But the weird thing is that 20 years later, during the crazy ride of "Eat, Pray, Love," I found myself identifying all over again with that unpublished young diner waitress who I used to be, thinking about her constantly, and feeling like I was her again, which made no rational sense whatsoever because our lives could not have been more different.
אבל הדבר המוזר הוא ש 20 שנה מאוחר יותר, במהלך מה שקרה עם "אכלו, התפללו, אהבו," מצאתי את עצמי מזדהה שוב עם המלצרית הצעירה והלא מפורסמת שהייתי, חושבת עליה כל הזמן, ומרגישה שאני היא שוב, מה שלא היה הגיוני בכלל מפני שהחיים שלנו לא היו יכולים להיות שונים יותר.