So this is an engaging enterprise for me, and I've really leaned into that first person pronoun thing there, and now my face appears twice, so I think we can agree that this is a fundamentally solipsistic enterprise. (Laughter) But it's an engaging one, and it's interesting to me for a while, but then I get bored with it, and by it, I actually mean, the piano, because it becomes, it's this familiar instrument, it's timbral range is actually pretty compressed, at least when you play on the keyboard, and if you're not doing things like listening to it after you've lit it on fire or something like that, you know.
כך שבעיני זו משימה מרתקת, ובאמת נכנסתי לתוך כינוי הגוף הראשון הזה, וכעת פרצופי מופיע פעמיים, אז אולי נוכל להסכים שזו משימה סוליפסיסטית ביסודה. [צחוק] אבל היא מרתקת ומעניינת בעיני לזמן-מה, ואחר אני משתעמם ממנה, ובממנה, אני למעשה מתכוון, הפסנתר, בגלל שהוא הופך להיות כלי-נגינה מוכר, טווח הקולות שלו בעצם די דחוס, לפחות כשמנגנים על הקלידים, ואם לא עושים דברים כמו להאזין לו אחרי שמעלים אותו באש או משהו כזה,