Mange kvinner som er utsatt for vold og tvang, må rømme fra det stedet de oppholder seg på i utgangspunktet, og slik sett er det ofte at kvinner som søker krisesentre på grunn av bl.a. tvangsekteskap, vold og trusler, flyttes eller selv flytter til en annen kommune for å få den hjelp som et krisesenter kan gi. Ytelse etter sosialtjenesteloven er i utgangspunktet oppholdskommunenes ansvar. Det blir framholdt av bl.a. helse- og omsorgsministeren at krisesentre ikke er noe unntak i denne sammenheng, og at hovedregelen følgelig er at det er kommunene som krisesentrene ligger i, som har ansvaret for å dekke kostnadene ved opphold og etablering for kvinner på flukt fra tvangsekteskap. Et mindretall i komiteen bestående av Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet mener at dette prinsippet ikke fungerer like godt for de kvinner som er på flukt i et avgrenset tidsrom på grunn av f.eks. trussel om tvangsekteskap, eller på grunn av at de er utsatt for vold. Dette gjør at vi støtter forslagsstillerne i at Regjeringen bør gå igjennom de forskrifter som er, og gjennom nye og klare forskrifter, eller på annen måte, sørge for at bostedskommunen forut for inntak i krisesenter skal være ansvarlig for å refundere utgiftene til kommunale tjenester under et midlertidig opphold i et krisesenter. Vi har fått en finansieringsplan for krisesentrene nå, og det er vel og bra, med 80 pst. statlig tilskudd og 20 pst. som skal dekkes av kommunene. Man kan jo si, som representanten for Høyre sa i sitt innlegg, at troen på kommunalt selvstyre skal gjøre at man har håp om og forutsetter at dette fungerer ved interkommunalt samarbeid, og at kommunene også skal dekke disse utgiftene slik som det er forutsatt i sosialtjenesteloven. Det er for så vidt et greit prinsipp, men det er ikke alltid prinsipper passer sammen med hverdagen, og heller ikke at kart og terreng er samsvarende. Det vi er redd for, er at spesielt små krisesentre som har gode tjenester, og som blir oppsøkt av mange av disse kvinnene her, får et problem med sin sosialetat og sin barnevernstjeneste fordi det vil belaste den kommunen som dette krisesenteret ligger i, uforholdsmessig mye. Det gjør at vi ønsker at utgangspunktet skal være at det som er ens bostedskommune før man flykter til dette krisesenteret, skal bære utgiftene. Jeg hadde håpet på at det som ligger i intensjonen fra forslagsstillerne her, hadde blitt vedtatt i dag. Det er imidlertid verdt å merke seg innlegget fra representanten Woie Duesund, som sier at en vil se på Bernt-utvalgets innstilling nå først, og så vurdere om en kanskje skal følge det som mindretallet her foreslår. Det er i hvert fall en åpning for at man skal se på dette slik at det fungerer på en best mulig måte, og slik at det ikke belaster et lite, godt krisesenter i en relativt liten kommune, og heller ikke forårsaker at kvinner på flukt blir kasteballer i et byråkratisk og økonomisk system som er lite verdig en håndtering av medmennesker.