This realization was exploited most powerfully for pragmatic ends by the 18th- century philosopher Jeremy Bentham, who set out to resolve an important problem ushered in by the industrial age, where, for the first time, institutions had become so large and centralized that they were no longer able to monitor and therefore control each one of their individual members, and the solution that he devised was an architectural design originally intended to be implemented in prisons that he called the panopticon, the primary attribute of which was the construction of an enormous tower in the center of the institution where whoever controlled the institution could at any moment watch any of the inmates, although they couldn't watch all of them at all times.
Ezt a felismerést erőteljesen kihasználta pragmatikai célokra a 18. századi filozófus, Jeremy Bentham, aki egy, az iparosodás által  felszínre hozott fontos problémát akart megoldani. Akkor először az intézmények annyira nagyokká  és központosítottakká váltak, hogy többé már nem tudták felügyelni és ezáltal megfigyelni minden  egyes tagjukat. A megoldás, amit kigondolt, egy építészeti tervezet volt, amit eredetileg börtönökben akartak használni. Ő "panopticon"-nak nevezte. A legfontosabb tulajdonsága a szerkezete volt, ami egy óriási torony volt az intézmény közepén, ahol aki felügyelte az intézményt, minden percben láthatta bármelyik rabot, habár nem figyelhetett mindenkit állandóan.