This happens when the formalist properties of music became attractive to composers because, having no meaning to speak of, music could be used to envision an alternative cultural and/or political order, while escaping the scrutiny of the censor (particularly common in Shostakovich, most notably the Fourth and Fifth Symphonies).
Acest lucru se întâmplă atunci când proprietățile formaliste ale muzicii devin atractive pentru compozitori, deoarece, cu "nici un sens despre care să vorbești", muzica ar putea fi folosit pentru a prevedea o ordine culturală și/ sau politică alternativă, în timp ce evadezi de controlul cenzurii (deosebit de comun în simfoniile lui Șostakovici, mai ales în cea de-a IV-a și a V-a).