Det gode i norsk sikkerhets- og utenrikspolitikk er at vi har bred enighet om den. Det har det vært bred tradisjon for fra Arbeiderpartiet, via sentrumspartiene og til Høyre. Etter hvert er også Fremskrittspartiet blitt en del av denne – gjennom mange år. Da er det avgjørende at vi har en utvidet utenrikskomite, som representanten Olav Akselsen leder, som er den rette arena for å forankre denne enigheten. Også i saker hvor en kan se for seg at opposisjonen kunne tenkt seg at Regjeringen burde fattet et annet operativt vedtak enn den har gjort, har vi tradisjon for at opposisjonen har stilt opp for dette. Det er nettopp denne muligheten Stortinget og opposisjonen er blitt fratatt ved den handlemåten vi ser nå. Jeg registrerer med glede at utenriksministeren har tatt selvkritikk i sitt innlegg i dag, så langt det er mulig å beklage fra en flertallsposisjon i denne sal, og det er jeg fornøyd med. Det jeg vil utfordre lederen av den utvidede utenrikskomite til, er å gi uttrykk for at han deler denne beklagelsen – ikke det at han står ansvarlig overfor Stortinget på samme måten – og vil bidra til at vi kan komme tilbake på det sporet som har vært en så stolt tradisjon i norsk sikkerhets- og utenrikspolitikk.