But part of what makes it so heartening to me as a designer is that he's taken the visual vernacular of Diet Coke -- the typefaces, the colors, the silver background -- and he's reduced them to their most essential parts, so it's like going back to the Charlie Brown face.
אבל חלק ממה שעושה את זה לכל כך מרגש בשבילי כמעצב זה שהוא לקח את השפה של דיאט קוקה קולה -- הפונט, הצבעים, והרקע הכסוף -- והוא הפחית אותם לחלקים הכי חיוניים, כך שזה כמו לחזור לפנים של צ'ארלי בראון.