How can human-made squiggles on a page reflect lights into our eyes that send signals to our brains that we logically and emotionally decode as complex narratives that move us to fight, cry, sing, and think, that are strong enough not only to hold up a world that is completely invented by the author, but also to change the reader's perspective on the real world that resumes only when the final squiggle is reached?
איך קשקושים על דף מעשה ידי אדם יכולים לשקף אור לתוך עיניינו ששולחות אותות למוח שלנו שאנחנו מפענחים לוגית ורגשית כנרטיבים מורכבים שגורמים לנו להלחם, לבכות, לשיר, ולחשוב, שהם חזקים מספיק לא רק להחזיק את העולם שהוא לגמרי מומצא על ידי הסופר, אלא גם לשנות את נקודת המבט של הקורא על העולם האמיתי שממשיך רק כשמגיעים לקשקוש האחרון?