How can human-made squiggles on a page reflect lights into our eyes that send signals to our brains that we logically and emotionally decode as complex narratives that move us to fight, cry, sing, and think, that are strong enough not only to hold up a world that is completely invented by the author, but also to change the reader's perspective on the real world that resumes only when the final squiggle is reached?
Cum se poate ca niște mâzgălituri  facute de un om pe o pagină să reflecte lumini în ochii noștri care trimit semnale la creier pe care le decodăm logic și emoțional ca și narațiuni complexe care ne fac să ne luptăm, să plângem, să cântăm, să gândim, suficient de puternice nu doar să susțină o lume în întregime inventată de autorul ei, dar și să schimbe perspectiva cititorului asupra lumii reale care e continuată doar când se face ultima însemnare?