Origami armies unfold plans for paper planes and we remain imprisoned in our own paper chains, but the greater shame is that it always seems to stay the same, what changes is who’s in power choosing how to lay the blame, they’re naming names, forgetting these are names of people, because in the end it all comes down to people.
צבאות אוריגמי פותחים תוכניות למטוסי נייר ואחננו נשארים כלואים בשרשראות הנייר שלנו, אבל הבושה הגדולה יותר היא שתמיד נראה שהיא נשארת אותו הדבר, מה שמשתנה זה מי בשלטון שבוחר איך להפיל את האשמה, הם נוקבים בשמות, שוכחים שאלה שמות של אנשים, מפני שבסופו של דבר הכל מגיע לאנשים,