In those days, those days which exist for me only as the most elusive memory now, when often the first sound you'd hear in the morning would be a storm of birdsong, then the soft clop of the hooves of the horse hauling a milk wagon down your block, and the last sound at night as likely as not would be your father pulling up in his car, having worked late again, always late, and going heavily down to the cellar, to the furnace, to shake out the ashes and damp the draft before he came upstairs to fall into bed -- in those long-ago days, women, my mother, my friends' mothers, our neighbors, all the women I knew -- wore, often much of the day, what were called housedresses, cheap, printed, pulpy, seemingly purposefully shapeless light cotton shifts that you wore over your nightgown and, when you had to go look for a child, hang wash on the line, or run down to the grocery store on the corner, under a coat, the twisted hem of the nightgown always lank and yellowed, dangling beneath.
"בימים ההם, הימים שקיימים עבורי עכשיו רק כזכרונות מתעתעים, כשלעתים קרובות הקול הראשון ששמעת בבוקר היה נחשול של ציוץ ציפורים, ולאחר מכן - הנקישות הרכות של פרסות הסוס שגורר את עגלת החלב לאורך הרחוב שלך, והקול האחרון בלילה היה, קרוב לודאי זה של אביך המחנה את מכוניתו, לאחר שעבד שוב עד מאוחר, תמיד מאוחר, ויורד בכבדות אל המרתף, אל התנור, כדי לנער החוצה את האפר ולהחליש את האש בטרם יעלה למעלה וייפול למיטתו-- בימים הרחוקים ההם, נשים-- אימי, אימהותיהם של חברי, שכנותינו, כל הנשים שהכרתי-- התהלכו משך רוב היום לבושות במה שנקרא חלוק-בית, שכמיית-כותנה ארוכה וקלה, זולה, עם הדפס, מרופדת וחסרת-צורה, כנראה במכוון, שלבשו מעל כתונת הלילה. וכשנאלצו ללכת לחפש איזה ילד, לתלות כביסה על החבל, או לרוץ לחנות המכולת שבפינה, מתחת למעיל, המכפלת המעוקמת של כתונת הלילה רפויה ומוצהבת תמיד, היתה משתרכת לה.