They were coming at a pretty regular clip, but as the story was building, normally, as a reader, you control how fast you move through a text, but in this case, The New Yorker did, and they were sending you bit by bit by bit, and you had this suspense of waiting for the next line.
הציוצים הופיעו בקצב אחיד, אבל ככל שהסיפור הלך ונבנה, בסיפור רגיל, כקורא, יש לך שליטה בקצב ההתקדמות שלך בטקסט, אבל במקרה הזה, הניו יורקר שלט בקצב, והם שלחו לקוראים חלק, ועוד חלק, ועוד חלק, ונוצר מתח שנבע מהמתנה לשורה הבאה.