I know famous musicians, I know actors and film stars and millionaires and novelists and top lawyers and television executives and magazine editors and national journalists and dustbinmen and hairdressers, all who were looked after children, fostered, adopted or orphaned, and many of them grow into their adult lives in fear of speaking of their background, as if it may somehow weaken their standing in the foreground, as if it were somehow Kryptonite, as if it were a time bomb strapped on the inside. Children in care, who've had a life in care, deserve the right to own and live the memory of their own childhood.
אני מכיר מוסיקאים מפורסמים, ושחקנים וכוכבי-קולנוע ומיליונרים וסופרים ועורכי-דין מהשורה הראשונה ומנהלי תחנות טלוויזיה ועורכי כתבי-עת ועיתונאי צמרת ועובדי-אשפה ומעצבי שיער שכולם היו ילדים מאומצים או יתומים, ורבים מהם גדלו ובגרו כשהם חוששים לדבר על הרקע שלהם כאילו שזה יחליש את דמותם העכשווית, כאילו זה קריפטונייט, או פצצת-זמן שקשורה להם בפנים. ילדים שהיו בהשגחה, שחיו כמאומצים, יש להם הזכות לשאת ולחיות את זכרון ילדותם.