Except for some extreme metaphrasers in the early Christian period and the Middle Ages, and adapters in various periods (especially pre-Classical Rome, and the 18th century), translators have generally shown prudent flexibility in seeking equivalents—"literal" where possible, paraphrastic where necessary—for the original meaning and other crucial "values" (e.g., style, verse form, concordance with musical accompaniment or, in films, with speech articulatory movements) as determined from context.
Cu excepția unor adepți extremi ai metafrazei în perioada creștină timpurie și Evul Mediu, și a celor pentru adaptare în diferite perioade (mai ales pre-clasică în Roma, și în secolul XVIII), traducătorii au arătat, în general, flexibilitate prudentă în căutarea echivalențelor - "literal" acolo unde este posibil, parafrazic acolo unde este necesar - pentru sensul original și alte "valori" cruciale (de exemplu, stil, formă verset, concordanță cu acompaniamentul muzical sau, în filme, cu mișcările articulatorii și vorbirea), determinate de context.