Tilslutningen til forskningsmeldingen har vært stor og nærmest enstemmig. Sjelden har en stortingsmelding blitt møtt så positivt som denne. Det viser at statsråden har gjort et meget godt stykke arbeid. Jeg vil gjerne få lov til å dvele ved noen punkter som kanskje ikke har vært så mye framme i diskusjonen. I meldingen drøftes i punkt 9.1.3, med overskriften «Endringer i universitets- og høyskolestrukturen», den nye situasjonen som er oppstått etter at Stortinget i 2000 åpnet for at statlige høyskoler kan få akkreditering som universitet, dersom visse kriterier blir oppfylt. Som kjent har Høgskolen i Stavanger oppfylt Stortingets kriteriesett, og er dermed blitt Universitetet i Stavanger fra 1. januar i år. Høgskolen i Agder vil ventelig snart følge etter. Stortinget har etter 2000 fått seg forelagt en rekke lovproposisjoner og meldinger som drøfter hvilke faglige rettigheter nye universiteter skal ha i forhold til hva som er de «gamle» universitetenes rettigheter. I forskningsmeldingen, som vi behandler i dag, blir det argumentert for en typologisering av universitetene. Noen av dem, nemlig de fire eldste, skal være forskningsuniversiteter. Dette kan forstås slik at det skal ikke de nye bli. Ved tidligere behandlinger har Stortinget vært tydelig på at nye universiteter ikke skal være kopier av de fire breddeuniversitetene. Det forhindrer ikke at også nye universiteter skal ha, og må ha, et forskningsansvar. Stortingets intensjon har vært og er at nye og gamle universiteter ikke skal forskjellsbehandles. En enstemmig komite understreker derfor nok en gang Stortingets syn i dagens innstilling når komiteen på side 18 sier: «Komiteen vil understreke at det i universitets- og høgskoleloven og Stortingets intensjoner ikke ligger noen inndeling av nye og eldre universiteter i ulike kategorier.» Det komiteen slår fast her, er at vi har samme intensjon nå som i 2002 og ved behandlingen av universitets- og høyskoleloven tidligere i år: Universitetene tilhører ikke ulike kategorier. De skal konkurrere på like formelle og faglige vilkår, og det er kvaliteten på det de leverer, som skal være avgjørende, ikke en forhåndsinndeling i f.eks. forskningsuniversiteter og andre. Det er viktig at dette er slått tydelig fast i innstillingen. I meldingen – side 142 – slås det også fast at det nå er akkrediteringssystemet og kvalitetsvurderinger som i stor grad vil bestemme utviklingen i universitets- og høyskolesektoren. Kvalitet og konkurranse institusjonene imellom vil bestemme stadig mer av institusjonsmønstret. Det er helt i tråd med det som har vært og fortsatt er Stortin-gets intensjon: kvalitet, ikke kategorisering og typologisering. Det er uttrykt slik i innstillingen: «Komiteen har merket seg meldingens konstatering av at det i stigende grad vil være akkrediteringssystemet og faglige kvalitetsvurderinger som skal bestemme utviklingen av institusjonsmønstret innen høyere utdanning og forskning. Dette er i tråd med Stortingets intensjoner.» Dette gir institusjoner med kvalitet og forskning med kvalitet.