Because of those letters and what they shared with me, their stories of teen life, they gave me the permission, they gave me the courage to admit to myself that there were reasons -- not excuses -- but that there were reasons for that fateful day in October of 1999; that the trauma associated with living in a community where guns are easier to get than sneakers; that the trauma associated with being raped at gunpoint at the age of 14; that those are reasons for me why making that decision, that fatal decision, was not an unlikely proposition.
בזכות המכתבים האלו ומה שהם שיתפו איתי, סיפורים של חיים בגיל העשרה, הם נתנו לי רשות, והם נתנו לי את האומץ להודות בפני עצמי, שהיו סיבות -- לא תירוצים -- אלא סיבות ליום הגורלי הזה באוקטובר של 1999; שהטראומה שקשורה לחיים בקהילה שבה יותר קל להשיג אקדח מנעלי ספורט; שהטראומה שקשורה לאונס באיום אקדח שחוויתי בגיל 14; שאלו הן סיבות עבורי שמסבירות למה ההגעה להחלטה, אותה החלטה גורלית, לא הייתה בלתי סבירה.