Behind each of the million children in institutions, there is usually a story of parents who are desperate and feel they've run out of options, like Natalia in Moldova, who only had enough money to feed her baby, and so had to send her older son to the institution; or Desi, in Bulgaria, who looked after her four children at home until her husband died, but then she had to go out to work full time, and with no support, felt she had no option but to place a child with disabilities in an institution; or the countless young girls too terrified to tell their parents they're pregnant, who leave their babies in a hospital; or the new parents, the young couple who have just found out that their firstborn child has a disability, and instead of being provided with positive messages about their child's potential, are told by the doctors, "Forget her, leave her in the institution, go home and make a healthy one."
În spatele fiecărui copil din milioanele de copii instituţionalizaţi, găsim, de obicei, povestea unor părinţi disperaţi, care simt că n-au altă soluţie, cum e cazul Nataliei din Republica Moldova. Abia îşi permitea să-şi hrănească bebeluşul, aşa că a fost nevoită să-l trimită pe cel mare la orfelinat. Desi, din Bulgaria, îşi creştea liniştită cei patru copii când soţul ei a murit. Nevoită să-şi găsească de lucru,  şi fără niciun sprijin a simțit că n-are altă soluţie decât să-şi ducă copilul cu dizabilităţi  într-un centru de plasament. Să nu uităm nici de numeroasele tinere care n-au curaj să spună părinţilor că sunt însărcinate şi care îşi abandoneză copiii în maternităţi; sau de proaspeţii părinţi, cuplurile tinere, care tocmai au aflat că primul lor copil s-a născut cu handicap, şi care, în loc să primească, din partea medicilor, explicaţii încurajatoare cu privire la  potenţialul copilului, sunt sfătuiți: "Uită de el, lasă-l la centru, du-te acasă, fă altul sănătos."