Det er partene i arbeidslivet som har ansvaret for inntektsoppgjørene og for arbeidsfreden. Samfunnet må normalt tåle de ulemper en lovlig arbeidskonflikt fører med seg. Det er likevel allment akseptert at det er grenser for hvor store konsekvenser en arbeidskamp skal ha for samfunnet, og når denne grensen nås, har regjering og storting rett og plikt til å gripe inn. Konflikten mellom heismontørene og heisbedriftene startet 24. august 2004 i forbindelse med revisjon av Overenskomsten for heisfaget. Partene forhandlet og var til mekling i mai og juni. Da meklingen ble avsluttet 29. juni uten at det var oppnådd noe resultat, ble det ikke iverksatt arbeidskamp umiddelbart. Partene besluttet i stedet å møtes igjen etter ferien, og ny mekling ble gjennomført 23. august. Men heller ikke denne gangen lyktes det å oppnå enighet, og konflikten var et faktum den 24. samme måned. Til å begynne med ble 90 heismontører tatt ut i streik, konsentrert om virksomheter i Oslo og Bergen. Heistjenesten AS, heismontørenes eget «streikefirma», ble satt i drift samtidig med at streiken ble iverksatt. Under skiftende navn har dette firmaet vært i aktivitet siden første gang det var konflikt om heisoverenskomsten i 1937–1938. Konflikten ble deretter gradvis utvidet, først ved at TELFO 13. september 2004 iverksatte lockout for 137 heismontører. 25. oktober ble 21 heismontører tatt ut i streik, 23. november ble lockouten utvidet ved at ytterligere 225 heismontører ble utestengt, og 1. desember ble ytterligere åtte arbeidstakere tatt ut i streik. På dette tidspunktet var 481 av 608 heismontører ute i konflikt, 119 i streik og 362 i lockout. De mest akutte konsekvensene av konflikten ble for en stor del avverget ved hjelp av Heistjenesten AS og ved dispensasjoner fra arbeidsgiversiden. Etter utvidelsen i november fikk imidlertid konflikten et større omfang, og konsekvensene for enkeltpersoner og andre utenforstående ble mer merkbare. Jeg innkalte partene til møte 21. desember og fikk en orientering om konflikten. Under henvisning til de etter hvert betydelige ulempene som konflikten medførte for alle som er avhengig av heis, oppfordret jeg partene på det sterkeste om å komme fram til en løsning. Også Riksmeklingsmannen sonderte situasjonen ved flere anledninger, men uten å finne grunnlag for ny mekling. Fordi konflikten varte så lenge, ble det to sider i forhold til liv og helse som måtte vurderes: Fare for liv og helse på grunn av heiser som stanset, og sikkerhetsrisikoen ved heiser som fortsatt gikk på tross av manglende vedlikehold og tilsyn. Farlige heisanlegg representerer en økt ulykkesrisiko og dermed fare for liv og helse. De daglige rapportene fra Statens helsetilsyn gav ikke indikasjoner på fare for liv og helse på grunn av heiser som stod, selv om rapportene påpekte de økende ulempene konflikten hadde for bevegelseshemmede. I brev av 22. desember mente Statens bygningstekniske etat, som er ansvarlig myndighet i forhold til sikkerheten ved heisanlegg, at det nok ikke forelå noen akutt personfare på grunn av manglende vedlikehold, men at det på lang sikt ville bety en forringelse av kvaliteten på heisanlegg. Utover i januar gikk Heiskontrollen ut og advarte mot konsekvensene av det manglende vedlikeholdet og faren for at heiser ble igangsatt etter driftsstopp uten nødvendig ettersyn. Den 20. januar mottok departementet et nytt brev fra Bygningstekniske etat som gjorde meg svært bekymret. I brevet meldte Bygningstekniske etat om en uavklart og alvorlig sikkerhetssituasjon, bl.a. på grunnlag av den akselererende sikkerhetsmessige effekten av manglende vedlikehold og service, sikkerhetsrisikoen ved at heiser som burde vært stanset, «skrangler og går», og faren for et permanent redusert sikkerhetsnivå ved norske heisanlegg. – Å sitte med et slikt brev hvis det skulle skje en ulykke, er et stort ansvar å bære. På bakgrunn av disse alvorlige forholdene, sett i sammenheng med de store ulempene konflikten hadde for bevegelseshemmede og andre som er avhengig av heis, og at den allerede svært langvarige konflikten virket helt fastlåst, besluttet Regjeringen å fremme forslag om tvungen lønnsnemnd. Det er mitt syn at inngrepet, med så alvorlige sikkerhetsmessige konsekvenser, som kunne medføre en fare for liv og helse, ligger innenfor rammen av de folkerettslige konvensjoner vi er bundet av. Jeg registrerer at komiteen i innstillingen understreker at de vanligvis ikke tar stilling til verken grunnlaget for en konflikt eller til hvordan selve konfliktsituasjonen håndteres av partene. Etter mitt syn er det ikke grunnlag for å gjøre det i denne saken heller. Et inngrep i en lovlig arbeidskamp kan aldri begrunnes i hvilket syn man har på grunnlaget for konflikten. Regjeringens forslag om tvungen lønnsnemnd er utelukkende basert på de alvorlige konsekvensene arbeidskonflikten fikk og kunne få. Jeg finner det derfor ikke riktig, i tilknytning til saken vi nå behandler, å gå inn i en diskusjon om Regjeringens holdning til problemstillingene rundt sosial dumping. Det er spørsmål som vi i høyeste grad vil komme tilbake til i en annen sammenheng, og som jeg som statsråd akter å ha et aktivt forhold til.