“Keep, ancient lands, your  storied pomp!” cries she With silent lips. “Give me your tired,  your poor, Your huddled masses yearning  to breathe free, The wretched refuse of your teeming shore.
"המשיכו, אדמות עתיקות, לספר את סיפורכן!" היא קוראת בשפתיים דוממות. "הבו לי את בניכם היגעים והעניים, ערב רב של המונים כמהים לנשום כבני חורין, את הפליטה האומללה של חופיכם המשופעים.