Are we foolish to be optimistic about the possibility of a world where, instead of religion being the great rallying cry of divide and war, that there could be bridging?
Vai mēs esam muļķīgi tāpēc, ka esam optimistiski noskaņoti par pasaules iespēju, kur, reliģijas, kura ir milzīga apvienota raudāšana par sadalīšanos un karu, vietā varētu būt savienošanās?