But the weird thing is that 20 years later, during the crazy ride of "Eat, Pray, Love," I found myself identifying all over again with that unpublished young diner waitress who I used to be, thinking about her constantly, and feeling like I was her again, which made no rational sense whatsoever because our lives could not have been more different.
Bet dīvainākais ir tas, ka pēc 20 gadiem, trakajā <i>Ēd, lūdzies, mīli</i> piedzīvojumā, es atkal sajutos kā tā jaunā, nepublicētā viesmīle, kāda es reiz biju. Es visu laiku par viņu domāju, un man šķita, ka es atkal esmu viņa; tam nav nekāda racionāla izskaidrojuma, jo mūsu dzīves nevarētu būt atšķirīgākas.