The poem reacts to old lipstick ads, and its edginess about statement, its reversals and halts, have everything to do with resisting the language of ads that want to tell us so easily what to want, what to do, what to think.
השיר הזה מגיב לפרסומות ישנות לליפסטיק, והקוצניות שלו כלפי הצהרות, ההחלפות בו והעצירות בו, קשורות קשר הדוק עם התנגדות לשפת הפרסומות שמתיימרת לומר לנו כל כך בקלות מה אנחנו רוצים, מה לעשות, מה לחשוב.