Det som er hovedpoenget fra min og Regjeringens side, er i og for seg ikke målrettingen i det Bondevik-regjeringen innførte som en ny praksis i norsk velferdspolitikk, men behovsprøvingen. Det var målingen av verdigheten for å få inngang til ordningen. Ett klassisk eksempel i så måte er gravferdsstøtten, der det tidligere var slik at alle hadde tilgang til gravferdshjelp. Så fikk man den situasjonen at det var bare de aller fattigste, dødsboene uten formue, som skulle defineres som verdige nok til å få hjelp. Og det er jo denne mentaliteten, denne lua i hånda-mentaliteten, som behovsprøvingen på mange måter representerer, som er problemet. Så er problemet selvfølgelig også at når slike endringer skjer som den som skjedde i Bondevik II-regjeringen, skaper det en situasjon der det er veldig vanskelig å greie å gjeninnføre ordningene igjen, fordi det koster så mye penger. Men dette er blant de tingene vi nå ser på i den meldingen jeg nettopp omtalte.