I wrote this after a friend's funeral, but not so much about the friend as something the eulogist kept saying, as all eulogists tend to do, which is how happy the deceased would be to look down and see all of us assembled.
Es to uzrakstīju pēc drauga bērēm, tomēr ne tik daudz par draugu, bet drīzāk par to, ko sacīja sēru ceremonijas vadītājs, kā jau sēru ceremonijas vadītājam pienākas, viņš teica, ka aizgājušais būtu ļoti priecīgs noskatoties lejup un redzot mūs visus tur sapulcējušos.