We still clutch close these letters to our chest, to the words that speak louder than loud, when we turn pages into palettes to say the things that we have needed to say, the words that we have needed to write, to sisters and brothers and even to strangers, for far too long.
Mēs joprojām spiežam šīs vēstules cieši pie krūtīm, pieturoties pie vārdiem, kas izsaka visu, kad mēs pārvēršam lappuses krāsu paletēs, lai izteiktu to, ko esam gribējuši pateikt. Vārdus, kas mums jau sen bija jāuzraksta māsām, brāļiem un pat svešiniekiem.