Then one day I told him, "Reg E., what is subordination for verbal measures to tonal consideration?" (Laughter) And he handed me a black-and-white printed out thesis on a poet named Etheridge Knight and the oral nature of poetry, and from that point, Reggie stopped becoming the best to me, because what Etheridge Knight taught me was that I could make my words sound like music, even my small ones, the monosyllables, the ifs, ands, buts, whats, the gangsta in my slang could fall right on the ear, and from then on, I started chasing Etheridge Knight.
ויום אחד אמרתי לו, "רג' אי, מה זה הכפפה של משקל המלים לשיקול הטונאלי?" [צחוק] אז הוא נתן לי תזה מודפסת בשחור-לבן על משורר בשם אתרידג' נייט ועל אופי הדיבור החופשי של שירתו, ומאותו שלב, רג'י הפסיק מבחינתי להיות הכי טוב, כי מה שאתרידג' נייט לימד אותי היה שאני יכול לגרום למלים שלי להישמע כמו מוסיקה, אפילו המלים הקטנות, עם ההברה הבודדת, אם, ו-, אך, מה, סלנג הפושעים שלי יוכל ליפול ישר לאוזן, ומאותו רגע, התחלתי לרדוף אחרי אתרידג' נייט.