Bare for å ta det siste først: Det er en enstemmig komite som mener at svaret fra statsråden ivaretar forslagsstillernes intensjon. Men mindretallet ønsker å gå litt videre med saken, slik at det er sagt en gang for alle. Det står også i innstillingen som ligger på bordet i dag. Jeg tror derfor ikke at det er de store uenighetene i saken. Det er bare det at noen kanskje ønsker å gå litt lenger og ønsker noen andre virkemidler enn det flertallet legger opp til. Jeg skal prøve å tilkjennegi et par av de tingene. Det ene går på lovfestingen. I innstillingen er det fremmet følgende forslag fra Fremskrittspartiet og Venstre: «Stortinget ber Regjeringen sette i gang et arbeid med å lovfeste de pårørendes rett til en uavhengig fornyet vurdering der det er uenighet mellom de pårørende og det medisinske fagpersonellet om hvorvidt behandling skal fortsettes eller avsluttes.» Forskjellen er at vi ønsker at dette skal nedfelles i lov, mens man fra flertallets side ønsker å tilkjennegi at dette kanskje kan ivaretas på en annen måte. Og bare for å ha sagt det: Dette forslaget er ikke til hinder for at man kan iverksette andre tiltak allerede nå mens man vurderer hvordan denne lovteksten skal utformes, om det skal skje i form av en egen lov, eller der det naturlig hører hjemme etter undertegnedes mening, nemlig i pasientrettighetsloven – hvis dette skal nedfelles i lov. Jeg tror ikke det er den store forskjellen, men vi ønsker å gå litt lenger. Videre påpeker Fremskrittspartiet i sine merknader at i de tilfeller der man i Norge har et relativt lite fagmiljø, ønsker vi at det skal være mulig å få en fornyet vurdering også fra utenlandsk fagpersonell. Her tror jeg heller ikke at det er stor uenighet når det kommer til stykket, nettopp fordi vi må innse at det i en del saker kan være betydelig mer kompetanse i utlandet enn det vi faktisk har innenfor landets egne grenser. Det er ikke til å stikke under stol at bakgrunnen for at dette forslaget er framkommet, i stor grad nettopp er den saken vi hadde i Bergen. Men vi skal også ta innover oss at det er et veldig lite antall saker det dreier seg om. I de aller fleste sakene kommer man til enighet, slik saksordfører var inne på. Spørsmålet er bare hvilket regelverk vi skal ha for å ivareta de situasjonene der man ikke kommer til enighet. Jeg er også enig med saksordfører i at det selvfølgelig er best hvis man kommer til enighet, og at man kommer til enighet så nær som mulig der beslutningen skal fattes. Men vi vet at i en del situasjoner kan det være god grunn til å flytte saken ut fra helseforetakets egen etikkomite og over på andre. Så jeg imøteser det videre arbeidet her som statsråden skisserer i sitt brev til komiteen, som jeg mener langt på vei ivaretar intensjonene til forslagsstillerne. Videre har Fremskrittspartiet i sine merknader påpekt at det er viktig at de pårørende har trygghet for at også deres interesser blir ivaretatt i en slik sak. Derfor sier Fremskrittspartiet at det i forbindelse med de sakene som skal til vurdering, er viktig at også de pårørende får rett til å utpeke en person som skal ivareta deres interesser, for ellers vil man kunne få en følelse av at en beslutning blir tredd nedover hodet på en. Jeg er glad for at disse sakene har kommet på dagsordenen. Forslagsstillerne har her gjort en grundig og god jobb, for det er viktig å få avklart dette. Videre har statsråden varslet at hun vil se på saken og det regelverket som ligger der, og det ser jeg fram til. På mange måter er intensjonene oppfylt, men Fremskrittspartiet ønsker i hvert fall å gå litt lenger og vil lovfeste det. Jeg tar herved opp forslaget fra Fremskrittspartiet og Venstre.