"I felt a Funeral, in my Brain, and Mourners to and fro kept treading -- treading -- till [it seemed] that Sense was breaking through -- And when they all were seated, a Service, like a Drum -- kept beating -- beating -- till I [thought] my Mind was going numb -- And then I heard them lift a Box and creak across my Soul with those same Boots of Lead, again, then Space -- began to toll, As [all] the Heavens were a Bell, and Being, [but] an Ear, and I, and Silence, some strange Race, wrecked, solitary, here -- [And] then a Plank in Reason, broke, and I fell down and down -- and hit a World, at every plunge, and Finished knowing -- then --" We know depression through metaphors.
„Simțeam de parcă era o înmormântare în mintea mea, iar bocitoarele se agitau tânguindu-se neîncetat, până când am simțit că sensul ieșea la iveală. Iar când s-au liniștit toate a început o slujbă ca o tobă, să bată, să tot bată, până când am simțit că-mi amorțește mintea. I-am auzit apoi ridicând o cutie scrâșnind peste sufletul meu cu aceleași cizme de plumb. Apoi tot orizontul s-a umplut de sunet ca și cum cerul ar fi fost un clopot iar toată ființa ar fi fost o ureche, doar eu și tăcerea, într-o cursă ciudată naufragiasem singure, aici, Pardoseala gândirii s-a rupt chiar atunci și am căzut tot mai jos, loveam câte o lume la fiecare afundare, până am încetat să mai știu.” Cunoaștem depresia prin metafore.