Jeg er glad for at utenriksministeren i sin redegjørelse brukte mye tid på å beskrive potensialet og utfordringene i våre såkalte nordområder. Jeg tror det skal atskillig øvelse til for å klare å oppnå den ambisjonen at disse geografiske arealene skal få vår største utenrikspolitiske oppmerksomhet i tiden fremover. Det er atskillig vanetenkning og blikk som historisk sett har gått i retning av helt andre geografiske områder, men bildet som er åpnet, og som blir åpnet, anser jeg som positivt. Sett i sammenheng med de konflikter som vi opplever rundt oss i verden, vet vi at i svært mange av disse konfliktene er det energi – eller helst mangel på energi – som ligger i bunnen. Utviklingen fremover i våre nordområder handler i veldig stor grad om energi, men også om begrep som miljø og andre forutsetninger. Når vi i dette perspektiv vet at verdens energibehov etter alle estimater kommer til å øke med mer enn 60 pst. de neste 25 år, ser vi hva slags utfordringer verden står foran. På denne bakgrunn tror jeg også at vi undervurderer de interessekonfliktene som vi vil møte i disse områdene. Da er spørsmålet: Er vi i stand til å fastlegge kursen selv? Vi har jo ingen historisk erfaring når det gjelder å skape politikk, verken i våre nærområder eller i vår utenrikspolitiske tenkning. Det som ligger i bunnen av både nordområdemeldingen og den politiske debatt, er at vi skal satse, vi skal ta grep, og vi må være tydeligere i språket. Hva slags type forskningsprogram er det vi skal utvikle? Hva slags type politikk, hvor er det vi ønsker å være om 15 år, eksempelvis, i denne Barents 2020-satsingen som vi snakker veldig mye om? Det er her jeg mener vi må ta tydeligere grep. Hvor er det vi ønsker å være om 20 år? Det er åpenbart at forvaltningsplanen – og her fikk vi en lekkasje – som på mange måter burde være mer enn bare en miljøplan, ikke i det hele tatt er tydelig på det som går på våre verdiskapingspotensialer. Det er gjennomfestet i all utenrikspolitisk debatt, også i dag, at Norge er et lite land i verden – og en henviser til Lars Korvald. Utenrikskomiteens leder brukte selv dette begrepet, at Norge er et lite land i verden, og jo mer dette gjentas, jo mer tror vi på det. Jeg er glad for at utenriksministeren selv ikke slukte dette helt og fullt, for det er nemlig ingenting som er mer feil enn det. Norge er ikke noe lite land i verden. Vi er en geografisk stormakt. Norge har myndighetsutøvelse over 30 pst. av Vest-Europas land- og sjøareal. Norge utgjør 60 pst. av EØS-landenes landareal. Vi er en energipolitisk stormakt i verden. Det er med dette som bakteppe vi må ta grep når vi snakker om potensialet i våre nordområder. Hvis ikke, klarer vi ikke å nå målene våre. Vi klarer ikke engang å sette oss de målene vi ønsker i en verden hvor etterspørselen etter energi er det som er den største av alle utfordringer fremover. Og når det gjelder utviklingen innenfor dette gigantiske området, må vi i hvert fall ha ambisjoner om å kle på oss en ledertrøye. Hvis ikke, blir dette puslete, og det blir en politisk utvikling hvor vi risikerer å bli sittende på tribunen. Vi ser at EU-kommisjonen foreslår en helhetlig energipolitisk plan for EU. Vi ser at Russland og Tyskland snakker mer og mer sammen om utviklingen av langsiktige energiavtaler. Og vi vet at når det gjelder Russland, går business og politikk mer hånd i hånd enn det gjør i Norge. Derfor må vi være tydeligere i vår språkføring når det gjelder utviklingen i våre nordområder, hvis vi skal nå de mål vi har satt oss. Det er en god start at vi har fått oss presentert nordområdemeldingen, og jeg synes at utenriksministerens redegjørelse og den omtale og den oppmerksomhet som nordområdepolitikken fikk i den, også er en svært god start.