Taking that idiom of, as it were, the darkness of the body transferred to architecture, can you use architectural space not for living but as a metaphor, and use its systolic, diastolic smaller and larger spaces to provide a kind of firsthand somatic narrative for a journey through space, light and darkness?
לקחת את הניב הזה, כאילו היה לכאורה, החשכה של הגוף שמועברת לארכיטקטורה, האם תוכלו להשתמש בחלל האדריכלי לא כדי לחיות אלא כמטאפורה, ולהשתמש בלחץ הסיסטולי דיאסטולי שלו, חללים קטנים יותר וגדולים יותר, כדי לספק סוג של נרטיב סומטי ממקור ראשון למסע בחלל, אור וחושך?