and — (Laughter) — the nurse kind of had a hysterical laugh, and I'm turning my head trying to see everybody, and I had this weird memory of being in college and raising, raising money for the flood victims of Bangladesh, and then I look over and my anesthesiologist is clamping the mask on me, and I think, "He looks Bangladeshi," — (Laughter) — and I just have those two facts, and I just think, "This could work somehow." (Laughter) And then I go out, and they work on me for the rest of the night, and I needed about 40 units of blood to keep me there while they did their work, and the surgeon took out about a third of my intestines, my cecum, organs I didn't know that I had, and he later told me one of the last things he did while he was in there was to remove my appendix for me, which I thought was great, you know, just a little tidy thing there at the end. (Laughter) And I came to in the morning.
ו- [צחוק] - האחות צחקה צחוק היסטרי משהו, ואני מפנה את הראש כדי לראות את כולם, ועלה בי זיכרון מוזר, כאילו אני בקולג' ואני עורך התרמה, אני מגייס כספים עבור קורבנות השיטפון בבנגלדש, ואז אני רואה שהרופא המרדים מרכיב עלי מסכה, ואני חושב לעצמי, "הוא נראה מבנגלדש," [צחוק] ויש לי רק את שתי העובדות האלו, ואני רק חושב, "זה יכול לעבוד איכשהו." [צחוק] ואז אני יוצא, והם עובדים עלי במשך כל הלילה, והייתי צריך בערך 40 יחידות של דם כדי להחזיק מעמד בזמן שהם עבדו, והמנתח הוציא בערך שליש מהמעיים שלי, המעי העיוור, אברים שלא ידעתי שיש לי, ומאוחר יותר הוא אמר לי שאחד הדברים האחרונים שהוא עשה בזמן שהוא היה שם היה להסיר את התוספתן שלי, חשבתי שזה נפלא, אתם יודעים, רק לסדר קצת שם בסוף. [צחוק] והתעוררתי בבוקר.