Saksordføreren ville ikke snakke om snøen som falt i fjor, men var ganske ivrig etter å snakke om den som falt i forfjor, så vidt jeg fikk det med meg. Iallfall: Den statsviteren eller historikeren som skal skrive om tomtefestets tilblivelse, praksis og ikke minst politiske prosesser, har en stor oppgave foran seg. Tomtefesteloven har vært behandlet flere ganger, og de fleste partier har i regjeringsposisjon merket utfordringene som er knyttet til å forsøke å samordne motstridende interesser og synspunkter. I all hovedsak viderefører da også den nåværende regjering det kompromisset som ble inngått i 2004, med noen få unntak – henholdsvis noen nødvendige prosessuelle klargjøringer, som Høyre slutter seg til, og en ytterligere sikring av landbrukets inntekter, samt på den annen side et par regelendringer som vi mener bikker over på feil side av den midtstreken som ble trukket i 2004. Utgangspunktet for Høyre er at en avtale om tomtefeste er en avtale mellom to parter, og det er viktig å legge til rette for at relevante hensyn blir ivaretatt i en slik frivillig avtaleinngåelse. Ved den forrige revisjonen var Høyre opptatt av at den dagjeldende tomtefestelov gav utslag som kunne medføre urimeligheter og unødvendig utrygghet for enkelte. Det ble da også rettet opp. Festetomtene på tidspunktet for lovendring ble oppfattet som varig omdisponert gjennom festerens opparbeiding av tomt og betydelige investeringer i hus på tomten. Men på grunneiers side var også Stortinget opptatt av at man skulle få en utvikling som tok høyde for at det var ulike typer grunneiere. Man hadde fått flere som drev mer profesjonell eiendomsforvaltning, i tillegg til landbruksnæringen som drev mer tradisjonelt bortfeste. Kompromisset står i hovedsak fast, men jeg skal komme med noen få kommentarer til de punktene hvor Høyre ikke ønsker å støtte Regjeringens forslag. Krav om innløsning hvert annet år kombinert med en angrefristregel kan gi en ubalanse i kontraktsforholdet. Tiårsintervallene ble satt som et resultat av en helhetsvurdering av hensynene på begge sider, og ble i 2004 funnet å gi den beste helhetsløsningen. Høyre finner ikke grunn til å endre denne regelen så kort tid etterpå. Det er viktig å understreke sosiale hensyn, men det gjelder også en del av grunneierne. En innløsningssak er en krevende prosess som kan involvere både store advokatutgifter og ikke minst mange arbeidstimer og tapt nattesøvn. Mange av grunneierne er eldre mennesker med svak helse, og hvis fester etter en lang og tung prosess også skal kunne få lov til å angre om han mener prisen blir for høy, vil dette kunne slå negativt ut for grunneier. Hvis fester så kan sette i gang med samme prosess etter to år, har det kommet en del innspill til meg om at dette kan føre til økt konfliktnivå. En slik regel vil kunne føre til mer saksbehandling, flere tvister og behov for juridisk assistanse. Dette forslaget får flertall, men jeg ber igjen om at regjeringspartiene iallfall vurderer å tildele domstolene, andre skjønnsstyresmakter, tinglysingsapparatet eller kommunene midler til å møte de sannsynlige kostnadsøkningene som vil kunne komme grunnet dette. Regjeringen følger også opp med å gjøre unntak for loven for seg selv, ved at det ikke skal være anledning til å kreve innløsning av tomt i statsallmenninger. Årsaken skal være behov for inntekter til å utføre oppgaver som løypekjøring m.m. Dette utgjorde et av de aller viktigste konfliktfylte punktene tidligere, og det er noe spesielt at staten foreslår andre regler for seg selv enn for private grunneiere, all den tid man også gikk veldig høyt på banen med hensyn til at man skulle ha en ubetinget innløsningsrett. Mange vil nok føle at tomtefesteloven med dette regnes som god nok for private grunneiere, men ikke for staten, og at offentlig eiendomsrett synes å være mer verdt enn privat eiendomsrett. Vi er klar over at festeinntektene fra statsallmenningene ikke direkte tilfaller statskassen, men går til fjellstyrene. For private grunneiere vil inntektene fra innløste tomter bli erstattet av den alternative avkastningen som man kan oppnå når innløsningssummen investeres i noe annet. Men kortversjonen er da at avkastningen ikke er tilstrekkelig for statens egen del, mens den skal holde for private. Det kan skape en skjevhet i markedet for arealutvikling, og staten skaper med dette et unikt marked for seg selv. For mange er det en god løsning å feste tomt, da det ikke krever store kontantutlegg ved etablering av bolig eller fritidsbolig, men i en slik situasjon vil mange kunne oppfatte staten som en mer sikker bortfester enn en privat grunneier, noe som kan bidra til konkurranseforskyving i et framtidig marked for eiendomsutvikling. Som nevnt innledningsvis er Høyre med på å støtte styrkingen av landbrukets posisjon noe, og jeg viser til både flertallsmerknader og egne særmerknader. Avslutningsvis registrerer jeg at flertallet nå i siste liten går inn for i større grad å gi føringer for Finnmarkseiendommen enn det stortingsflertallet la til grunn da man vedtok etableringen av denne. Det gir for så vidt grunn til å spørre hva som danner den nærmere bakgrunnen for hva som må sies å være en snuoperasjon fra Arbeiderpartiets side.