(Applause) I like it. (Applause) (Laughter) DL: Oh yeah, okay, in my family we had seven girls, four boys, we had two fiddles and one piano, and of course we were all fighting to play on the instruments, so dad and mom set a rule that you couldn't kick anyone off the instrument. You had to wait until they were finished, so of course, what we would do is we'd get on the piano and you wouldn't even get off to eat, because you wouldn't want to give it up to your brother or sister, and they'd wait and wait and wait, and it'd be midnight and you'd be still sitting there on the piano, but it was their way to get us to practice.
[מחיאות כפיים] דווקא נראה לי. [מחיאות כפיים] [צחוק] ד"ל: אה, כן. אוקיי. במשפחתי יש 7 בנות ו-4 בנים, היו לנו שני כינורות ופסנתר אחד, וכמובן, היינו רבים מי ינגן על הכלים. אז אבא ואמא קבעו כלל שאסור לסלק מהכלי את מי שמנגן בו. צריך לחכות עד שיסיים. אז כמובן, היינו מתיישבים ליד הפסנתר ולא עוזבים אותו אפילו כדי לאכול, כי לא רצינו לוותר עליו לאיזה אח או אחות, והם היו מחכים ומחכים ומחכים, וכבר הגיעה שעת חצות ועדיין היינו יושבים ליד הפסנתר, אבל זו היתה דרכם לגרום לנו להתאמן.