For me they normally happen, these career crises, often, actually, on a Sunday evening, just as the sun is starting to set, and the gap between my hopes for myself and the reality of my life starts to diverge so painfully that I normally end up weeping into a pillow.
אצלי הם בדרך כלל קורים, משברי הקריירה האלו, ביום ראשון בערב, בדיוק כשהשמש מתחילה לשקוע, והפער בין התקוות שלי עבור עצמי, לבין המציאות של חיי, מתחיל להסתעף באופן כה מכאיב שאני בדרך כלל מגיע לבכי מר לתוך כרית.