Bakgrunnen for den interpellasjonen som presidenten nettopp refererte, er den sjokkbeskjeden som kom tidlig i september i fjor om at NOKUT, Nasjonalt organ for kvalitet i utdanningen, etter en grundig evalueringsprosess hadde underkjent 27 av landets sykepleierutdanninger. På bachelornivå var det bare høgskolene i Buskerud, Hedmark og på Gjøvik og den private skolen i Oslo, Diakonhjemmet Høgskole, som ble godkjent. De to masterstudiene ved henholdsvis Universitetet i Oslo og Universitetet i Bergen ble også godkjent. Og som om ikke det skulle være nok elendighet på én gang, var det etter styrebehandlingen i NOKUT i november i fjor bare bachelorstudiet ved Diakonhjemmet og de to masterstudiene som ble akkreditert. De øvrige institusjonene fikk beskjed om å innfri forskjellige krav innenfor bestemte frister. Det er liten tvil om at dette resultatet er blitt mottatt med både skuffelse og forbauselse i brede kretser. De underkjente institusjonene har jo utdannet sykepleiere i mange, mange år, og med brukbart resultat. Det er neppe noen som hadde forestilt seg et sånt masseslakt. Derfor kan det være på sin plass å si noen ord om selve evalueringsprosessen. Høsten 2004 påbegynte NOKUT en revidering av akkrediteringen av alle bachelorstudier og mastergradstudier i sykepleie. Målet for den revideringen var å kontrollere om studietilbudene innenfor sykepleie tilfredsstiller gjeldende standarder og kriterier, samt å bidra til å utvikle kvaliteten i sykepleierutdanningen, et profesjonsstudium med ca. 13 000 studenter. NOKUT har for øvrig også satt i gang tilsvarende evaluering av allmennlærerutdanningen, og vi kan bare håpe at resultatet ikke blir like nedslående her. NOKUT har gått grundig til verks etter internasjonalt anerkjente metoder. Man har bl.a. innhentet institusjone-nes egenvurdering og foretatt spørreundersøkelser blant ferdige kandidater. NOKUT engasjerte 30 sakkyndige til en ekstern evaluering og vurdering av studietilbudene. De sakkyndige ble organisert i sju komiteer, med representasjon fra vitenskapelig ansatte ved sykepleierutdannelsene i Norge og utlandet, personer med erfaring fra evaluering av høyere utdanning og sykepleierstudenter. Det ble utarbeidet en omfattende rapport for hver institusjon, med en vurdering av om studietilbudet tilfredsstiller kravene til akkreditering, og med råd om videre utvikling av studietilbudet. Før NOKUTs styre fattet sitt vedtak, hadde den enkelte institusjon fått anledning til å kommentere evalueringsrapporten. NOKUTs styre fatter derfor sitt vedtak på bakgrunn av både evalueringsrapporten og kommentarene fra institusjonene. Som nevnt har NOKUTs styre stilt en rekke krav, og de foreløpig underkjente institusjonene skal oppfylle disse innen gitte frister. Disse kravene skifter fra institusjon til institusjon. Men det avtegner seg et ganske tydelig mønster: Kravet om at institusjonen dokumenterer at undervisnings- og forskningspersonalet tilfredsstiller kravene til førstestillingskompetanse, går igjen ved mange institusjoner. Det samme gjør kravet om at sammensetningen av fagpersonalet må være tilpasset studietilbudets behov gjennom undervisning og forskning, og at institusjonene skal dokumentere i studieplanen at studietilbudet er basert på forsknings- og utviklingsarbeid. Blant andre krav er at profilen på forsknings- og utviklingsarbeidet må klargjøres, at studietilbudet må tilfredsstille krav til kvalitetssikring på de områder komiteen har påpekt, og krav om at institusjonene må kunne dokumentere kvalitetssikringen av at praksistilbudet er tilfredsstillende. Ikke overraskende har evalueringen skapt en debatt, og uten at jeg nå skal ta stilling til de enkelte argumenter, syns jeg det er interessant at vi har fått tilløp