And all at once I found myself saying as tears flowed, 'That's me. That's me.' And those simple words brought back many thoughts that I had had before, about the fusion of our souls into one higher-level entity, about the fact that at the core of both our souls lay our identical hopes and dreams for our children, about the notion that those hopes were not separate or distinct hopes, but were just one hope, one clear thing that defined us both, that welded us into a unit -- the kind of unit I had but dimly imagined before being married and having children.
ולפתע שמעתי את עצמי אומר, כשהדמעות זולגות, 'זה אני, זה אני.' והמלים הפשוטות האלה הזכירו לי מחשבות רבות שחשבתי בעבר, על התמזגות נשמותינו לישות נעלה אחת, על העובדה שבלב שתי נשמותינו שוכנים תקוותינו וחלומותינו הזהים עבור ילדינו, על הרעיון שתקוות אלה לא היו תקוות נפרדות ומובדלות, אלא תקווה אחת ויחידה, דבר ברור אחד ויחיד שהגדיר את שנינו, שהתיך אותנו ליחידה אחת-- יחידה מהסוג שדמיינתי אך במעורפל לפני שנישאנו וילדנו ילדים.