What could be more lonely than to be enveloped in silence, to be the last of your people to speak your language, to have no way to pass on the wisdom of the ancestors or anticipate the promise of the children?
Kas var būt vientulīgāk  kā būt klusuma ieskautam, pēdējam no savas tautas,  kas runā savā valodā, bez iespējas nodot tālāk savu senču gudrības vai priecāties par bērnu radīto cerību?