Because I was afraid if I said everything that she meant to me -- that I owed perhaps the best parts of who I became to her care, and that the words "I'm sorry" were like a thimble to bail out all the guilt and shame and rage I felt over everything she had endured to care for me for as long as she had -- I thought if I said those words to her, I would never stop crying again.
כיוון שפחדתי שאם הייתי מספרת לה כמה שהיא משמעותית עבורי -- שאולי אני חבה את כל החלקים הטובים ביותר של זהותי לטיפולה, ושהמילים "אני מצטערת" היו שוות לאצבעון המשמש להוציא את כל האשמה ובושה ורוגז שהרגשתי בגלל כל מה שסבלה כדי לטפל בי  בכל תקופת הטיפול -- חשבתי שאילו הייתי אומרת לה את המילים האלו, לעולם לא הייתי מפסיקה לבכות.