Taking that idiom of, as it were, the darkness of the body transferred to architecture, can you use architectural space not for living but as a metaphor, and use its systolic, diastolic smaller and larger spaces to provide a kind of firsthand somatic narrative for a journey through space, light and darkness?
Úgy tekintve e motívumra, mintha a test sötétségének átültetése volna az építészetbe, felhasználhatjuk-e az építészeti teret másként, mint életteret, úgymint metaforát, és alkalmazhatjuk-e a szisztolés és diasztolés kisebb-nagyobb tereit arra, hogy egyfajta elsőkézbőli szomatikus narratívát nyújtsanak egy utazásra, téren, fényen és sötétségen át?