So it's ironic that the landscape I'd worked so hard to escape from, and the community that I'd more or less abandoned and exiled myself from should be the very landscape, the very community I would have to return to to find my missing muse.
אז למרבה האירוניה, אותו נוף שממנו טרחתי כל-כך להימלט, והקהילה שפחות או יותר נטשתי והגליתי את עצמי מתוכה, הפכו להיות בדיוק הנוף והקהילה שאליהם עלי לשוב כדי למצוא את המוזה הנעדרת שלי.