Now, I may be a bit extreme, you know, in how little appetite I have for consuming memories, but even if you do more of this, there is a genuine question: Why do we put so much weight on memory relative to the weight that we put on experiences?
Varbūt esmu ārkārtējs gadījums savas apetītes trūkumā uz atmiņu pārcilāšanu, taču pat ja to dara vairāk, rodas neviltots jautājums: Kādēļ mēs liekam tādu uzsvaru uz atmiņām salīdzinājumā ar interesi par piedzīvoto?