Omsorg ved livets slutt er et viktig tema. Det initiativet interpellanten har tatt gjennom denne interpellasjonen, er derfor prisverdig. Arbeidet for å tilrettelegge for at flere mennesker og flere pårørende skal få oppleve den siste livsfasen med mindre smerte og mindre fortvilelse, er høyst betimelig. Mange mennesker frykter – forståelig nok – en smertefull dødsprosess, og mange frykter selve døden. Vi har et ansvar for å sikre at pasienten får en verdig og en så lite smertefull avslutning på livet som mulig. I Soria Moria-erklæringa har Regjeringa sagt at tilbudet til pasienter i livets sluttfase må utvikles videre. Som også representanten Sjøli var inne på, ønsker mange å tilbringe siste del av livet i eller i nærheten av sitt eget hjem – forståelig nok. Det å møte døden i trygge og kjente omgivelser tror jeg er viktig både for pasienten og for de pårørende. Regjeringa har derfor vært klar på at helsetilbudet til disse pasientene må videreutvikles, slik at dette ønsket så langt som mulig kan oppfylles. Det betyr at vi må legge opp til gode tilbud både i sjukehusene, i sjukehjemmene og ikke minst i hjemmesjukepleien. I dag er det slik at ca. 40 pst. dør i sjukehus, 38 pst. dør i sjukehjem og 19 pst. dør hjemme. Nesten halvparten av de som dør, dør av hjerte- og karsjukdommer. Mange av disse møter en brå død, mens andre, f.eks. kreftpasienter, som kjent gjennomgår et mer langvarig og ofte smertefullt dødsleie. Mellom 70 og 90 pst. av kreftpasientene har store smerter i den avsluttende fasen av sjukdomsforløpet. Da er det viktig å sikre god symptomlindrende behandling, riktig pleie og god omsorg i vid forstand til disse pasientene. Det er som kjent bygd opp en rekke regionale kompetansesentre i regi av helseforetakene som har en rådgivende og samarbeidende funksjon overfor kommunene. I alle helseregioner finnes det egne kompetansesentre for lindrende behandling. I alt 18 foretak i alle helseregioner har etablert egne sjukehusposter som tilbyr lindrende behandling. Til sammen har disse 84 sengeplasser. I tillegg er det etablert 18 palliative team i alle helseregionene som kan bistå enkeltpasienter og kommunenes pleie- og omsorgstjenester. For et par uker siden var jeg med og åpnet et senter i Vestfold. Der får denne gruppen av kreft- og smertepasienter et høyt kvalifisert tilbud i nærheten av sitt hjemsted. Det mener jeg er et fint og helt nødvendig tilbud, som vi trenger mer av også i andre deler av landet. Siden 2002 har vi hatt en egen tilskuddsordning på rundt 15 mill. kr pr. år som har gått til å styrke tilbudet om lindrende behandling og omsorg ved livets slutt utenfor sjukehus utover de ordinære bevilgningene. Tiltakene som har vært prioritert, har gått til å bygge opp egne enheter og sengeposter i sjukehjemmene og til å utvikle palliative team. I tillegg kommer en rekke kompetansehevende tiltak som skal sikre at de ansatte får bedre kunnskap om lindrende behandling. Som en følge av denne ordninga er det etablert 169 sengeplasser i sjukehjemmene, og det er gjennomført kurs og undervisning for personalet i pleie- og omsorgstjenestene i kommunene. Det er også gitt tilskudd til en rekke hospiceplasser. Om lag halvparten av alle sjukehjemsplassene til lindrende behandling ligger i Helse Øst eller i Helse Sør – hvor befolkningskonsentrasjonen er størst – men alle helseregioner er tildelt midler gjennom denne ordninga i 2005. Tilskuddsordninga må også ses i sammenheng med den virksomheten som foregår i de såkalte undervisningssjukehjemmene. Slike sjukehjem er opprettet i hver helseregion, og disse sjukehjemmene har i særskilt fokus pleie, omsorg og behandling av døende. Det er satt i gang samarbeid med Nasjonalt kunnskapssenter for helsetjenesten, sjukehus, høyskoler, universiteter og andre som det er naturlig å samarbeide med. Tiltaket er etter hvert blitt godt kjent og har oppnådd status. Jeg mener at disse undervisningssjukehjemmene bidrar til økt kvalitet, både gjennom forsknings- og fagutviklingsprosjekter som er forankret i sjukehjemmet, og i samarbeid med andre sjukehjem i andre kommuner. Sosial- og helsedirektoratet har i samarbeid med undervisningssjukehjemmene ansvar for at erfaringer og oppnådde resultater blir spredd og gjort lett tilgjengelige for andre kommuner og samarbeidspartnere, altså at en kan lære av hverandre. Det er imidlertid en utfordring å sikre kompetansen i de kommunale tjenestene. Over halvparten av landets kommuner har som kjent under 5 000 innbyggere. Dette stiller særlige krav til organisering for å få til en kvalitetsmessig god tjeneste. På denne bakgrunn ønsker vi at tilskuddsordninga til lindrende behandling skal prioritere prosjekter som skal gi god fagutvikling og kompetanseheving, og som har nasjonal overføringsverdi. Tiltakene må også ses i sammenheng med den nye nasjonale kreftstrategien, som vi diskuterte i den forrige debatten. Denne strategien sier noe om at vi må bli bedre til å følge opp i den kommunale tjenesten. Tiltakene må ses i sammenheng med undervisningssjukehjemmene som sikrer praksisnær forskning og fagutvikling. Jeg vil også ta med at det er viktig å sikre de pårørendes organisasjoner, slik at de også blir hørt på en kanskje bedre måte enn tilfellet er i dag. Kreftforeningen og andre aktører blir aktive medspillere i arbeidet med å utvikle gode tjenester også i livets sluttfase. Lindrende behandling er et fagfelt i sterk utvikling. Nye og bedre metoder kommer til, og tilbudet utvides. Det er et stort engasjement blant fagfolk i feltet, og det finnes gode faglige standarder og et godt tverrfaglig samarbeid. En av de største utfordringene er, som jeg allerede har nevnt, å sikre at det er tilstrekkelig og god kompetanse over hele Norge, både i små og i store kommuner. I tillegg til de tiltak jeg allerede har nevnt, vil Regjeringas styrking av kommuneøkonomien også sikre at kommunene kan rekruttere nye fagpersoner, men også videreutvikle og videreutdanne de som allerede er ansatt, noe som også er viktig. Så Regjeringa er opptatt av å kunne bidra til at vi kan gjøre enda mer på dette feltet. Vi er i gang, og i den sammenheng vil det selvfølgelig, utover det jeg nå har svart og nevnt, som representanten Sjøli utfordret meg på, være ting som også vil bli vurdert nærmere.