We still clutch close these letters to our chest, to the words that speak louder than loud, when we turn pages into palettes to say the things that we have needed to say, the words that we have needed to write, to sisters and brothers and even to strangers, for far too long.
Még mindig a mellkasunkhoz szorítjuk ezeket a leveleket, a szavakat, amik hangosabban szólnak a hangosnál, amikor palettává változtatjuk a lapokat, hogy elmondjuk a dolgokat, amiket túl régóta el kellett mondanunk, a szavakat, amiket le kellett írnunk, nővéreinknek és bátyjainknak, még idegeneknek is,