I realized that my story stood in for all those who were expected to pick themselves up by their bootstraps, even if they didn't have any boots; that my organization stood in for all the structural, systemic help that never went to Harlem or Appalachia or the Lower 9th Ward; that my voice stood in for all those voices that seemed too unlearned, too unwashed, too unaccommodated.
Es sapratu, ka mans stāsts iestājas par visiem tiem, kam, pēc mūsu uzskatiem, jāsaņem sevi rokās, pat ja viņi nespēj pacelt rokas; ka mana organizācija iestājas par strukturālo un sistēmisko palīdzību, kas līdz Hārlemai tā arī nenonāk, tāpāt kā nenonāk līdz Apalačijai, vai Ņūorleānas priekšpilsētām; ka es pārstāvu visus tos, kas šķiet pārāk neizglītoti, pārāk nemazgāti, pārāk neērti.