La meg også begynne med å si at det å passe på at Stortingets vedtak følges opp og iverksettes, er en sentral del av Stortingets kontroll med regjering og forvaltning. Folk må kunne stole på at det som vedtas i Stortinget, settes ut i livet. Det er egentlig en bærebjelke i det parlamentariske system. Gjennom de siste 20 årene har vi sett en ganske sterk økning i antall anmodningsvedtak. I 1980-årene lå det på maksimalt fire i året, mens det de siste årene fram til i dag har vært fremmet godt over både 100 og faktisk 200 slike vedtak pr. år. Perioden med mindretallsregjeringer har altså satt en ganske kraftig fart i produksjonen av anmodningsvedtak. Når vi nå er tilbake til en situasjon med en flertallsregjering, er det grunn til å tro at neste års St.meld. nr. 4 blir av den syltynne sorten. Det vil være en utvikling som jeg synes er positiv, og jeg skal komme tilbake til det senere i innlegget. Det store antallet anmodningsvedtak er hovedgrunnen til at det fra og med stortingssesjonen 1999–2000 har vært utarbeidet egne meldinger om hvorledes de aktuelle vedtakene er eller vil bli fulgt opp. Det har vist seg som en god og oversiktlig ordning. Kontrollarbeidet skal ikke og bør ikke være et uoversiktlig etterforskningsarbeid. Komiteens arbeid med anmodningsvedtakene har skjedd i et nært samspill med fagkomiteene ved at de er bedt om å kommentere Regjeringens oppfølging på sine felt. Ordningen med en egen melding om oppfølgingen har gitt Stortinget et viktig virkemiddel for å kunne følge resultatene av de enkelte vedtak, samtidig som Regjeringen og departementene er bevisstgjort sitt ansvar for oppfølgingen. Årets utgave av St.meld. nr. 4 viser at Regjeringens oppfølging og formen på tilbakemeldingene er blitt klart bedre. For eksempel har de fleste departement nå innført egne kapitler i budsjettdokumentene, hvor det redegjøres for hvorledes anmodningsvedtak er fulgt opp. Det gir god oversikt og letter kontrollarbeidet – også for dem utenfor dette huset som vil følge med i skjebnen til denne type vedtak. Men, som komiteen viser til, det mangler fortsatt noe. Jeg vil, i likhet med saksordfører, peke på tilbakemeldingene til Stortinget når det gjelder vedtak Regjeringen ikke har til hensikt å gjennomføre. De kommer ofte tilfeldig og ofte på et svært sent tidspunkt. Derfor er det en enstemmig komite som understreker Regjeringens plikt til å informere Stortinget uten ugrunnet opphold i slike tilfeller, og det forutsettes at dette følges opp. Likeledes syndes det fortsatt i mange tilfeller når Stortinget i sine anmodningsvedtak ber om en egen sak. Ikke sjelden resulterer dette i noen korte kommentarer i en budsjettproposisjon eller lignende. Respekten for Stortingets vedtak burde tilsi at Regjeringen i slike saker kontakter Stortinget før denne formen velges. Komiteen har stilt spørsmål ved oppfølgingen av 18 anmodningsvedtak under behandlingen av St.meld. nr. 4 for 2005–2006. Disse fordeler seg på mange områder – og med Justisdepartementet på topp, med syv merknader. Jeg finner ikke grunn til å gå inn på de enkelte vedtak, men vil understreke viktigheten av at Regjeringen viderefører arbeidet med å utarbeide gode tilbakemeldingsrutiner. Gjennom behandlingen av utredningen om Stortingets kontrollarbeid ble det, som andre har nevnt, advart mot den utviklingen man så, med en stadig mer omfattende bruk av anmodningsvedtak. Årsaken til advarselen var at slike vedtak til dels har vært detaljerte, ikke alltid like klare og av og til trukket ut av sin naturlige sammenheng. Stortinget er velegnet til mye, men i forhold til det utredningsarbeid som kan være nyttig – for å si det forsiktig – før vedtak fattes, er ikke dette hus alltid det best egnede sted for å gjennomføre det. Slike vedtak kan også bidra til å tukle til ansvarsforholdet mellom storting og regjering, og dermed begrense Stortingets mulighet til senere å kontrollere og ansvarliggjøre regjering og statsråder. Det er selvsagt et paradoks at Stortinget selv finner å måtte advare mot en utvikling som Stortinget selv er opphav til, og bare selv kan gjøre noe med, men det er vel en bekreftelse på at også her i huset hender det at naturen går ut over opptuktelsen. Det kan også synes som et paradoks at det de siste årene ikke er truffet et eneste utredningsvedtak, slik også saksordføreren pekte på. Det er et virkemiddel som er bedre innenfor både konstitusjonell arbeidsdeling og forsvarlig saksbehandling, for på den måten får man klarlagt konsekvensene før man binder seg til detaljerte løsninger.