Up until I was 16, I healed my sadness by crying, mostly at nights  when everyone would sleep and I would sob in my pillow, until that one night  when I found out my friend was killed in the name of honor.
16 éves koromig szomorúságomat sírással enyhítettem, főként éjjel, amikor mindenki aludt. Csak szipogtam a párnába fúrt fejjel, amíg egy éjjel meg nem tudtam, hogy egy barátnőmet megölték, a család becsülete érdekében.