og innføre en femårig lærerutdanning for alle lærerstudenter. Et særlig problem i lærerutdanninga har i mange år vært manglende eller lite relevant tilknytning til praksisfeltet. Mange lærerstudenter opplever praksissjokket. Jeg syns det ville være interessant om statsråden kunne si noe om hvordan erfaringene fra andre land virker inn på de vurderingene han gjør, når vi vet at mange andre land har ett års obligatorisk praksis etter endt lærerutdanning før man får begynne å undervise som vanlig lærer. Lærerutdanninga skal bidra til å gi lærerne kompetanse, faglig trygghet, økt selvtillit og de beste forutsetningene for å gi elever best mulig utbytte av læringa. Det er viktig å stille krav. Det er viktig å gjøre allmennlærerutdanninga så attraktiv at utdanninga og læreryrket blir et naturlig førstevalg for de dyktige ungdommene rundt omkring i landet. Vi må bidra til å bygge opp lærernes selvtillit, men vi må også greie å ha flere tanker i hodet samtidig. Lærerkompetanse handler ikke bare om hva som skjer ved lærerutdanningsinstitusjonene, men også om hva som skjer når det gjelder etter- og videreutdanning. Norske lærere er flinke til å etter- og videreutdanne seg, men de etter- og videreutdanner seg i liten grad i de fagene de underviser i. Det er et stort problem, som det må gjøres noe med. I forbindelse med reformen «Kunnskapsløftet» har vi fått på plass et historisk løft med hensyn til kompetanseheving for lærere, men mye av kompetansehevinga i Norge er og har i mange år vært veldig reformrelatert. Og det skjer ikke så veldig mye mellom slagene. Jeg vil gi interpellanten ros for å ha tatt opp temaet, og jeg er spent på den videre oppfølginga fra Regjeringas side. Jeg er også lite grann usikker på hva Regjeringa kommer til å lande på, og kanskje spesielt når det gjelder innhold i og krav til lærerutdanninga.