The solution, I think, is that we use language at two levels: the literal form signals the safest relationship with the listener, whereas the implicated content -- the reading between the lines that we count on the listener to perform -- allows the listener to derive the interpretation which is most relevant in context, which possibly initiates a changed relationship.
הפתרון הוא, לדעתי, השימוש שלנו בשפה בשתי רמות: הצורה המילולית מסמנת את סוג היחסים הבטוח ביותר עם המאזין, ואילו התוכן המשתמע - הקריאה בין השורות שאנחנו סומכים שהמאזין יבצע – מאפשרת למאזין לגזור את המשמעות הקבילה ביותר בהקשרה, שיכולה ליצור שינוי בסוג היחסים.