Jeg har en helt. Det er ikke en av pionerene som var blant de første kvinnene til å gå i bukse, eller den første fyrstikkarbeideren som gikk til streik. Nei, det er en gråhåret mann. Han er til og med prest. Han er min helt fordi han har startet et mannlig nettverk mot vold mot kvinner. For vi får ikke gjort noe med denne situasjonen uten at vi har menn på lag. Jeg vil spesielt takke de mannlige representantene som har tatt ordet i dag, for de har virkelig forstått det. Kvinner er ikke trygge hvis de ikke kan sikres et liv i fred. Samfunnet tar ikke stort nok ansvar for å sikre kvinner denne tryggheten. Min helt vil ikke lenger ha et machoideal. Vold er noe som rammer oss alle – kanskje ikke meg og deg, kanskje ikke her og nå, og kanskje ikke i livet, men det rammer oss like mye allikevel. Det rammer oss som kjønn, som mødre, som søsken, som fedre, som venninner og som samfunn. For hva er det egentlig vi snakker om her i dag? Hva er det som skal diskuteres? Er det noe fjernt, noe som rammer de andre? Årsaken til at jeg stiller dette spørsmålet, er følgende: Noen, og da mener jeg ikke noen i dette rommet, har det med å betrakte kvinners rett til et liv uten vold som et spørsmål som er dem litt fremmed, at dette rammer noen andre – det er noen der ute som har blitt ofre. Til dem vil jeg gjerne si: Slutt med det. Det er en sammenheng mellom hvordan et samfunn behandler sine kvinner og landets økonomiske utvikling. Vold mot kvinner og mangel på demokratiske rettigheter er det største hinderet for kvinners utvikling i verden – og sannsynligvis også det største hinderet for verdens utvikling. Tenk deg at du står utenfor en blokk med leiligheter, og forestill deg at du ser på alle ringeklokkene. Hvis du teller deg ned til hver tredje ringeklokke, så tenk samtidig på følgende: Hver tredje av verdens kvinner har blitt slått, tvunget til sex eller misbrukt på annen måte av et familiemedlem. Vold i hjemmet er en hovedårsak til skader og død blant kvinner i hele verden. 19 pst. av kvinners helseplager og skader i industriland skyldes mishandling. Disse tallene forplikter oss til handling. I Norge har vi kommet langt i forståelsen av det eneste riktige standpunktet i forhold til vold, nemlig at det kun er overgriperens ansvar. En kvinne kan ikke klandres om hun går i for korte skjørt, eller om hun ikke klarer å gå fra sin overgriper. Innimellom glipper dette. Vi ser det også i den norske samfunnsdebatten. Man sier: Hun burde ikke gå ut om natten. Nå burde kvinner holde seg inne fordi det er så mange voldtektsmenn ute. Vi kan ikke ha båndtvang på norske kvinner. Jeg sier det opplagte, for hvis vi ikke har dette i orden, vil kvinnen også, i tillegg til å bli utsatt for vold som kjønn, få skyldfølelse – og hun tør ikke ta tak i det. Jeg mener det er tre måter å jobbe mot vold på som er viktig. Det ene er kvinners rettssikkerhet. Her gjør statsråden en meget god jobb for å sikre den. I dag tør jo ikke kvinnen anmelde overgrep fordi hun er redd for at møtet med rettssystemet vil bli nok et overgrep. Det andre er norsk utenrikspolitikk. Her mener jeg vi må bli usannsynlig mye bedre enn det vi er i dag. Vi må ha likestilling i førersetet, også i de internasjonale foraene. Vi har et ansvar overfor kvinnene ute i verden. Når vi har kommet så langt, hvorfor står ikke dette høyere på agendaen? Det tredje, som er mitt viktigste punkt, er at vi må arbeide for et fortsatt likestilt samfunn. Jeg har lyst til å sette det i fokus. Vi ser at det er en sammenheng mellom hvor mye makt menn har i et samfunn, og hvor stor grad av vold det er mot kvinner. Tall fra Amnesty viser at i Norge har rundt 10–15 pst. brukt vold mot sine samlivspartnere, i USA og Canada 25 pst., 50 pst. i Tyrkia og hele 90 pst. av gifte menn i Pakistan. Det viser at det er en sammenheng mellom det arbeidet man gjør for et likestilt samfunn, og det arbeidet man gjør for å sikre kvinner mot vold. Så når kvinner i politikken krever kvotering, likestilling og innflytelse på maktarenaen, er det den andre siden av mynten ved å jobbe mot vold. Man må sikre både rettssikkerheten og likestillingen i et samfunn. Vi lever ikke i et samfunn uten vold ennå, men jeg håper vi skal klare å gjøre noe med dette. Jeg håper at interpellasjonen her i dag vil føre til at man får satt i gang nye tiltak, og at man ytterligere kan bryte ned det tabuet det er å snakke om vold mot kvinner.