But at the end of '92, when we were in such turmoil, and having all the financial problems, and all the mental problems, I began to really realize that Koreans are completely left out of this society and we are nothing.
אבל בסוף שנת 92' היינו בכזה זעזוע ועם בעיות כלכליות ובעיות נפשיות קשות, שהתחלתי להבין למעשה שהקוריאנים נפלטו לחלוטין מהחברה, ושאנחנו לא שווים כלום.