SV støtter i hovedsak forslagene til bestemmelser i den nye tvisteloven, men vi er skuffet over at flertallet ikke har villet ta flere grep for å gjøre rettsapparatet mer rettferdig og tilgjengelig for vanlige folk. SV mener, i likhet med Arbeiderpartiet, at det er blitt vanskeligere å få rett i Norge. Advokattjenestene er for dyre for mange, og den frie rettshjelpsordningen er ikke blitt bedre av at Regjeringa og Fremskrittspartiet gjeninnførte egenandeler på fri rettshjelp mot Arbeiderpartiets og SVs stemmer. Vi lever i en tid da stadig flere saker henvises til løsning i domstolene. Samtidig er terskelen for folk flest høyere for å få en løsning på sine rettslige utfordringer. Det er blitt vanskeligere å delta i en rettssak om hvem som skal ha omsorgsansvaret for barnet, hvem som skal bære ansvaret for mangelen ved huset, eller hvor mye erstatning som skal utmåles til den trafikkskadde. Dette er en utvikling som vi ikke ønsker. Vi er sterkt bekymret for de utgiftene folk pådrar seg ved å engasjere advokat til nødvendig bistand. Noen advokaters timepris og fakturering har vanskeliggjort at mennesker som har rett, faktisk får sin rett. Dette, sammenholdt med at advokatene nærmest utøver et rettshjelpsmonopol, taler for at kostnadene må ned. En kobling av at man øker den frie rettshjelpssatsen noe og setter maksimal timepris til det samme for utvalgte saker, vil kunne være en mulig løsning. Mange advokater driver i dag virksomhet basert på det offentliges rettshjelpssatser under ordningen om fri rettshjelp, også med begrensninger i hvor mange timer som kan faktureres – altså stykkpris. Dette kan fint praktiseres på andre områder, og SV og Arbeiderpartiet fremmer forslag om dette for et utvalg saker av sosial art som de fleste av oss kan risikere å havne i. I tillegg bør domstolene i det samme utvalget av forbrukermessige saker – barnefordeling, samvær, forbrukersaker, hus- og hjemsaker, forsikring og noen rettighetssaker – få som oppgave å fastsette salær til begge parter. SV mener at dette sammen med en fjerning av egenandelene i fri rettshjelpssaker, et utvidet anvendelsesområde og en heving av inntektsgrensen, vil demokratisere rettsvesenet og gjøre loven likere for innbyggerne. Det er bra at flertallet, Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og SV, nok en gang ber Regjeringa fjerne egenandelene på fri rettshjelp og fri sakførsel samt gjøre rettshjelpstilbudet mer tilgjengelig. Vi sier at anvendelsesområdet bør utvides, og vi ønsker en vurdering av heving av inntektsgrensene. SV vil dessuten følge opp forslaget fra Jussbuss om å se på den finske rettshjelpsordningen, med sikte på en slik reform også i Norge. Jeg vil si litt om barnevernssaker. Her mener SV og flertallet at hovedlinjene i gjeldende regler om rettslig prøving av administrative tvangsvedtak i helse- og sosialsektoren må videreføres. Det er viktig at slike saker forankres og behandles lokalt. Det bør ikke gjelde noen særregler om instansfølgen ved overprøving av vedtak etter barnevernsloven. Hensynet til at det raskt skal bli ro omkring barna, kan ivaretas ved å innføre strenge vilkår for ankebehandling i lagmannsretten. Når tingrettens dom går ut på tvang som ikke er vedtatt av fylkesnemnda, kan imidlertid spesielle hensyn tale for at det gis anledning til ny prøving av saken. Dette kan være aktuelt når fylkesnemnda ikke har tatt barnevernstjenestens forslag om tiltak til følge, og når kommunen i tingretten har lagt ned påstand om mer inngripende tiltak enn det som var foreslått for fylkesnemnda. Før barnevernssakene møter silingsregelen til lagmannsretten, har den vært gjenstand for behandling både i fylkesnemnda og i tingretten. Når saken ikke er prinsipiell, bør det legges vesentlig vekt på om det er sannsynlig at resultatet vil bli et annet etter ankeforhandling, og spørsmålet om bruk av tvang kan under enhver omstendighet bringes inn for fylkesnemnda på ny etter relativt kort tid. Både hensynet til en kortere saksbehandlingstid og hensynet til rettssikkerhet må veie tungt i saker etter barnevernsloven. Derfor mener vi, som flertallet, at det bør innføres en regel om at det i tingretten alltid skal være med én fagkyndig og