Regjeringspartiene legger i sine uttalelser i denne saken vekt på at den offentlige skolen må oppleves som så trygg og god at den er det naturlige valget for de fleste foreldre. Jeg er ganske sikker på at de fleste representanter i denne sal kan si seg enig i et slikt fromt ønske. Men én ting er å ha et ønske eller en visjon, noe annet er det å ha et mål. Og hvis en har et mål, må en også sørge for de virkemidlene som er nødvendige for å kunne nå målet. Norsk skolevesen i dag er i hovedsak offentlig finansiert og drevet. Men har vi en god skole, og hva legger vi egentlig i det begrepet? Hvis en går ut fra at skolen skal være et sted å lære og ikke bare et sted å være, må det vel være fokus på læringsutbyttet som gir svaret på om skolen er god eller ikke. Det må være fokus på at det enkelte individ ut fra sine forutsetninger får utviklet sin ansvarsfølelse, pliktfølelse, dannelse og selvtillit. Det kan gi oss svaret på om vi har en god skole. Nå er det mye godt i norsk skole, men resultatene står overhodet ikke i forhold til de ressursene som hvert år tilføres skolen. Dette kommer fram gjennom internasjonale undersøkelser som PISA og TIMSS, hvor norske elever gjør det oppsiktsvekkende dårlig i forhold til det Norge som nasjon bidrar med til skolevesenet. Vi sakker akterut i forhold til land det er naturlig å sammenlikne oss med og land vi skal konkurrere med. En av de viktigste årsakene til denne negative utviklingen er etter min og Fremskrittspartiets oppfatning den ensidige satsingen fra de sosialistiske partiene på enhetsskolen og fellesskolen. Gjennom en utstrakt tro på ensretting og ensartethet har norsk skole blitt innrettet mot en slags gjennomsnittselev som ikke finnes. For Fremskrittspartiet er det grunnleggende at vi er født forskjellige, og vår ideologi går ut på at det enkelte mennesket skal ha mulighet til å opprettholde sin individuelle egenart. Det skal være mulig å realisere sine personlige drømmer og la seg berike av de impulser mangfoldet rundt oss bringer med seg, og ikke minst skal det være mulig å velge mellom ulike alternativer. Nettopp det faktum at hvert enkelt menneske er unikt, gjør at vi mener likhetstankegangen var, er og vil bli feilslått. Fremskrittspartiet vil heller ha en samfunnsutvikling hvor en vektlegger at mennesker behandles som likeverdige. Det å behandle noen som likeverdige vil faktisk bety at de må behandles forskjellig ut fra sine ulikheter. Sosialistene ønsker ikke en slik differensiering og et slikt mangfold. For dem synes det som om det er enda mer av den medisinen som ikke virker, som er løsningen. Arbeiderpartiets nestformann, professor Edvard Bull, skrev i 1920-årene i boken «Kommunisme og religion»: «Barna skal gjøres til socialister, og det er lærerne som skal gjøre dem til det. Skal vi skape den socialistiske skole, må vi ha makten i skolestyre og kommunestyre og bruke den hensynsløst.» Vel, jeg skal ikke påstå at dagens regjering følger professor Bulls oppskrift, men at deres håndtering av friskoleloven oppfattes som en nærmest hensynsløs maktdemonstrasjon, er hevet over tvil. Sosialistenes retorikk i valgkampen er kraftig tilbakevist i utredninger fra bl.a. NIFU STEP. I sin iver etter å stoppe friskolene får dette også særlig konsekvenser for fagskolene, og det stopper den positive utviklingen som var på gang. Flertallet sier i sine merknader: «Fagskolene mottar i dag svært ulik finansiering fra det offentlige. Blant annet med tanke på helse- og sosialfagutdanningenes plass i fagskolestrukturen, mener flertallet at det er behov for en gjennomgang av loven og finansieringsordningene.» Problemet er imidlertid at det samme uttalte et enstemmig storting under budsjettbehandlingen i 2004. Da bad en departementet legge fram en sak i løpet av 2005 med avklaring av finansieringsordningen for alle godkjente fagskoler, og med en avklaring av forholdet mellom videregående skoler og fagskoler. Det er dagens regjering som nå skyver hele denne avklaringen minst to år ut i tid. De skaper usikkerhet for flere kunstfagskoler og uvisshet rundt grunnutdanning og videreutdanningsløp innen helse- og sosialfag. Det er sosialistene som har ansvaret for at de såkalte kvinnedominerte myke fag kun får halvparten så mye statlig støtte som de mannsdominerte tekniske fag. Det er dagens regjering som har ansvaret for at en rekke godt voksne ufaglærte pleieassistenter ikke får tilbud om fagskoleutdanning, men må betale mange tusen av egen lomme til aktører som AOF for å få en formalisert utdannelse. Med en slik politikk er det en gåte for undertegnende hvordan Regjeringen skal kunne nå sitt mål om 10 000 nye årsverk i eldreomsorgen i denne perioden, i hvert fall hvis en legger til grunn at det er snakk om faglært personell. Alle disse konsekvensene får vi fordi Regjeringen har skapt seg et imaginært fiendebilde av noen skoleprofitører som er ute etter å utarme den offentlige skolen, til tross for at Regjeringen vet eller burde vite at friskolene etter friskoleloven er entydig «non profit»-virksomhet. Det er ikke tillatt å ta ut overskudd eller å gi overføringer til eierne direkte eller i form av kostnadsfordeling, og friskolene er ikke å se på som næringsvirksomhet. Historisk sett er det ikke en ukjent taktikk Regjeringen her benytter. Ved å rette fokus mot en innbilt fiende får sosialistene fokuset vekk fra hva som egentlig er galt i norsk skole, og de unngår behendig kritiske spørsmål om det ikke faktisk har vært deres egen sosialistiske politikk som har ført til de dårlige resultatene vi er vitne til.