“From the tip of every branch, like a fat purple fig, a wonderful future beckoned and winked… but choosing one meant  losing all the rest, and, as I sat there, unable to decide, the figs began to wrinkle and go black, and, one by one, they plopped  to the ground at my feet.” In this passage from Sylvia Plath’s  "The Bell Jar," a young woman imagines  an uncertain future– and speaks to the universal fear of becoming paralyzed by the prospect of making  the wrong choice.
„Din vârful fiecărei ramuri, ca o smochină grasă și movulie, îmi zâmbea și-mi făcea cu ochiul un viitor minunat... dar dacă alegeam una, însemna să le pierd pe toate celelalte, și cum stăteam acolo, nefiind în stare să mă hotărăsc, smochinele începeau să se zbârcească și se înnegreau, și, una câte una, cădeau la pământ, buf, lângă picioarele mele." În acest fragment din „Clopotul de sticlă" de Sylvia Plath, o tânără femeie își imaginează un viitor incert și vorbește despre frica universală de a deveni paralizată de ideea de a face alegerea greșită.