én lek meddommer. Dette er i stor grad en kodifisering av gjeldende praksis. En slik ordning sikrer fagkyndighet, samtidig som fagdommere eller fagkyndige ikke dominerer sammensetningen. I noen saker kan hensynet til rettssikkerheten veie særlig tungt. Vi vil derfor følge opp Tvistemålsutvalgets forslag om forsterket tingrett i særlige tilfeller. Retten vil da settes med to fagdommere og tre meddommere, hvorav én eller to skal være fagkyndige. En slik sammensetning kan være ønskelig når saken er spesielt vanskelig, eller gjelder tvangsvedtak med uvanlig vidtrekkende konsekvenser. SV er for en formålsparagraf som omhandler hensyn som rettferdighet, forsvarlighet, tillit samt upartiskhet hos dommerne. Vi var imidlertid lite begeistret for henvisningen til domstolenes samlede ressurser, og i denne forbindelse at saksbehandlingen og kostnadene skal stå i rimelig forhold til sakens betydning. Det er domstolenes oppgave å fastsette minstemålet for forsvarlig saksbehandling, og det er Stortingets ansvar å vurdere ressursbehovene i forbindelse med de årlige budsjettene. Det blir problematisk hvis domstolenes samlede ressurser skal redusere kravet til hva som utgjør en forsvarlig behandling av saker. SV er derfor fornøyd med at henvisningen til domstolenes samlede ressurser ble tatt ut i løpet av komitebehandlingen. SV er også fornøyd med at komiteen har senket terskelen for å få saker overprøvd. Dette gjelder spesielt saker der en har å gjøre med verdier som er av en viss størrelse for dem det angår, og der saken ellers kan få store konsekvenser for dem det angår. Regjeringas forslag om å begrense denne muligheten til saker av særlig betydning var en meget sterk begrensning. Dette blir nå endret av komiteen, slik at det skal bli enklere å få saker overprøvd. SV er fornøyd med at rettsmeklingsordningen nå blir permanent, og at loven nå legger opp til en mer aktiv saksstyring fra dommeren for å sikre framdrift i saksbehandlingen. Vi er opptatt av at sakskostnadene ved domsbehandling skal ligge på et så lavt nivå som mulig. Ordningen med småkravprosess, gruppesøksmål, plikter for partene før sak reises og økt dommerstyring vil bidra til å redusere kostnadsnivået og dermed terskelen for den enkelte til å anlegge søksmål. Alle forslagene til endringer i sivilprosessen vil ikke kunne inntre uten ytterligere tiltak. For eksempel vil forutsetningen om en mer aktiv dommerstand også være avhengig av ressurser, kunnskaper og arbeidskultur ved den enkelte domstol. For å få en oversikt over om den nye sivilprosessen faktisk fungerer etter intensjonene, skal rettspleien evalueres. SV er veldig fornøyd med at hele komiteen ønsker dette. SV mener, i likhet med Arbeiderpartiet, at det i noen tilfeller må være lettere å få fritak for å dekke motpartens salær enn det Regjeringa har foreslått i § 20-2, særlig i forhold til saker av velferdsmessig betydning. Det må legges vekt på motpartens ressurser og rimeligheten av å reise søksmål. Vi ønsker derfor en noe videre adgang til å slippe disse saksomkostningene og fremmer forslag om dette. SV og Arbeiderpartiet mener også at ankebegrensing i forhold til tvistegjenstandens verdi til lagmannsrett bør knyttes til en fleksibel størrelse og ikke til et fast beløp i størrelsesorden 125 000 kr. Innføring av en fleksibel størrelse som avgjørende for retten til anke kan skje ved bruk av folketrygdens grunnbeløp, altså G. I tillegg mener vi, og her inngår vi i et flertall, at det bør være en viss mulighet til å overprøve rimeligheten ved avgjørelsen om å nekte en anke fremmet. Vi ber Regjeringa om å vurdere, utrede og komme tilbake til Stortinget med forslag om mulighet for å anke avslått henvisning på grunnlag utover saksbehandling i saker som dreier seg om verdier over 125 000 kr. Til slutt vil jeg framheve forslaget om gruppesøksmål, som SV mener er et stort framskritt for forbrukerne. Vi er veldig glad for at en enstemmig komite går inn for dette, slik at denne adgangen innføres i Norge. Representanten Anne Helen Rui fra Arbeiderpartiet fortjener honnør for å ha vært framsynt i denne saken da hun fremmet forslaget for ti år siden. Slagordet «bedre sent enn aldri» passer innimellom på Stortinget.