There's not a lot of room for either in the malarial swamps of the Asmat or in the chilling winds of Tibet, but they have, nevertheless, through time and ritual, forged a traditional mystique of the Earth that is based not on the idea of being self-consciously close to it, but on a far subtler intuition: the idea that the Earth itself can only exist because it is breathed into being by human consciousness.
אין מקום רב לרגשות כאלה בביצות המלריה של אסמט או ברוחות המקפיאות של טיבט. אך למרות זאת, לאורך הדורות ובפולחניהם, הם חישלו מיסטיקה מסורתית של העולם שמבוססת לא על הרעיון של קרבה אליו מתוך מודעות עצמית, אלא על אינטואיציה מעודנת בהרבה: הרעיון שכדור הארץ עצמו יכול להתקיים רק משום שהתודעה האנושית מפיחה בו חיים.