Denne saken dreier seg om en enkelt problemstilling i medieeierskapsloven, nemlig om vi skal senke det nasjonale nivået for eierskap fra 40 pst. til 33 pst. Denne korrigeringen av reglene kommer ikke som noen stor overraskelse. Regjeringspartiene har helt siden vi behandlet mediemeldingen signalisert at dette er deres standpunkt, og det er slik sett nærmest forventet at et slikt forslag nå fremmes. Partienes standpunkter for øvrig er også kjent fra de debattene vi har hatt ved tidligere korsveier. Jeg forutsetter at de enkelte partier redegjør for sine standpunkter. Perspektivet her er jo et felles ønske om gode vilkår for en offentlig debatt og meningsmangfold. Ved forrige korsvei – da dagens medieeierskapslov ble vedtatt – gikk Stortinget inn for et ganske omfattende regelverk, der regler om krysseierskap og regionale reguleringer ble brakt inn. Vedtaket om inndeling i regioner ble gjort på prinsipielt grunnlag, og Stortinget kjente på det tidspunkt ikke til regionenes størrelse. Sett med Høyres øyne er det viktig å se hele regelverket under ett. Endring av én terskel, i dette tilfellet den nasjonale, får selvsagt betydning for helheten, og den innskrenkningen vi nå ser, kommer på toppen av meget følbare restriksjoner på regionalt nivå. Totalt sett betyr dette etter Høyres oppfatning at vi nå får et unødig strengt regelverk. Høyres utgangspunkt er at vi reiser spørsmål ved om eierskapsreguleringer som dette i det hele tatt er nødvendige. Vi mener konkurranselovens bestemmelser og en lovfesting av Redaktørplakaten etter alt å dømme vil gi mer smidige løsninger, med større rom for hensiktsmessige eierkonstellasjoner. Når vi nå først har eierskapsloven, mener vi at grensen på 40 pst. er en strategisk god grense, fordi den antakelig beskriver et grenseland der konkurransereglene også ville ha begynt å virke dersom noen nærmet seg dette taket. I utformingen av fremtidig politikk på området kunne det ha gitt oss viktige erfaringer som kunne ha kommet godt med for å vurdere konkurranseloven og konkurransemyndighetenes handlekraft på dette området. Medieområdet er inne i en sterk omstilling, både i forhold til de plattformer som informasjon sendes ut fra, og i forhold til publikums bruks av informasjonen. Dagens virkelighet er at papiravisen opplever en stadig sterkere konkurranse fra andre medier, ikke minst nettavisene, som er i ferd med å ta papiravisene igjen. Da er det altså slik at de lokale mediehusene må gå offensivt ut på andre plattformer. Skal kvaliteten holdes oppe, betyr dette at også de lokale og regionale aktørene må ha en temmelig sterk økonomisk rygg for å levere god kvalitet. Publikum er mer selektive enn tidligere, og kravet til kvalitet på produkt og tilgjengelighet er derfor avgjørende viktig for å opprettholde en god offentlig samtale, som følge av at publikum da selvfølgelig bruker mediene. Problemstillinger knyttet til et stadig mer selektivt publikum vil i årene som kommer, bli stadig mer følbart, og bør komme inn i en viktig debatt om den offentlige samtale sett i forhold til det demokratiske systemet vårt. Høyre mener dagens virkemidler i mediepolitikken er foreldede. Vi ønsker en mediepolitikk som bygger på de gode publisistiske tradisjoner vi har i vårt land, som slipper kreftene fri, og som stimulerer til nydannelser, til vekst nedenfra. Høyre går derfor imot de foreslåtte endringene. Vi ønsker å lovfeste Redaktørplakaten og fremmer forslag om det. Vi mener også det er viktig å se på de regionale og lokale bestemmelser slik de fungerer, og Høyre kommer således også til å støtte Venstres forslag om dette. Jeg tar herved opp de forslag som Høyre er medforslagsstiller til.