At the age of 50 his personal development, as was that of English architecture, was ready for a monumental but humane architecture, in which the scales of individual parts relates both to the whole and to the people who used them.
Ötvenéves korára mind az ő természete, mind az angol építészet fejlődése kész volt egy monumentális, ám emberi építészet eszméjének befogadására, amelyben az egyes részletek az egészhez, és az épületet használó emberekhez is viszonyultak.