The closer I got to my finish line, that rubbly, rocky coast of Ross Island, the more I started to realize that the biggest lesson that this very long, very hard walk might be teaching me is that happiness is not a finish line, that for us humans, the perfection that so many of us seem to dream of might not ever be truly attainable, and that if we can't feel content here, today, now, on our journeys amidst the mess and the striving that we all inhabit, the open loops,  the half-finished to-do lists, the could-do-better-next-times, then we might never feel it.
Ahogy közeledtem a célvonalamhoz, Ross Island rögös, sziklás partjához, egyre jobban kezdtem megérteni, hogy a legnagyobb lecke, amit ez a nagyon hosszú, nagyon  kemény séta taníthatott nekem, hogy a boldogság az  nem egy célvonal, nekünk az, embereknek, a tökéletesség, amiről annyian álmodunk, lehet, hogy nem is igazán megvalósítható, és ha nem tudunk elégedettek  lenni itt, ma, most, a mi utunkon minden összevisszaság és  igyekezet közt, amiben élünk, a nyitott körök, a félig  teljesített feladatlisták, a legközelebb-jobban-csinálomok, akkor lehet, hogy soha nem fogjuk érezni.