When I was 17, I visited Dr. Schlaug's lab, and in one afternoon he walked me through some of the leading research on music and the brain -- how musicians had fundamentally different brain structure than non-musicians, how music, and listening to music, could just light up the entire brain, from our prefrontal cortex all the way back to our cerebellum, how music was becoming a neuropsychiatric modality to help children with autism, to help people struggling with stress and anxiety and depression, how deeply Parkinsonian patients would find that their tremor and their gait would steady when they listened to music, and how late-stage Alzheimer's patients, whose dementia was so far progressed that they could no longer recognize their family, could still pick out a tune by Chopin at the piano that they had learned when they were children.
La 17 ani l-am vizitat pe Dr. Schlaug în laboratorul său şi într-o după-masă m-a condus prin cele mai noi cercetări despre muzică şi creier, arătându-mi cum muzicienii au o structură cerebrală fundamental diferită faţă de ne-muzicieni, cum muzica şi ascultatul muzicii pot pur şi simplu pune în funcţiune întregul creier, de la cortexul prefrontal până în spate la cerebel, cum muzica devine o modalitate neuropsihiatrică de a ajuta copiii cu autism, persoanele care se luptă cu stres, anxietate sau depresie, cum pacienţii cu Parkinson avansat constată că tremuratul şi ţinuta caracteristică li se ameliorează când ascultă muzică şi cum pacienţii în ultimul stadiu de Alzheimer, a căror demenţă e atât de înaintată, încât nu-şi mai recunosc familia, pot distinge o piesă a lui Chopin la pian, piesă pe care au învăţat-o în copilărie.