Müller made the term central to his criticism of Western theological and religious exceptionalism (relative to Eastern religions), focusing on a cultural dogma which held "monotheism" to be both fundamentally well-defined and inherently superior to differing conceptions of God.
Müller a pus termenul în centrul criticilor sale față de teologia vestică și de excepționalismul religios (relativ la religiile orientale), concentrându-se pe o dogmă culturală conform căreia „monoteismul” era bine definit implicit și inerent superior altor concepții despre Dumnezeu.