As I meet, or lend an ear to those who are sick, to the migrants who face terrible hardships in search of a brighter future, to prison inmates who carry a hell of pain inside their hearts, and to those, many of them young, who cannot find a job, I often find myself wondering: "Why them and not me?"
כשאני נפגש עם, או מקשיב לאלה החולים, למהגרים העומדים בפני קשיים נוראיים, בחיפוש אחר עתיד טוב יותר, לאסירים הנושאים כאבי תופת בליבם, ולאלה, רבים מהם צעירים, שלא יכולים למצוא עבודה, אני מוצא את עצמי תוהה לעיתים קרובות: "למה הם, ולא אני?"