Behandlingen av Ot.prp. nr. 35 markerer en ny, viktig milepæl i bestrebelsene på å sikre et best mulig rettslig fundament mot kjønnsdiskriminering i Norge. Dersom Odelstinget i dag vedtar Regjeringens forslag, blir Norge det andre land i verden som inkorporerer FNs kvinnekonvensjon med tilleggsprotokoll i sin lovgivning. FNs kvinnekonvensjon ble vedtatt av FN i 1979, trådte i kraft i 1981 og ble av Norge ratifisert samme år. Det innebærer at kvinnekonvensjonen folkerettslig sett har vært gjeldende for vårt land i flere tiår. Den såkalte tilleggsprotokollen, som etablerer en individklageadgang, ble ratifisert fra vår side i 2002. Den juridiske bakgrunnen for Regjeringens beslutning om å inkorporere kvinnekonvensjonen i norsk lovgivning er at det norske rettssystemet forutsetter en særlig gjennomføring for at internasjonale konvensjoner skal få samme rettslige status som nasjonale lover. En viktig politisk målsetting er imidlertid å sikre at det er samsvar mellom norm og virkelighet når det gjelder lovgivningen. Regelverk og praksis som har en tilsynelatende kjønnsnøytral utforming, kan likevel ha virkninger som i praksis er diskriminerende. Formell likestilling er ikke nok, det er nødvendig at det skjer en faktisk likestilling. Dette rammes av konvensjonen. Kvinnekonvensjonen har også etablert en komite, Kvinnekomiteen, til å overvåke at konvensjonspartene gjennomfører pliktene sine etter konvensjonen. Konvensjonspartene forpliktes til å rapportere jevnlig til Kvinnekomiteen om sin virksomhet. Den individklageadgang som er opprettet gjennom den frivillige tilleggsprotokollen, har ført til en styrket overvåkning av statenes gjennomføring av kvinnekonvensjonen. Kvinnekomiteen har utviklet en dynamisk tolkningsstil, og det forutsettes at konvensjonen gjennomføres progressivt i konvensjonsstatene. Samtidig med at Regjeringen foreslår å inkorporere FNs kvinnekonvensjon i likestillingsloven, foreslås også noen lovendringer som ledd i en gjennomføring av Europaparlaments- og rådsdirektiv 2002/73/EF, også kalt likebehandlingsdirektivet, om gjennomføring av prinsippet om lik behandling av menn og kvinner når det gjelder adgang til arbeid, yrkesutdanning og forfremmelse av arbeidsvilkår. Proposisjonen redegjør videre for behovet for harmonisering mellom likestillingsloven og arbeidsmiljøloven. Samtidig fremmes det forslag om innføring av forbud mot å gjøre bruk av gjengjeldelse overfor noen som har fremmet klage over brudd på loven, eller som har gitt uttrykk for at slik klage kan bli fremmet. Regjeringen fremmer også forslag om utvidelse av bestemmelsen om trakassering til også å omfatte trakassering på grunn av kjønn. Regjeringen foreslår videre at bestemmelsen om delt bevisbyrde utvides til også å gjelde utenfor arbeidslivet, samt i saker vedrørende seksuell eller annen trakassering på grunn av kjønn. Et annet forslag innebærer endringer i erstatningsreglene ved trakasseringssaker. Her foreslås innført et objektivt erstatningsansvar for arbeidsgiver uavhengig av om det foreligger skyld, dvs. om trakasseringen er begått med forsett eller uaktsomt. Jeg konstaterer med tilfredshet at et bredt flertall i komiteen slutter seg til de ulike lovendringsforslagene. Fremskrittspartiet er imidlertid imot likestillingsloven og fremmer derfor eget forslag om å oppheve loven i sin helhet. Partiet fremmer videre et par endringsforslag som de ønsker å stemme subsidiært over dersom deres primære forslag om opphevelse av loven skulle falle. Jeg går ut fra at Fremskrittspartiets representant vil redegjøre nærmere for partiets syn i sitt innlegg. Det springende punkt i proposisjonen, om man kan si det slik, er imidlertid inkorporeringen av FNs kvinnekonvensjon med tilleggsprotokoll. Jeg konstaterer med tilfredshet at et bredt flertall, bestående av samtlige partier, går inn for å gjennomføre kvinnekonvensjonen i norsk lovverk. Det oppstod imidlertid