So why was it that, just a few nights later, as I stood in that same E.R. and determined that my diabetic patient did indeed need an amputation, why did I hold her in such bitter contempt?
Tad kāpēc tikai pāris naktis vēlāk, kad stāvēju tajā pašā neatliekamās palīdzības nodaļā un nolēmu, ka manai diabēta pacientei  tiešām vajadzīga amputācija, kāpēc es pret viņu izjutu  tik rūgtu nicinājumu?