I den forrige interpellasjonsdebatten i dagens møte var statsråden udogmatisk og imøtekommende. Det er en karakteristikk som passer dårlig når det gjelder hennes svar og innlegg i denne interpellasjonsdebatten. Jeg er villig til å innrømme gode marginer for politisk retorikk, både på Holmgang, som statsråden viste til, og i valgkamper, men jeg synes det blir nokså ugreit når en statsråd fra Stortingets talerstol uttaler seg mot bedre vitende. Statsråden fremsatte den påstand at Oslo kommune har laget standardiserte skjemaer. Statsråden vet utmerket vel at de er utarbeidet av Kommunenes Sentralforbund, og det er i hvert fall ikke dominert av Høyre, for å si det med et understatement. Hun vet at dette brukes i et stort, stort antall norske kommuner, og da er det uakseptabelt at statsråden på Stortingets talerstol uttaler seg på denne måten. Så til det saken dreier seg om. Representanten Skjælaaen brukte gjentatte ganger i sitt innlegg ordet «ideologi» og sa at dette er et ideologisk spørsmål. Ja, det er det helt åpenbart. Nå er sosialismen de fleste steder i verden havnet på historiens skraphaug. Den har ligget der i en god del år, og ingen har savnet den. Men her er det åpenbart en rest tilbake av ideologi i den mening av ordet som Karl Marx brukte det opprinnelig, falsk bevissthet. Denne oppblåste retorikken om kommersielle selskaper som folk kan shoppe av, og forskjellen mellom kommersielle og ideelle aktører er rett og slett virkelighetsflukt. All primærhelsetjeneste i dette landet er basert på at private leger utfører tjenesten kommersielt, som enkeltforetak, i virkelighetens verden. Hele den norske helsetjeneste ville klappe sammen med et brak hvis man skulle ta denne ideologien på alvor. Nå skal man jo sjelden ta ideologiske tvangstanker på alvor, for de er egentlig ment til intern oppbyggelse og har veldig lite med virkeligheten å bestille. Men jeg vil gjerne utvide den utfordringen som interpellanten har stilt spørsmål om i interpellasjonen, for dette gjelder jo ikke bare på området valgfrihet, altså brukeres rett til å velge mellom flere muligheter, det være seg innen eldreomsorgen eller andre steder. Det dreier seg også om brukernes adgang til å motta tjenester overhodet – av mangel på kapasitet. Jeg stilte statsråden et spørsmål i spørretimen sist onsdag når det gjelder barne- og ungdomspsykiatrien, hvor der i dag er en gjennomsnittsventetid på 80 dager. Vi var skjønt enige om at det er en uakseptabelt lang ventetid. For den som kjenner litt til statistikk, vet at når gjennomsnittet er 80 dager, er det svært mange brukere som venter veldig mye lenger enn 80 dager. Det betyr på denne sektoren at for mange brukere ender det opp med tvangsbehandling, som vi har eventyrlig mye av i det norske helsevesen, fordi man ikke får et tilbud på det tidspunkt da man kunne ha gjort nytte av tilbudet. Man får det altfor sent. Men statsråden var ikke villig til å gjøre den minste lille innrømmelse og hadde ikke vilje til å fravike Soria Moria-erklæringens ideologiske prinsipper, ved å anbefale helseforetakene – istedenfor å advare dem mot – å inngå avtaler med private tilbydere på dette området. For brukerne er de ideologiske grillene på dette området revnende likegyldige – formodentlig. Det brukerne er opptatt av, er å få et kvalitativt godt tilbud på det tidspunkt da det kan gjøre nytten. Da er en henvisning til Soria Moria-erklæringen for de fleste brukere en dårlig erstatning for en henvisning til en legespesialist – for å sette det på spissen. I den utstrekning det er en reell ideologisk skillelinje i dette, går den skillelinjen ganske enkelt ved om det er brukernes behov som skal stå i sentrum, eller hvorvidt det er skillet mellom offentlig og privat som skal stå i sentrum, eventuelt medlemskap i Fagforbundet.