From the usurping king’s blazing  contemplation of heaven and hell, to the prince’s own cackling meditation on mortality, Shakespeare uses melancholic monologues to breathtaking effect.
מההרהורים הרושפים של המלך שגזל את המלוכה על גהנום וגן עדן, למדיטציה המפטפטת של הנסיך עצמו על התמותה שלו. שייקספיר השתמש במונולוגים מלנכוליים בצורה עוצרת נשימה.