I saken næringskomiteen diskuterer i dag, legger forslagsstillerne vekt på at formålet med jordloven må være å legge forholdene til rette slik at arealressursene blir brukt på den måten som er mest til nytte for samfunnet og for dem som har yrket sitt i landbruket. Jeg vil starte med å si meg enig med forslagsstillerne i formålet med jordloven. Det er viktig at arealressursene blir brukt på den måten som er mest til nytte for samfunnet og for dem som har yrket sitt i landbruket. Det heter fra forslagsstillerne at delingsforbudet kan legge unødige bånd på eierens muligheter til å utvikle eller etablere alternativ næringsutvikling på landbrukseiendom. Forslagsstillerne legger derfor til grunn, som det heter: «… ei oppheving av delingsforbodet kan leggje til rette for endringar i eigar- og brukssamanheng, som i større grad enn i dag vil vera i samsvar med ein framtidsretta landbrukspolitikk.» Nå ville det være lettvint å ironisere over i hvilken grad den tidligere landbruksministeren faktisk bidrog til en framtidsrettet landbrukspolitikk da han hadde muligheten. Dette skal jeg ikke bruke tid på. Det viktige er at selv om jeg er enig med forslagsstillerne i formålet, er det mulig å stille spørsmål om midler som skal brukes. Forslagsstillerne sier at midlet, en liberalisering av jordloven, vil være mest til nytte for både samfunnet og for dem som har yrket sitt i landbruket. Men spørsmålet blir raskt hva som egentlig er mest nyttig både for samfunnet og for den enkelte jordbruker. For meg er det ikke automatikk i at dette er en privatsak alene, slik forslagsstillerne legger opp til. Det er ikke alltid slik at det som hver gjør hver for seg egennyttig, i sum blir fornuftig og samfunnsnyttig. Slik er det ikke. Med en liberalisering av delingen vil det bli opp til den enkelte jordeier å bestemme hva som samfunnsmessig er mest fornuftig. En praktisk konsekvens av fradelingen vil også etter alt å dømme bli at de store eiendommene blir enda større. Dette er en utvikling SV ikke ser nødvendigheten av, og en lyseblå politikk som jeg hadde håpet at Venstre hadde lagt fra seg etter 17. oktober. SV er skeptisk til en slik praksis som forslaget legger opp til, mest fordi forslaget vil få uheldige konsekvenser for jordvernet, som er viktig for svært mange, og fordi utmarksressursene risikerer å fradeles slik at de framover ikke utgjør en del av driftsgrunnlaget på eiendommen. Dette er verken gagnlig for samfunnet eller for den enkelte jordeier på sikt. Ønsket om å utnytte landbruksareal til andre formål kan fort bli et direkte angrep på distriktenes livsgrunnlag. Det paradoksale er jo nettopp at en liberalisering fort vil gi mindre, ikke mer næringsgrunnlag, stikk i strid med hva forslagsstillerne hevder. Her møter forslagsstillerne seg selv i døra. Dette poenget framgår også av høringsuttalelsene og av brev fra departementet til komiteen som er vedlagt saken. Det er interessant å merke seg at mulighet for dispensasjon fra delingsforbudet foreligger allerede i dag. Det er en åpning i jordloven i dag for å dele ifra landbruksjord. For å holde oss til terminologien – det kan virke som om det er noen som forsøker å sparke inn åpne dører. Denne dispensasjonsmuligheten brukes i dag i svært liten grad. De fleste vil heller leie ut jorda enn dele ifra. Derfor – når det i tillegg viser seg at denne dispensasjonsmuligheten faktisk ikke brukes – virker det som om forslagsstillerne ikke bare forsøker å sparke inn en åpen dør, de bommer på den åpne døra. Jeg tror at med en sjekk i virkeligheten ville forslagsstillerne sluppet møtet med døra. SV mener at det som er mest nyttig for samfunnet, må også samfunnet få lov til å mene noe om gjennom folkevalgte politikere. Det sier regjeringspartiene i dag fra om ved å stemme imot forslaget.