Because of those letters and what they shared with me, their stories of teen life, they gave me the permission, they gave me the courage to admit to myself that there were reasons -- not excuses -- but that there were reasons for that fateful day in October of 1999; that the trauma associated with living in a community where guns are easier to get than sneakers; that the trauma associated with being raped at gunpoint at the age of 14; that those are reasons for me why making that decision, that fatal decision, was not an unlikely proposition.
Leveleik s a velem megosztott kamasztörténeteik arra biztattak, arra bátorítottak, hogy beismerjem magamnak: mentség ugyan nincs, de voltak okai annak, ami azon a végzetes 1999. októberi napon történt; a traumának köze van a környezetemhez, ahol könnyebb fegyverhez jutni, mint cipőhöz; a traumához is, hogy 14 éves koromban fegyvert fogtak rám és megerőszakoltak; hogy ezek olyan okok, amelyek igenis valószínűbbé tették, hogy olyan döntést, olyan végzetes döntést hoztam.