I den budsjettinnstilling som komiteen gjorde seg ferdig med i uken som gikk, er det skrevet inn følgende setninger: «Komiteen mener at habilitering og rehabilitering må bli det neste store satsingsområdet i helsesektoren. En slik satsing vil bidra til bedre livskvalitet og større grad av selvstendighet for pasientene, samtidig som behovet for omsorgstjenester kan reduseres.» Jeg røper ingen stor hemmelighet ved å fortelle at dette opprinnelig var del av en større merknad utformet av Høyres fraksjon i komiteen. Vi er særdeles glad for at hele komiteen har sluttet seg til dette. Det er nemlig en ganske sterk markering fra en samlet komite av det som er sitert i teksten til interpellasjonen, og som statsråden selv har skrevet inn i budsjettproposisjonen, nemlig at det mangler en del på at habilitering og rehabilitering har høy nok prioritet innenfor dagens norske helse- og omsorgspolitikk. Jeg hadde anledning til å utveksle noen synspunkter med statsråden i spontanspørretimen sist onsdag om samme tema. Jeg konstaterte med tilfredshet at det var full enighet mellom statsråden og meg om at begrepet «nødvendig helsehjelp» i realiteten også omfatter den bistand til opptrening, rehabilitering, som skal sette den enkelte pasient i stand til å mestre sin egen hverdag på det funksjonsnivå som det ut fra vedkommendes forutsetninger er mulig å oppnå. Det burde være et godt utgangspunkt for et felles løft når det gjelder å sikre at rehabiliteringstilbudet blir godt nok. Årlig er det mer en 40 000 nordmenn som har behov for opptrening og rehabilitering i institusjon etter sykdom og etter å ha vært innlagt på sykehus. Ca. 18 000 av disse får plass i statlige sykehus, ca. 27 000 får plass i private opptreningsinstitusjoner. Ansvaret for å sikre tilgang på rehabilitering og opptreningstjenester er i dag, som vi vet, lagt til de regionale helseforetakene. Det er deres ansvar å sørge for at tilbudet er stort nok, og at det kvalitativt sett er godt nok. I SINTEFs rapport Nasjonal plan for rehabilitering – kartlegging av behov, fra august 2005, fremkommer det at de som er intervjuet i undersøkelsen, og det er representanter for landsdekkende organisasjoner som er aktive i rehabiliteringsfeltet, påpeker at det er til dels iøynefallende mangler i dagens tilbud. Ikke minst synes manglene å henge sammen med dels mangel på tilgang på kompetanse og dels mangel på adekvat samordning mellom alle de offentlige myndigheter som har et delansvar for å tilrettelegge rehabiliteringstilbudet. Rapporten dokumenterer en rekke svakheter både i kommunene, i spesialisthelsetjenesten og ikke minst i samhandlingen mellom kommunene og spesialisthelsetjenesten. Samarbeidsregjeringen arbeidet med en handlingsplan for rehabiliteringsfeltet. Og ikke minst de partiene som i dag er regjeringspartier, og som i forrige periode var opposisjonspartier, understøttet dette meget aktivt i Stortinget i forbindelse med behandlingen av statsbudsjettet for 2005. Representantene for de nåværende regjeringspartiene skrev den gang i budsjettinnstillingen følgende: «Disse medlemmer vil be om at en slik gjennomgang blir foretatt snarest mulig, og at den følges opp med en opptrappingsplan der både faglige og økonomiske forhold avklares og sikres.» Nå har jeg registrert at etter regjeringsskiftet er ambisjonsnivået tilsynelatende skrevet betydelig ned. Det foreligger ikke lenger ambisjoner om en egen handlingsplan for rehabilitering. Nå snakker man isteden om en strategi for rehabiliteringsområdet. I Høyres alternative statsbudsjett har vi foreslått å styrke dette feltet med til sammen 500 mill. kr, fordi vi mener at det er påkrevet, og at det er begynnelsen på denne opptrapping som hele komiteen nå er enig om at det er behov for. Mitt spørsmål til statsråden er: Hvorfor er den tenkte handlingsplanen nedskrevet til å bli en strategi? Og vil Stortinget på noen måte få seg forelagt de ambisjonene som Regjeringen i fortsettelsen vil legge til grunn for sitt arbeid på rehabiliteringsfeltet? Vil statsråden f.eks. sikre at Helse- og omsorgsdepartementets strategi er samordnet med tiltak som faller innenfor andre departementers ansvarsområder – det gjelder Arbeids- og inkluderingsdepartementets ansvarsområde, det gjelder Samferdselsdepartementets ansvarsområde, det gjelder Kommunal- og regionaldepartementets ansvarsområde, og det gjelder Kunnskapsdepartementets ansvarsområde når det gjelder barn i skolealder. Hittil har de fleste svar når man spør om slike ting vært begrenset til en gjentakelse av at man har økt kommuneøkonomien med så og så mange milliarder som skal dekke alle formål fra det å fylle opp svømmebasseng, styrke barnevernet, styrke antall lærere i skolen osv., men det er jo ikke noe svar på behovet for en målrettet handlingsplan for rehabiliteringsområdet. Så noen ord om de private opptreningsinstitusjonene. Jeg refererte tallene som viser at den innsatsen om gjøres på dette området, har et langt større omfang innenfor de private opptreningsinstitusjonene enn innenfor de offentlige institusjonene. Det dreier seg om forskjellen på 27 000 og 18 000 brukere. Samtidig viser dokumenterte tall at kostnadene i forbindelse med opphold i de private opptreningsinstitusjonene er i underkant av 1/4 av tilsvarende døgnpris i offentlige sykehusinstitusjoner. Hvis vi i utgangspunktet er enige om at det er viktig at de ressursene vi bruker for å sikre pasientenes behov, strekker til for flest mulig, at flest mulig får et adekvat tilbud, så ligger det jo i kortene at det skulle tilsi at man kjøper der hvor tilbudet er rimeligst. Nå er jo realiteten den at mange av de private opptreningssentrene driver med underskudd og har måttet si opp ansatte. Det gjelder Steffensrud Rehabiliteringssenter, Bøverbru, det gjelder Landaasen Rehabiliteringssenter i Oppland, det gjelder Grande Rehabiliteringssenter, det gjelder CatoSenteret. Godthaab Rehabiliteringssenter har før midten av året opparbeidet et driftsunderskudd på 800 000 kr bare for inneværende år, og må selge eiendommer for å finansiere driften. Vil statsråden sørge for at det gis tydelige nok styringssignaler til de regionale helseforetakene om at de skal inngå forpliktende, varige avtaler med de kvalitativt gode private opptreningsinstitusjonene? Det har fra i fjor til i år vært en nedgang i antall rehabiliteringsopphold med 16 pst. innenfor spesialisthelsetjenesten. Også her er det grunn til å spørre statsråden: Vil hun respondere på dette i sine brev/dokumenter til de regionale helseforetakene slik at hun får snudd denne utviklingen i en konstruktiv retning? Til sist et tema som jeg bare rekker så vidt å nevne, men som er ganske viktig. Statens kunnskaps- og utviklingssenter for helhetlig rehabilitering har påpekt at det er et dramatisk udekket behov for kvalifisert forskning på det tjenestefeltet vi her snakker om. Hvilke planer har statsråden for å styrke forskningsinnsatsen?