Jeg takker for svaret, og jeg er selvfølgelig enig i at det må være et «armlengdes avstand»-prinsipp i forhold til rent faglige spørsmål. Det vi imidlertid snakker om her, er noe som må betraktes som å være en helt sentral museumsoppgave og en helt sentral oppgave som må være løst i et land, nemlig det å ha det vi i tradisjonell forstand tenker oss som et nasjonalgalleri. Vi kan konstatere, tror jeg, at betydelige deler av samlingen nå er borte – iallfall ikke tilgjengelig – og det er hele epoker som ikke er presentert. Så kan man selvfølgelig diskutere om det betyr at institusjonens oppgave er ivaretatt eller ikke. Jeg bare konstaterer at sterke faglige interesser mener at så ikke er tilfellet. Jeg mener at dette er en sak som reiser veldig interessante prinsipielle spørsmål i forhold til statens bestillerrolle til styrene. For det er altså slik at i de mekanismene vi nå har i form av avtaler eller organisering, er det ganske lite som beskriver hva man faktisk skal gjøre.