likevel en uenighet knyttet til hvilket lovverk konvensjonen skal inkorporeres i. Regjeringen foreslår i proposisjonen at den inkorporeres gjennom likestillingsloven, som er et sentralt instrument for gjennomføring av likestilling mellom menn og kvinner i det norske samfunnet. Et annet alternativ ville være å innarbeide den i menneskerettighetsloven. Regjeringen har i denne sammenheng valgt å følge anbefalingen fra Menneskerettighetslovutvalget, som mente det ikke var lurt å ta inn for mange konvensjoner i menneskerettighetsloven. Det ville kunne føre til at det ble vanskelig å sette skille mellom hvilke konvensjoner som bør være med, og hvilke som ikke bør være med, og at det lett skapes et A- og et B-lag av konvensjoner. Dessuten ville menneskerettighetsloven bli mer uoversiktlig. Lovutvalget la vekt på at menneskerettighetsloven burde inneholde de tre generelle menneskerettighetskonvensjoner som på globalt og regionalt nivå tok sikte på å gjøre rettskatalogen i Verdenserklæringen rettslig bindende, nemlig konvensjonen om sivile og politiske rettigheter og konvensjonen om økonomiske, sosiale og kulturelle rettigheter, som var vedtatt av FN, samt Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen vedtatt av Europarådet. Det er viktig å være klar over at disse mer overordnede menneskerettighetskonvensjoner som allerede er innlagt i menneskerettighetsloven, også verner mot diskriminering på grunn av kjønn, på linje med rase, religion, politisk oppfatning, osv. Hensikten med å være restriktiv med å inkorporere konvensjoner med forrang er å unngå en mulig utvikling i retning av maktoverføring fra lovgivende til dømmende myndighet, spesielt sett i lys av den dynamiske utviklingen av internasjonalt lov- og regelverk, til dels i retninger som var helt utenfor hva lovgiver med rimelighet kunne forvente på inkorporasjonstidspunktet. En restriktiv holdning til inkorporering i menneskerettighetsloven gjelder derfor ikke bare kvinnekonvensjonen, men gjelder generelt. Komiteens medlemmer fra regjeringspartiene støtter Regjeringens forslag. Tre andre partier, Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet, sier derimot i innstillingen at de mener FNs kvinnekonvensjon i stedet burde inkorporeres i menneskerettighetsloven, og har fremmet forslag om dette. Når det gjelder inkorporering av FNs kvinnekonvensjon, var det i utgangspunktet ikke flertall for noen av forslagene. Dette ville medføre at kvinnekonvensjonen ikke ville bli inkorporert i norsk lovverk på nåværende tidspunkt, noe som ville oppleves som et heller dramatisk tilbakeslag. Jeg er derfor glad for at vi kom fram til en forståelse som sikrer at konvensjonen blir vedtatt innarbeidet med subsidiær støtte fra de tre partiene etter at deres primære forslag er falt. Høyre og Kristelig Folkeparti har på sin side gått inn for å be Regjeringen komme tilbake på egnet måte etter behandlingen av stortingsmeldingen om Makt- og demokratiutredningen med en vurdering av en eventuell inkorporering av FNs kvinnekonvensjon i menneskerettighetsloven. På denne bakgrunn vil det da bli foretatt en nærmere vurdering av hvilke konsekvenser det vil ha om kvinnekonvensjonen også blir lagt inn i menneskerettighetsloven, hvilke konsekvenser det har både for menneskerettighetsloven som sådan og for eventuelt andre lover. I og med at Stortinget nå skal drøfte stortingsmeldingen om makt og demokrati, hvor spørsmålet om forrangsbestemmelse i forbindelse med internasjonale konvensjoner er et tema, vil det være naturlig å avvente nettopp dette arbeidet. Som sagt innledningsvis passerer vi i dag en ny milepæl for likestillingen. Norge har grunn til å være stolt over å ligge i front i verden når det gjelder å tilrettelegge ordninger som sikrer reell likestilling mellom kjønnene. Til slutt vil jeg på vegne av Høyre og Kristelig Folkeparti ta opp de forslagene som er referert i innstillingen.