Til det siste: Hva jeg forsøkte å anbefale kunnskapsministeren, var egentlig bare å treffe et valg mellom to opsjoner, enten å fastholde at det budsjett han har lagt frem for høyere utdanning og forskning, er et hvileskjær – og det synes jeg er en meget god metafor, treffende på alle punkter – eller å forsøke å argumentere for at det er det beste budsjett som noensinne er fremlagt. Han kan ikke velge begge opsjoner samtidig. Så til friskolesaken. Det er riktig som kunnskapsministeren sier, at de to norske forskningsrapportene som er kommet, ikke er entydige. Det er sjelden forskningsresultater. Men de er entydige på ett punkt. De viser at de klisjéoppfatningene som representanten Huitfeldt fortsetter å kolportere, ikke har noe hold i empiriske forhold. De er rene dogmatiske oppfatninger. Når man står på denne talerstol og sier at det blir store sosiale forskjeller med private skoler, som en kategorisk påstand uten forbehold av noe slag, er det en ganske imponerende dristighet i forhold til den kunnskap som faktisk foreligger. Det hjelper lite å riste på hodet i den anledning. Det blir ikke mer inni av den grunn. La meg understreke at det finnes ingen forskning som dokumenterer at det i Norge er klare forskjeller i sosial rekruttering til friskoler, sammenlignet med den offentlige skolen. Det disse to forskningsrapportene dokumenterer, er nettopp at det ikke foreligger slike påvisbare forskjeller. Det må man nesten ta til etterretning, hvis man ellers aksepterer vanlige vitenskapelige metoder. Politikk er politikk, og forskning er forskning. Ja, heldigvis. Og det er helt greit at det er ulike politiske oppfatninger om hvorledes skolesystemet best kan organiseres. Men når det gjelder påstander om faktiske forhold, som faktisk er empirisk kontrollerbare, er det en fordel om slike påstander er i nærheten av virkeligheten.