Jeg er glad for at Stortinget får anledning til å ha en debatt om dette temaet på en skikkelig måte. De to foregående innlegg inviterer til at det kan bli en god debatt. Det er et faktum at funksjonshemmede stiller bakerst i jobbkøen, og at diskriminering av funksjonshemmede er hyppig forekommende i arbeidslivet, både i offentlig og i privat sektor, som det allerede har vært nevnt. Dette er tilfellet selv når den funksjonshemmede dokumentert er meget godt kvalifisert. Dessverre er det slik at mange bedrifter eller offentlige virksomheter nærmest handler på refleks når søknadene fra de funksjonshemmede havner nederst i bunken. Mange tror og mener, ofte helt uten grunn, at det å ansette en funksjonshemmet automatisk fører til trøbbel, merutgifter og høye kostnader. Mest av alt tror jeg dette forteller at det er mange dårlige holdninger ute og går, og holdninger er som kjent vanskelige å endre. Man kan liksom ikke bare vedta at folk skal få bedre holdninger, verken til dette spørsmålet eller til andre. En fersk meningsmåling som ble offentliggjort for få uker siden, viste at mange heller ansetter en tidligere straffedømt enn en funksjonshemmet. Nettopp med dette som bakteppe og utgangspunkt fremmet Høyre dette Dokument nr. 8-forslaget som vi i dag behandler. Forut for det hadde vi, som saksordføreren nevnte, besøkt Abelia. Vi har også vært på Telenors senter, hvor de virkelig har gjort et arbeid på dette feltet som imponerte oss. Der ble det etterlyst en såkalt «Green Card»-ordning. Og det var altså på et tidspunkt hvor denne ordningen angivelig skulle ha vært innført allerede. Det var på det tidspunktet helt ukjent for komiteen og Abelia og Telenor. Saksordføreren har gått inn på hvor lite kjent ordningen er. Det er i og for seg et stort problem i seg selv, ikke minst fordi ordningen skal evalueres til høsten. Vi vet at pr. i dag er ordningen meget dårlig kjent, for å si det veldig forsiktig. Man må nesten si at den er en godt bevart hemmelighet. Dermed vil ordningen være lite brukt eller ikke brukt i det hele tatt. Å evaluere en ordning som ikke er kjent og ikke brukt, kan fort bety at man får en konklusjon som innebærer: Vel, dette var ikke noen særlig suksess, det har ikke hatt noen effekt. Det er vanskelig å få en effekt av et slikt tiltak med mindre det blir presentert og markedsført på en offensiv og målrettet måte. Videre: Når vi da fikk opplyst at denne ordningen angivelig skulle være innført, forsøkte vi fra vår side å bringe på det rene om ordningen hadde tatt opp i seg den intensjonen vi faktisk hadde med vårt forslag, ved å sende brev til Arbeids- og inkluderingsdepartementet. I svarbrevet derfra fremgikk det at hjelpemiddelsentralenes tilretteleggingsplikt ikke er utvidet som følge av ordningen, og ordningen ble altså kalt «garantibevis». Så skjedde det, etter at komiteens innstilling var avgitt, noe nytt. Jeg hadde egentlig gledet meg til og sett frem til å få mulighet til å avklare med Bjarne Håkon Hanssen – altså ikke den tilstedeværende statsråden, men han som ikke er her, men som burde ha vært her, og da ikke til forkleinelse for olje- og energiministeren – direkte i denne debatten hva som er forskjellen på et garantibevis og det nye begrepet som dukket opp for få dager siden, nemlig «tilretteleggingsgaranti», som ble presentert i forbindelse med tilleggsavtalen om inkluderende arbeidsliv. Fortjenstfullt nok tok Kristelig Folkepartis gruppe dette opp i et spørsmål til statsråden, og svaret har komiteen nå fått. Jeg har lest svarbrevet opptil flere ganger, og jeg har altså med min beste vilje ikke vært i stand til å se at det er noen forskjell på det såkalte garantibeviset og det helt nye, nemlig tilretteleggingsgarantien. Statsråd Bjarne Håkon Hanssen sier i dette brevet, datert 12. juni: «Tilretteleggingsgarantien innebærer således heller ikke noe nytt hva virkemidler angår, men det nye er at det gis en garanti for rask saksbehandling og nødvendig oppfølging knyttet til ansettelse av personer med nedsatt funksjonsevne.» Det var vel heller ikke noe nytt. Det var jo i grunnen akkurat det samme som det i utgangspunktet ble sagt at ordningen med garantibevis skulle innebære. Det var vel ikke slik at ordningen med garantibevis ikke skulle innebære rask oppfølging. Det stod faktisk at det skulle være rask oppfølging, og det gjentas også her. Så verken jeg selv eller flere jeg har vist brevet til, har vært i stand til å få fatt i hva forskjellen består i. Det er nå så. Det viktigste nå er i hvert fall at vi får en ordning som i innhold og utforming tar vare på den intensjonen som vi har hatt ved å fremme forslaget, og det som funksjonshemmede, næringslivet og andre har ønsket gjennom lengre tid. Og da tror jeg i grunnen den beste konklusjonen kan være å sitere det som komiteen, en enstemmig komite, skriver i sin innstilling – og dette er altså et budskap til arbeids- og sosialministeren, som jeg ber Odd Roger Enoksen ta med seg: «Komiteen ønsker å understreke viktigheten av at alle virkemidler, økonomiske og tekniske, er avklart til jobbintervjuet og at de utløses umiddelbart ved bekreftelse om ansettelse.» Det er i grunnen det viktigste budskapet til Regjeringen når den nå skal se på ordningen, forbedre den og gjøre den allment kjent. Det er ikke nok å love en rask oppfølging og bistand. En må også garantere at kostnadene vil bli dekket. Hvis det skjer, tror jeg dette kan være ett virkemiddel blant mange, men et viktig virkemiddel, for å gjøre mulighetene for de funksjonshemmede som har havnet utenfor, og som gjerne vil og kan bidra med sin arbeidsevne og kompetanse i yrkeslivet, litt større. Jeg håper virkelig at denne ordningen blir en suksess. Det har jeg tro på, hvis alle legger godviljen til.