til en debatt om akademiseringen av profesjonsutdanningene. Noen mener åpenbart at NOKUT har lagt urimelige akademiske krav på profesjonsutdanningene, og i den sammenheng mener at kravet til forskningsbasert undervisning har mindre vekt enn i de mer tradisjonelt akademiske studier. Andre reagerer på denne problemstillingen og påpeker at debatten om forskning og fagutvikling er over for lengst, og at det ikke går noen vei tilbake. Denne type spørsmål må man åpenbart ikke ta stilling til helt på sparket, men det er godt mulig at man også bør se på denne type problemstillinger i forbindelse med evalueringen av Kvalitetsreformen som vi får til Stortinget. Jeg vil også nevne en problemstilling som har vært reist, nemlig spørsmålet om det igjen er tid for en fireårig sykepleierutdanning kontra en treårig bachelorutdanning, som vi har i dag. NOKUT-evalueringen har utvilsomt skapt en utfordrende situasjon for det store flertallet av offentlige institusjoner med sykepleiertilbud. Allikevel syns jeg vi skal være ganske fornøyd med det første beviset på at det nye akkrediteringssystemet faktisk virker slik Stortinget forutsatte da man vedtok å etablere et uavhengig akkrediteringsorgan for høyere utdanning. Men jeg vil også minne om at det skjedde mot daværende statsråd Trond Giskes vilje. Skal systemet være vellykket, forutsetter det at vi tar konsekvensen av evalueringen og at vi følger opp med de tiltak og ressurser som skal til. Men da får vi også belønningen, som er et betydelig kvalitetsløft i norsk sykepleierutdanning. Derved er jeg tilbake til bakgrunnen for at denne interpellasjonen ble reist. Vi har altså en situasjon der alle offentlige sykepleierutdanninger på bachelornivå har fått ett eller flere skudd for baugen, og de har fått klare krav som må oppfylles innen bestemte tidsfrister. Hvis ikke, blir de faktisk avskiltet. Det er det dramatiske budskapet. Og selv om vi i Høyre er tilhengere av og positive til private tilbud også i sykepleierutdanningen, blir det litt knapt hvis Diakonhjemmet er det eneste bachelorstudiet som skal kunne tilbys her i Norge for sykepleiere. Nå kan vi selvfølgelig slå oss til ro med at institusjonene er i full sving med å følge opp kravene, og at det sikkert kommer til å ordne seg for veldig mange av dem. Men det er ikke sikkert det er fullt så enkelt, og jeg vil i den sammenhengen nevne den rød-grønne regjeringas kutt når det gjelder private sykepleierutdanninger i budsjettet for inneværende år. Vi har fått ganske mange tilbakemeldinger om at det er problematisk for de institusjonene som får kutt i størrelsesordenen 1-2 mill. kr, å faktisk følge opp de kvalitetskravene NOKUT nå har lagt for at de skal bli reakkreditert. Jeg har merket meg gjennom en rask titt på enkelte av kommentarene fra institusjonene at de fleste virker ganske optimistiske og positive til at denne utfordringen skal de faktisk klare. Men uansett er det nødvendig med et betydelig og generelt kompetanseløft med forskningsinnsats og kompetanseutvikling som basis, rett og slett fordi det er viktig å sikre fortsatt drift ved de berørte institusjonene. Spørsmålet blir da om Regjeringa har beredskap til å bistå institusjonene i dette viktige arbeidet, f.eks. gjennom en egen bevilgning eller ved å utsette studentopptak for å kunne satse på den nødvendige kompetanseheving hos undervisnings- og forskningspersonalet. Det er også nødvendig å se på om man har tilgang til tilstrekkelig antall praksisplasser av god nok kvalitet. Hensikten med denne interpellasjonen er altså å få en forsikring fra kunnskapsministeren om at han og Regjeringa er oppmerksom på problemet, og at viljen til handling er til stede hvis det viser seg at institusjonene ikke greier oppgaven helt på egen hånd.