Den røde lampen lyser med god grunn i denne saken fordi dette er en alvorlig sak i forhold til at en gjør noe så oppsiktssvekkende som å foreslå å videreføre en særstilling for ansatte i statlig virksomhet på bekostning av ansatte i kommunal og privat virksomhet. Derfor er det grunn til å stille spørsmål om hvorfor en velger å gjøre dette. En har et avtaleverk mellom partene i arbeidslivet. En har ikke minst et lovverk bl.a. gjennom arbeidsmiljøloven som skal sikre alle arbeidstakeres rettigheter. En har virkemiddelapparat gjennom Aetat, og en har virkemiddelapparat gjennom folketrygden, som alt er med på å gi et grunnlag og en basis for at alle arbeidstakere i dette landet skal kunne føle en trygghet hvis deres arbeidsplass blir utsatt. Hva er det da som gjør at Regjeringen mener at de som er ansatt i staten, skal ha et sterkere vern enn de som er ansatt i kommunal virksomhet? Hva er det som gjør at statsråden mener at en butikkansatt på Rema 1000 eller, for å ta noe enda mer nærliggende, en barnehageansatt i Florø ikke har behov for det samme vernet som en ansatt i hennes eget departement i Oslo? Det er det veldig vanskelig å se at det er noen annen grunn til enn at den sittende regjering mener at de universelle og generelle bestemmelser om beskyttelse som arbeidstakerne i kommunal og privat sektor i dette landet har, er for dårlige. Hvis de ikke er gode nok, kan en argumentere for at en gradvis skal bedre disse, og at en ønsker å starte med de statsansatte, som var grunnlaget den gangen denne loven ble vedtatt, men det er tross alt noen generasjoner siden. Det er to ordninger som er helt vesentlige som en her viderefører, og som vil være et betydelig problem. Det er ventelønnsordningen, og det er prosedyrer i forbindelse med ansettelser. Hvis en ser på ventelønnsordningen og bruken av den de siste ti årene, vil en se at antall ventelønnsberettigede har steget fra 300 til 3 400 i perioden. 90 pst. av dem som får ventelønn i dag, er over 50 år. 73 pst. av dem som har begynt på ventelønn de siste ti årene, har fortsatt ventelønn. 20 pst. har mistet retten på grunn av at de er blitt alderspensjonister eller uførepensjonister, og 12 pst. av dem som har fått ventelønn, har kommet i arbeid. Hva forteller dette oss? Jo, det forteller oss klart det samme som Aetat skrev til Arbeids- og sosialdepartementet i forbindelse med at Bondevik II-regjeringens lovforslag var på høring. De skrev i høringsuttalelsen: «Vi ser økning i antall brukere, lange stønadsperioder, lav overgang til jobb, høy andel seniorer, m.m. Dette i kontrast til de arbeidsmarkedspolitiske målsettinger om at flest mulig skal være i arbeid lengst mulig.» Ventelønnsordningen har det ved seg at hvis en er over 50 år, blir en lettere skjøvet ut i forbindelse med omstillingsprosesser i statlig virksomhet. Det betyr at en som er over 50 år, i utgangspunktet er utsatt på arbeidsmarkedet og har da valget mellom å ha 66 pst. lønn med ventelønnsordningen eller gå over i en ny jobb som en vil oppleve som mer usikker. 73 pst. velger å stå på ventelønn fram til de går av med uføre- eller alderspensjon. Dette er diskriminerende i forhold til seniorer i arbeidslivet. Videreføring av ventelønnsordningen er i strid med målsettingen i arbeidsmarkedspolitikken, som har en bred forankring i Stortinget. Det er i strid med målsettingen i IA-avtalen, som har en sterk forankring i Stortinget. Det er i strid med de målsettingene som et flertall i Stortinget har gitt uttrykk for i forbindelse med at en har bedt Regjeringen om å fremme en egen stortingsmelding om seniorpolitikk i arbeidslivet, nettopp for å få seniorene i større grad til å bli i arbeidslivet. Når det gjelder ansettelsesprosedyrer, er det en her foreslår, med på å svekke statens muligheter til å få ansatt de beste menneskene i sin virksomhet. Det betyr at staten, som i utgangspunktet har en utfordring når det gjelder å få tak i de beste medarbeiderne, igjen sakker akterut i forhold til privat virksomhet. For en statsråd som har et totalansvar for statens personalpolitikk, må det være et paradoks å gå inn for en slik ordning.