Now, with the gravity of this doomsday diagnosis, it just sucked me in immediately, as if I began preparing myself as a patient to die according to the schedule that they had just given to me, until I met a patient named Verna in a waiting room, who became a dear friend, and she grabbed me one day and took me off to the medical library and did a bunch of research on these diagnoses and these diseases, and said, "Eric, these people who get this are normally in their '70s and '80s.
עכשיו, עם הכבידה הזו של אבחנת יום הדין זה פשוט שאב אותי פנימה מיידית. כאילו התחלתי להכין את עצמי כמטופל למות על פי הלו"ז שהם הרגע נתנו לי. עד שפגשתי מטופלת בשם ורנה בחדר ההמתנה שהפכה לחברה יקרה. והיא תפסה אותי יום אחד ולקחה אותי לספרייה הרפואית ועשתה קצת מחקר על האבחנות האלה והמחלות האלה ואמרה "אריק, האנשים האלה שחולים בזה הם בדרך כלל בשנות ה70 וה80 שלהם.