There is a beautiful resignation in the sounds of this album, as if Davis is willingly letting go of what has come before, of his early years with Charlie Parker, with John Coltrane and Cannonball Adderley, of his early ‘60s work, and is embracing the future, not only of jazz, but of music itself".
E o renunțare frumoasă în sunetele acestui album, de parcă Davis de bună a eliberat ceea ce venise înainte, în anii săi de mai înainte alături de Charlie Parker, cu John Coltrane și Cannonball Adderley, a lucrărilor din perioada timpurie a anilor ‘60, și îmbrățișează viitorul, nu numai a jazz-ului, ci a muzicii însăși".