So it seems possible that the neurobiology for helpless, involuntary laughter, like my parents lying on the floor screaming about a silly song, might have a different basis to it than some of that more polite social laughter that you encounter, which isn't horrible laughter, but it's behavior somebody is doing as part of their communicative act to you, part of their interaction with you; they are choosing to do this.
Lehet, hogy a görcsös, önkéntelen nevetés — mint mikor szüleim hasukat  fogták a nevetéstől a dal miatt — neurobiológiai alapja más, mint az udvarias társasági nevetésé. Ez nem a szörnyű, erőltetett valami, hanem kommunikatív cselekvés, személyek közti interakció része.