Today, a baffled lady observed the shell where my soul dwells And announced that I'm "articulate" Which means that when it comes to enunciation and diction I don't even think of it ‘Cause I’m "articulate" So when my professor asks a question And my answer is tainted with a connotation of urbanized suggestion There’s no misdirected intention Pay attention ‘Cause I’m “articulate” So when my father asks, “Wha’ kinda ting is dis?” My “articulate” answer never goes amiss I say “father, this is the impending problem at hand” And when I’m on the block I switch it up just because I can So when my boy says, “What’s good with you son?” I just say, “I jus’ fall out wit dem people but I done!” And sometimes in class I might pause the intellectual sounding flow to ask “Yo! Why dese books neva be about my peoples” Yes, I have decided to treat all three of my languages as equals Because I’m “articulate” But who controls articulation?
היום, גברת מבולבלת הבחינה בקונכיה בה הנשמה שלי מתגוררת והודיעה שאני "רהוטה" שזה אומר שכשזה מגיע לביטוי ודקדוק אני אפילו לא חושבת על זה מפני שאני "רהוטה" אז כשהפרופסור שלי שאל שאלה והתשובה שלי מוכתמת בהקשר של הצעה אורבנית אין כוונה מוטעית שימו לב מפני שאני "רהוטה" אז כשאבי שאל, "איזה דבה זה?" תשובתי הרהוטה לעולם לא מבוזבזת אני אומרת "אבא, זו הבעיה המתקרבת שעומדת לפנינו" וכשאני בשכונה אני משנה אותה רק בגלל שאני יכולה אז כשהבן שלי אומר, "מה טוב איתך בן?" אני פשוט אמרתי, "אני פשוט רבתי עם האנשים האלה אבל אני גמורה!" ולפעמים בשיעור אני אולי אפסיק את השטף שנשמע אינטלקטואלי כדי לשאול "יו! למה הספרים האלה פעם לא על האנשים שלי" כן, החלטתי להתייחס לכל שלוש השפות שלי כשוות מפני שאני "רהוטה" אבל מי שולט ברהיטות?