And it was this thought: to create an organizational structure that would allow for multiple narratives to be scripted -- for those in the educational parts that create and think culture; for those that present the visual arts, the dance; and for the public to be admitted into all of this with a series of possible trajectories, to script their own reading of these narratives and their own experience.
וזו היתה המחשבה הזו: ליצור מבנה ארגוני שיאפשר מספר רב של נרטיבים להיות מתוסרטים -- לאלה בחלק החינוכי שיכולים ליצור ולחשוב תרבות; לאלה שמציגים אמנות ויזואלית, ריקוד; ובשביל שהציבור יתקבל לכל זה עם סדרה של מסלולים אפשריים, כדי לתסרט את הקריאה של עצמם של הנרטיבים האלה והחוויות שלהם עצמן.