How can human-made squiggles on a page reflect lights into our eyes that send signals to our brains that we logically and emotionally decode as complex narratives that move us to fight, cry, sing, and think, that are strong enough not only to hold up a world that is completely invented by the author, but also to change the reader's perspective on the real world that resumes only when the final squiggle is reached?
Hogyan tud az ember által papírra vetett ákombákom fényt tükrözni a szemünkbe, hogy az jelezzen az agyunknak, hogy logikusan és érzelmileg is dekódolni tudjunk összetett narratívákat, melyek küzdésre, sírásra, éneklésre, gondolkodásra ösztönöznek minket, melyek elég erősek ahhoz, hogy nemcsak fenntartják az író által kitalált világot, hanem meg is képesek változtatni az olvasó kialakult képét a valóságról, amely csak akkor indul újra, amikor a firka véget ér?