Med min bakgrunn som ordfører i en distriktskommune de tre siste periodene er det med en viss forundring jeg registrerer at representanter for partier fra Bondevik II-regjeringen i dag har hevdet at det har vært en vekst i kommuneøkonomien i den samme regjeringens virketid. Det har spesielt vært vist til de to siste årene av den siste perioden. Slik har virkeligheten ikke fortonet seg for svært mange av landets primærkommuner. Det kan godt være at utsagnet har hatt gyldighet for nominelle verdier, men nominell vekst er som kjent ikke automatisk reell økning. Nominell vekst må også sees i sammenheng med økning eller endring i oppgaveportefølje. For svært mange kommunestyrer utover i landet har budsjettdebatter i flere år i stor grad dreid seg om nedskjæringer, og til dels betydelige nedskjæringer. Dette har vært smertefulle prosesser, og jeg er redd for at i mange kommuner har de såkalte effektivitetsprosesser vært nødt til å bli kjørt så langt at mindre effektivitet har vært svaret. Jeg er redd for at økninger i sykefraværet i kommunal sektor også kan ha en del av sin forklaring i det stadige innsparingsjaget vi opplevde under siste regjering. Etter fjorårets stortingsvalg fikk vi heldigvis en endring i stortingsflertallet som gjorde at den rød-grønne regjeringen ble etablert, og med den en vilje til å styrke kommunal sektor. For 2006 fikk vi et historisk løft for kommunesektoren som var med på å snu pessimisme og mismot til optimisme og pågangsmot. I dag har vi fra opposisjonen hørt uttalt bekymring for om kommuneøkonomien framover vil bli god nok. Hva slags bekymringer ville ikke de samme partier ha måttet uttrykt dersom deres egen linje fra Bondevik II-regjeringen hadde blitt videreført? Hva ville situasjonen ha vært med et utgangspunkt som hadde vært 3,8 milliarder kr dårligere enn det vi har i dag, og med utsikter til fortsatte innstramminger? Hvis ikke dette kan kalles en kursendring, hva skal da til for å kunne bruke det uttrykket? Jeg føler meg ganske sikker på at dagens opposisjonspartier har mange ordførere rundt omkring i landet som ikke ville ha vært de rød-grønne milliardene foruten. Utsagn særlig fra Kristelig Folkeparti-hold tyder på at nettopp dette partiet må føle en større grad av komfort i forhold til kommuneøkonomien enn det gjorde under Erna Solbergs innstrammingslinje. Basisen for en rettferdig fordeling av velferdsgoder ligger i en godt utbygd kommunesektor, der størrelsen på den enkeltes lommebok ikke er avgjørende for hvilket velferdstilbud som kan tilbys. Fremskrittspartiets stadige påpeking av valgfrihet i forhold til omsorgstilbud, skoletilbud og andre privatiseringsfremstøt er egentlig å velge tilbud etter størrelsen på bankkontoen. Den rød-grønne regjeringen ønsker et velferdstilbud som ikke er avhengig av hver enkelts sosiale og økonomiske situasjon. Når statsbudsjettet legges fram i morgen, er det viktig at økningen i kommuneøkonomien vurderes i forhold til hva som hadde vært situasjonen dersom Bondevik-regjeringen hadde fått fortsette sin linje. Jeg føler meg sikker på at forskjellen ville ha vært stor.