My main message is: if we can redefine apathy, not as some kind of internal syndrome, but as a complex web of cultural barriers that reinforces disengagement, and if we can clearly define, clearly identify what those obstacles are, and then if we can work together collectively to dismantle those obstacles, then anything is possible.
המסר העיקרי שלי הוא, אם נוכל להגדיר מחדש "אדישות", לא כעוד תופעה פנימית, אלא כרשת מורכבת של חסמים תרבותיים שמחזקת את ההתנתקות, ואם נוכל להגדיר בבירור, נוכל לזהות, מהם המחסומים האלו, ואז אם נוכל לעבוד ביחד, במשותף לפרק את המחסומים האלו אז הכל אפשרי. תודה לכם.