Høyres mål er å fremme verdighet, livskvalitet og selvstendighet i alderdommen. Alle mennesker er like mye verd, uansett hvor i livsløpet man befinner seg og hvilket funksjonsnivå man har. Det er i dette perspektivet vi skal utforme helse- og omsorgstjenestene. For en tid tilbake besøkte jeg et sykehjem hvor det hang en tavle på veggen. Der stod det: «Omsorg er ikke gitt før den er mottatt og opplevd som omsorg.» Omsorgstilbudets kvalitet avhenger av om eldre opplever å bli tatt på alvor og bli behandlet med den respekt de fortjener. Også eldre på sykehjem må ha mulighet til å ta personlige valg. En dame som bodde på sykehjem, som jeg kjente godt og besøkte ofte, sa følgende – og jeg vil si til ettertanke: «Dette er jo hjemmet mitt. Jeg vil ha mulighet til å kontrollere mitt eget liv, selv om det skjer fra sengen. Jeg vil ha mulighet til å kjenne den basale tryggheten ved at noen er nær, virkelig nær, når smerten, angsten og ensomheten melder seg. Og skulle så skje at glemselshavet drukner min erindring, så la meg ikke ha mer å forholde meg til enn jeg mestrer.» Det var hennes valg. En annen ville kanskje valgt noe annet. En sentral utfordring for framtidens helsetjenester er hvordan vi kan behandle pasienter med aldersdemens bedre enn i dag. Aldersdemens er den lidelsen som fører til flest år med alvorlig funksjonstap på slutten av livet, og som krever flest ressurser fra den kommunale helse- og omsorgstjenesten. Om lag 60 000–70 000 har denne alvorlige lidelsen, og tre av fire sykehjemsbeboere er rammet. Forekomsten øker med stigende alder. Det økende antallet eldre vil føre til en sterk økning i antallet aldersdemente. Det er vi forberedt på. Omsorgstiltak kan bedre pasientenes funksjonsevne noe. Dette skjer i form av tilpasset aktivisering, miljøterapi, hukommelsestrening og innøvelse av mestringsteknikker. Det siste har dokumentert effekt i forhold til å opprettholde dagliglivets funksjoner og redusere angst hos pasientene. De medisinske behandlingsmulighetene er imidlertid begrenset. Et gjennombrudd i den medisinske forskningen på aldersdemens kan gi bedre behandlingsmuligheter og dermed få avgjørende betydning for livskvaliteten til mange pasienter og deres pårørende. Videre kan dette redusere behovet for omsorgstjenester og dermed være av stor samfunnsøkonomisk betydning. Vi vet at om lag halvparten av alle demente bor hjemme, mens bare 4 pst. har et tilrettelagt tilbud. Det viser hvilken stor utfordring vi har foran oss. Kommunene må stimuleres til å sikre et bedre tilbud til hjemmeboende, for å gjøre det mulig for dem å bo hjemme så lenge som mulig. Her var statsråden inne på mange gode tiltak som jeg synes vi skal støtte opp under. Den omsorgen som familier og frivillige står for, anslås å være like omfattende som det offentlige tilbudet, som også Inge Lønning var inne på. I utformingen av framtidens omsorgstjenester må vi også fokusere på pårørende. Dementes pårørende opplever ofte en svært krevende livssituasjon, der de ser personlighetsforandringer hos sine nærmeste samtidig som de står overfor krevende omsorgsoppgaver. De pårørende bør få bedre tilbud om veiledning og støtte. Jeg vet at Nasjonalforeningen for folkehelsen arrangerer pårørendeskoler, som er et eksempel til etterfølgelse i så måte. Pleie- og omsorgstjenestene har også fått mange flere og ulike brukere. Fortsatt snakker vi ofte om eldreomsorgen, men pleie- og omsorgstjenesten gir bistand til personer i ulik alder, ulik livssituasjon og med svært ulike behov. Personer med psykiske lidelser og/eller rusproblemer er blant dem som trenger bistand fra kommunen til å klare dagliglivets gjøremål. Noen trenger bistand i korte perioder, andre hele livet. Personer med nedsatt funksjonsevne er blant de brukerne som trenger livslang hjelp. Hensynet til disse brukerne må være med i diskusjonen om utformingen av framtidens omsorgstjenester.