Oh sure, we're very good at empathy when it's a question of dealing with people who kind of look like us and kind of walk and talk and eat and pray and wear like us, but when it comes to people who don't do that, who don't quite dress like us and don't quite pray like us and don't quite talk like us, do we not also have a tendency to see them ever so slightly as cardboard cutouts too?
הו בטח, אנחנו טובים מאד באמפתיה כשזה נוגע להתעסקות עם אנשים שדי נראים דומים לנו ושדי הולכים ומדברים ואוכלים ומתפללים ומתלבשים כמונו, אבל כשזה נוגע לאנשים שלא עושים זאת, שלא בדיוק מתלבשים כמונו ושלא בדיוק מתפללים כמונו ושלא בדיוק מדברים כמונו, האם אין לנו את הנטייה לראות אותם אפילו רק טיפ-טיפה כגזירי קרטון גם?