Også dette synes jeg er en god og viktig sak å debattere. Jeg tror at saksordføreren hadde helt rett da han gikk gjennom saken og påpekte at det faktisk har skjedd en del siden de opplysningene man har brukt som bakgrunn, ble innhentet og fram til det som er realiteten i dag. Det tror jeg vi skal ta innover oss, at departementet her har jobbet godt og offensivt, samtidig som det er helt naturlig at man har denne typen gjennomganger for å vise oss hvor vi har et forbedringspotensial. Det er et faktum at rettsstaten og rettssikkerheten til den enkelte er et av de bærende elementer i et godt og velfungerende demokrati. Hvis vi ikke har tillit til straffesakskjeden – hva har vi da igjen? Dette er en av verdiene våre – en av de bærende verdiene i vårt åpne demokrati, som det er helt nødvendig at vi sikrer har tillit ute. Etter mitt skjønn er dette en sak som ikke handler om å fordele politisk skyld, men om i fellesskap å finne gode løsninger. Det er altså slik igjen at dette er et produkt av det som Stortinget maktet å få til i fellesskap og på den måten sikre rettssikkerheten for den enkelte av oss. I den grad vi ikke klarer det, er vi sårbare, og det bør være et varsel i det som ligger her fra Riksrevisjonen. Det er vel også slik at alle politiske partier i denne salen har et medansvar for de kvalitetene kjeden har, men også for det motsatte. Det skyldes bl.a. at det er ulikheter når det gjelder prioriteringer budsjettmessig. Det er klart at prioriterer man opp ett element innenfor denne kjeden et år, får man en ubalanse i forhold til de øvrige. Det er politikkens vesen – på godt og vondt. Det betyr også at det derfor er bra at vi får rapporten tilbake, som utfordrer oss på konsekvensene av det vi står for politisk. I så måte synes jeg dette er bra. Det kan være slik at Stortinget faktisk bør ta tak i dette i enda større grad og gå i seg selv og definere hva slags type kriminalitet aksepterer vi ikke, hva må vi etter hvert lære oss å leve med, og gjennom det normsette hvor stort omfang skal det norske politiet ha, hvor stort omfang må domstolene ha for å følge det opp og hva må kriminalomsorgen ha for at man skal ha en gjennomgående helhet i straffesakskjeden. Det er mulig vi må dit – vi er ikke der i dag – og det må selvfølgelig drøftes, for det vil legge føringer på den politiske friheten igjen som vi må ta innover oss. Men det kan hende at Stortinget på sikt må gå den veien – rett og slett få en normfordeling mellom de ulike elementene innenfor straffesakskjeden. Det er slik som saksordføreren og andre har påpekt, at tidsfrister er en faktor i dette. Det er kanskje noe av det aller viktigste. Det sier noe om at Stortinget er opptatt av tryggheten og muligheten til den enkelte, og vi utfordrer systemet til å leve opp til det. Det er helt rett, som representanten Brørby var inne på, at det er betydelige svakheter. Det er klart, som justisministeren var inne på i forrige sak, at det er uheldig at en ungdom blir gående i ett–to år og vente på dommen sin. Det er til de grader uheldig. Det er faktisk like uheldig at en person som er involvert i tung kriminalitet, får en redusert straffeutmåling fordi det går så lang tid før vedkommende blir dømt. Det bidrar faktisk til å tråkke på de pårørende igjen. Det er et like stort dilemma, for å bruke et slikt begrep, som det er at det går lang tid før en førstegangskriminell får sin straffereaksjon. I så måte synes jeg det er veldig bra at Riksrevisjonen bl.a. sier: «Riksrevisjonen vil imidlertid peke på at en hurtig reaksjon på voldshandlinger vil være riktig reaksjon i de fleste straffesaker både for offer, gjerningsperson og samfunnet for øvrig.» Jeg mener helt klart at det er rett, uavhengig av om det gjelder en 17-åring som gjør noe dumt for første gang, eller om det gjelder en profesjonell kriminell. De og samfunnet har behov for at de skal håndteres på en måte som gagner samfunnet, og som viser at en slik atferd er uakseptabel, men at vi bruker ulikhetene som ligger i systemet vårt. Det er også slik at den nye justiskomiteen nylig har hatt møte med Riksadvokaten om framdrift i forhold til påtalemyndigheten. Der er det gjort en betydelig jobb, og jeg regner også med at justisministeren kommer til å si noe om det i sitt innlegg i denne saken. Det har skjedd ting, og det er også slik, har i alle fall jeg oppfattet, at man ønsker å satse videre på dette. Avslutningsvis vil jeg at Fremskrittspartiet her har to forslag. Det ene gjelder ordningen med fritt advokatvalg. Det er nok nyanser i denne salen med hensyn til hva man synes er fornuftig. Men vi har en utfordring i forhold til at en del, for å bruke et forslitt begrep, «kjendisadvokater» legger store føringer på når en rettssak kan avholdes. Det er slik at man i dag kan velge advokat fritt selv, men det har en pris i forhold til tiden og framdriften i den enkelte sak. Noe av intensjonen med vårt forslag her er at man kanskje kan skue hen mot den svenske modellen, som i korte trekk går ut på at de advokatene som er ledige den dagen saken går, har man adgang til å velge mellom. Vi ønsker at man skal se på dette og vurdere den løsningen eller tilsvarende løsninger. En annen ting er det som jeg var inne på i stad, nemlig å se på helheten i kjeden. Som jeg sa, så lenge det er politiske ulikheter i prioriteringer, vil vi få propper som flyttes fra punkt til punkt avhengig av hva slags politisk flertall man har. I denne perioden er det vel i og for seg overflødig å bekymre seg for det, siden vi har et flertall som kommer til å gjøre det de ønsker. Vi ønsker at man skal ha en helhetlig gjennomgang. Det er slik at Riksrevisjonen har påpekt en del som ligger noe tid tilbake, og formålet for oss alle, jf. forrige debatt, må jo være at helheten er så god som mulig. Da tar jeg opp våre forslag.