And the result is -- we call it "patient autonomy," which makes it sound like a good thing, but what it really is is a shifting of the burden and the responsibility for decision-making from somebody who knows something -- namely, the doctor -- to somebody who knows nothing and is almost certainly sick and thus, not in the best shape to be making decisions -- namely, the patient.
Rezultātā -- mēs to dēvējam par "pacienta autonomiju", kas izklausās pēc kaut kā laba, bet patiesībā tā ir visa sloga un atbildības pārbīde lēmuma pieņemšanā no kāda, kas kaut ko zina -- proti, no ārsta -- uz kādu, kas neko nezina un gandrīz noteikti ir saslimis un tātad nav labākajā stāvoklī, lai pieņemtu lēmumus -- proti, uz pacientu.