So it seems possible that the neurobiology for helpless, involuntary laughter, like my parents lying on the floor screaming about a silly song, might have a different basis to it than some of that more polite social laughter that you encounter, which isn't horrible laughter, but it's behavior somebody is doing as part of their communicative act to you, part of their interaction with you; they are choosing to do this.
אז נראה אפשרי שלניורביולוגיה לצחוק חסר ישע, לא רצוני, כמו ההורים שלי ששוכבים על הרצפה צורחים משיר מטופש, אולי יש בסיס אחר מהצחוק המנומס החברתי שאתם נתקלים בו, שהוא לא צחוק נוראי, אבל זו התנהגות שמישהו עושה כחלק מהתקשורת איתכם, חלק מהאינטראקציה איתכם; הם בוחרים לעשות את זה,