Tragic art, as it developed in the theaters of ancient Greece, in the fifth century B.C., was essentially an art form devoted to tracing how people fail, and also according them a level of sympathy, which ordinary life would not necessarily accord them.
האמנות הטראגית, כפי שהתפתחה בתיאטראות של יוון עתיקה, במאה החמישית לפנה"ס, הייתה במהותה צורת אמנות שהוקדשה להתחקות כיצד אנשים נכשלים. וכמו כן להעניק להם מידה של השתתפות בצער. אשר החיים הרגילים לא בהכרח היו מעניקים להם.