This realization was exploited most powerfully for pragmatic ends by the 18th- century philosopher Jeremy Bentham, who set out to resolve an important problem ushered in by the industrial age, where, for the first time, institutions had become so large and centralized that they were no longer able to monitor and therefore control each one of their individual members, and the solution that he devised was an architectural design originally intended to be implemented in prisons that he called the panopticon, the primary attribute of which was the construction of an enormous tower in the center of the institution where whoever controlled the institution could at any moment watch any of the inmates, although they couldn't watch all of them at all times.
תובנה זו נוצלה בעוצמה רבה ביותר לצרכים מעשיים ע"י הפילוסוף בן המאה ה-18, ג'רמי בנת'אם, שביקש לפתור בעיה חשובה שכפה העידן התעשייתי, דהיינו, שבפעם הראשונה המוסדות נעשו כה גדולים וריכוזיים, עד שכבר לא הצליחו לעקוב, ולכן לשלוט בכל אחד ואחד מהחברים בהם, והפתרון שהוא פיתח היה עיצוב ארכיטקטוני שנועד במקור לבתי-סוהר, ושאותו כינה "פן-אופטיקון", כשהמאפיין העיקרי שלו היה הקמת מגדל עצום במרכז המוסד, שממנו מי ששלט באותו מוסד יכול בכל רגע לצפות בדייריו, אם כי לא בכולם בבת-אחת.