Interpellanten reiste vel egentlig ikke noen generell diskusjon om eldreomsorgspolitikk, men – slik jeg oppfattet det – en diskusjon om kvalitet og kompetanse i framtiden, knyttet til nettopp det at det blir flere eldre, og at det blir færre i arbeidsstyrken. Jeg vil ikke være med på en svartmaling av situasjonen for de gamle. I likhet med interpellanten er jeg enig i at alderdom er en naturlig tilstand – den er bedre enn alternativet – og vi har mange friske eldre som økonomisk er godt stilt. Generelt sett er det ikke slik at de eldre er samfunnets svakeste gruppe. Men, selvfølgelig, mange trenger hjelp. Vi har en utfordring i at vi trenger flere hender i omsorgsarbeidet. Men ikke bare det: Det må være medarbeidere som er kvalifiserte, kompetente og ikke minst motiverte. Vi trenger selvfølgelig en god organisering, slik at ressursene brukes til omsorg og ikke forsvinner i byråkrati eller gråsoner mellom forvaltningsledd. Jeg tror – i likhet med interpellanten – at det mest kritiske ikke vil være antallet leger eller sykepleiere, men at det vil være antallet ufaglærte. De ufaglærte i omsorgssektoren er en gruppe som atskiller seg fra andre ved at når de slutter i en stilling, er det sjelden de går over til andre stillinger i samme sektor; svært ofte går de over på uføretrygd, eller de slutter i omsorgssektoren for å gå over til andre sektorer og stillinger der. Det er viktig å hindre dette når 40 pst. av de ansatte innenfor eldreomsorgen er ufaglærte. Det er nødvendig å arbeide for å beholde disse menneskene i yrket og gjøre omsorgsyrket attraktivt for flere. Jeg vil peke på et lite knippe av virkemidler som kombinerer rekruttering, arbeidsforhold og kompetanse. Det er ting som hører sammen. Men først: Kommuneøkonomien er selvfølgelig viktig. Dette har Regjeringen allerede tatt fatt på. Økt omsorg forutsetter at vi har en kommunal sektor med tilstrekkelige ressurser. Og det er nødvendig, ikke minst for at kommunene skal gi ufaglærte mulighet til å øke kompetansen sin gjennom å tilby lærlingplasser som omsorgsarbeidere. Det er et forferdelig viktig arbeid, som jeg håper kommunene blir satt i stand til å følge opp. Vi må bidra til å heve statusen til dem som arbeider i omsorgssektoren. Det skjer selvfølgelig gjennom lønn, det skjer gjennom arbeidsbetingelser, men kanskje skjer det først og fremst gjennom fagutdanning. Utdanning og økt kompetanse vil hjelpe oss til å oppnå det interpellanten etterspurte, økt kvalitet i tjenesten, og bidra til at folk blir værende i jobbene sine. Det er mye som tyder på at arbeidsforholdene for omsorgsarbeidere gjør at mange sliter seg ut og ofrer helsen for jobben. Det har å gjøre med rotteracet som følger av ensidig fokus på produksjon, trussel om privatisering og dårlig kommuneøkonomi. Jeg mener at fokuset må være like mye på kvalitet som på kvantitet, og for å hindre utbrenthet og yrkesslitasje tror jeg at et forsøk med 6-timersdagen kan ha stor betydning for å bidra til å holde folk i arbeid. Jeg tror altså, i motsetning til representanten Lønning, at 6-timersdagen kan vise seg å være en del av løsningen og ikke en del av problemet. En av utfordringene der er imidlertid at vi må sørge for at de som i dag går i deltidsstilling, ikke reduserer stillingsbrøken sin ytterligere. Løsningen ligger i hvert fall ikke i det såkalte frie brukervalget, som forutsetter en dyr byråkratiske bestiller-/utførerorganisering, en privatisering med en dertil hørende økt bruk av stoppeklokke. Løsningen ligger i et krav om økt fleksibilitet i samarbeid med de ansatte, hvor målet ikke er å lage brutale tilstander som skyver folk ut av omsorgsyrket, men at de blir værende som erfarne og motiverte medarbeidere som har mye omsorg å gi i yrket.