If he had initially appeared as a devotee of Albert Ayler and Peter Brötzmann, by 1973 he had turned his back on the harsh dissonances of avant-garde jazz, retaining only his tone from his previous approach.
Dacă la început se părea că este un discipol al lui Albert Ayler și Peter Brötzmann, din 1973 a întors spatele disonanțelor din jazz-ul de avangardă, rămânând doar tonul lui din abordările de dinainte.