A student, a young woman in a fourth-floor hallway of her lycee, perched on the ledge of an open window chatting with friends between classes; a teacher passes and chides her, "Be careful, you might fall," almost banteringly chides her, "You might fall," and the young woman, 18, a girl really, though she wouldn't think that, as brilliant as she is, first in her class, and "Beautiful, too," she's often told, smiles back, and leans into the open window, which wouldn't even be open if it were winter -- if it were winter someone would have closed it ("Close it!") -- leans into the window, farther, still smiling, farther and farther, though it takes less time than this, really an instant, and lets herself fall.
תלמידה, אישה צעירה, במסדרון הקומה הרביעית של התיכון שלה יושבת על אדן חלון פתוח ומפטפטת עם חברות בין שיעור לשיעור; מורה חולפת וגוערת בה, 'היזהרי, את עלולה ליפול', גוערת כמעט בהיתול, 'את עלולה ליפול', והאישה הצעירה, בת שמונה-עשרה, ילדה, למען האמת, אם כי לא בעיניה, ככל שהיא מבריקה, ראשונה בכיתתה, ו'גם יפהפיה', מרבים לומר לה, מחייכת בחזרה, ונשענת אל תוך החלון הפתוח, שאפילו לא היה פתוח אילו היה זה חורף, לו היה זה חורף מישהו כבר היה סוגר אותו ('סגור אותו!') נשענת אל תוך החלון, עוד יותר, עדיין מחייכת, יותר ויותר, אם כי זה לוקח פחות זמן מכפי שנדרש לומר זאת, רק הרף-עין, ומניחה לעצמה ליפול.