I spent so much of my life telling people the things they wanted to hear instead of the things they needed to, told myself I wasn't meant to be anyone's conscience because I still had to figure out being my own, so sometimes I just wouldn't say anything, appeasing ignorance with my silence, unaware that validation doesn't need words to endorse its existence.
ביליתי כה רבות מחיי באומרי לאנשים את הדברים  שהם רצו לשמוע במקום מה שהיו צריכים לשמוע, לעצמי אמרתי שאני לא אמור  להיות מצפונו של איש מכיוון שעדיין הייתי צריך  לגלות את מצפוני שלי, אז לפעמים לא הייתי אומר דבר, מספק את הבורות עם השתיקה שלי, מבלי להיות מודע לכך שאימות לא זקוק למילים בכדי לאשרר את קיומו.