Valenciano Martínez-Orozco ataskaita teisingai parodo, kad nuolatinės pastangos vykdyti dialogus apie žmogaus teises su to nenorinčiomis valstybėmis nėra tinkamas uždavinys ir kad tokiems dialogams neturi būti leidžiama žlugti trūkstant skaidrumo ir demokratinės kontrolės.