(Applause)
és beszédmódja leleplezi a hazugot, százszámra végzett lélektani tesztek bizonyítják, hogy mindannyian, rendőröket  és nyomozókat beleértve, a véletlenre vagyunk utalva,  ha a hazugságra testbeszédből vagy szavakból következtetünk. Érdekes, hogy van egy kivétel: az eltűnt rokonokat kereső tévéműsorok. Nagyon könnyű kiszúrni,  ha az eltűnt rokont a bejelentő valójában maga gyilkolta meg. Az ál-kereső valószínűleg  rázza a fejét, félrenéz, bakizik beszéd közben. Egy igazi kereső inkább arról beszél, reméli, rokona épségben visszatér, s szavaival nem is utal erőszakra. Például inkább így mondja:  "elvették tőlünk", nem pedig: "megölték". Ha már erről van szó,  ideje leállítani a dumát, de előtte rászánok 30 másodpercet a lélektan mindent átfogó mítoszára. A mítosz: a lélektan csak  érdekes elméletek gyűjteménye, s mindegyik elméletben van valami felhasználható elem. Remélem, az elmúlt percekben bemutattam, hogy nem ez az igazság. Arra van szükség, hogy úgy  értékeljük a lélektani elméleteket, hogy megvizsgáljuk, mit jeleznek, hogy Mozart hallgatásától intelligensebbek leszünk-e, jobban tanulunk-e,  ha az infót a kedvelt módon kapjuk, ezek mind vizsgálandó empirikus jelzések, s a haladás egyetlen útja: szigorúan ellenőrzött kísérletek során a jelzéseket össze kell vetnünk az adatokkal. Csak így lehet reményünk, hogy megtudjuk: az elméletek közül  melyik állja meg a helyét, és melyikük, mint a ma  szóba kerültek, csupán mítosz. Köszönöm. (Taps)