The mere fact that somebody would even just sit down, pull out a piece of paper and think about someone the whole way through, with an intention that is so much harder to unearth when the browser is up and the iPhone is pinging and we've got six conversations rolling in at once, that is an art form that does not fall down to the Goliath of "get faster," no matter how many social networks we might join.
עצם העובדה שמישהו פשוט מתיישב, שולף דף נייר וחושב על מישהו כל משך הכתיבה, בהתכוונות שכל-כך קשה לעורר כשהדפדפן על המסך וה"אייפון" מצפצף ויש לנו 6 שיחות בו-זמנית, זו צורת אמנות שאינה מידרדרת לטירוף של "יותר מהר", ולא משנה לכמה רשתות חברתיות אנו מצטרפים.