"I felt a Funeral, in my Brain, and Mourners to and fro kept treading -- treading -- till [it seemed] that Sense was breaking through -- And when they all were seated, a Service, like a Drum -- kept beating -- beating -- till I [thought] my Mind was going numb -- And then I heard them lift a Box and creak across my Soul with those same Boots of Lead, again, then Space -- began to toll, As [all] the Heavens were a Bell, and Being, [but] an Ear, and I, and Silence, some strange Race, wrecked, solitary, here -- [And] then a Plank in Reason, broke, and I fell down and down -- and hit a World, at every plunge, and Finished knowing -- then --" We know depression through metaphors.
הִרְגַּשְׁתִּי הַלְוָיָה בְּמֹחִי וּמִתְאַבְּלִים אָנֶה וְאָנָה דָרְכוּ דָרוֹךְ-דָרוֹךְ – עַד נִדְמָה כִּי תְבוּנָתִי נִפְרֶכֶת-נִשְׁבָּרֶת – וְאַחֲרֵי שֶׁנִּתְיַשְּׁבוּ כֻּלָּם, טֶקֶס-אַשְׁכָּבָה כְּמוֹ תֹף הָלַם הָלוֹם-הָלוֹם – עַד חָשַׁבְתִּי שַׂרְעַפַּי קוֹפְאִים הָלוֹךְ וְקָפוֹא אֲזַי שָׁמַעְתִּי, מְרִימִים אָרוֹן וְשׁוּב חוֹרְקִים עַל גַּבֵּי נִשְׁמָתִי בְּהָהֵם מַגְּפֵי-עוֹפֶרֶת, וְאָז הִתְחִיל מְלֹא-הֶחָלָל לְצַלְצֵל כְּאִלּוּ כָּל הָרָקִיעַ – פַּעֲמוֹן וְהַהֲוָיָה – כֻּלָּהּ אֹזֶן אַחַת וַאֲנִי וּדְמָמָה – מִין גֶּזַע נָכְרִי טָרוּף, בָּדָד, פֹּה – וְאָז נִשְׁבַּר קֶרֶשׁ בְּרִצְפַּת-שִׂכְלִי וַאֲנִי נָפַלְתִּי מַטָּה-מַטָּה וְעִם כָּל צְלִילָה וּצְלִילָה פָּגַעְתִּי בְּעוֹלָם-עוֹלָם וְלֹא יָסַפְתִּי דַעַת – אָז. [עברית: אברהם רגלסון] אנו מכירים את הדכאון דרך דימויים.