The solution, I think, is that we use language at two levels: the literal form signals the safest relationship with the listener, whereas the implicated content -- the reading between the lines that we count on the listener to perform -- allows the listener to derive the interpretation which is most relevant in context, which possibly initiates a changed relationship.
Løsningen, tror jeg, er at vi bruker språket på to nivåer: Den bokstavelige formen signaliserer den tryggeste relasjonen med tilhøreren, mens det implisitte budskapet -- å lese mellom linjene som vi regner med at tilhøreren gjør -- lar tilhøreren utlede den fortolkningen som er mest relevant i konteksten, noe som muligvis innleder en endret relasjon.