Tragic art, as it developed in the theaters of ancient Greece, in the fifth century B.C., was essentially an art form devoted to tracing how people fail, and also according them a level of sympathy, which ordinary life would not necessarily accord them.
Traģēdija, kas izveidojās senās Grieķijas teātros piektajā gadsimtā pirms mūsu ēras, būtībā bija mākslas forma, kas veltīta cilvēka neveiksmju izpētei. Tā arī atvēlēja traģēdijas varoņiem līdzjūtību, kas ikdienas dzīvē droši vien nenotiktu.