The closer I got to my finish line, that rubbly, rocky coast of Ross Island, the more I started to realize that the biggest lesson that this very long, very hard walk might be teaching me is that happiness is not a finish line, that for us humans, the perfection that so many of us seem to dream of might not ever be truly attainable, and that if we can't feel content here, today, now, on our journeys amidst the mess and the striving that we all inhabit, the open loops,  the half-finished to-do lists, the could-do-better-next-times, then we might never feel it.
ככל שהתקרבתי לקו הסיום שלי, קו החוף הסלעי של האי רוס, התחלתי להבין שהשיעור הגדול שההליכה הארוכה והקשה הזו מנסה ללמד אותי זה ששמחה זה לא קו סיום, שעבורנו בני האדם, השלמות שרובנו חולמים עליה היא דבר שאולי לעולם לא נוכל להשיג, ואם אנחנו לא מרגישים את המשמעות כאן ועכשיו במסע שלנו בתוך הבלגן שבו כולנו חיים, הדברים הלא גמורים, הרשימות החצי גמורות, הדברים שאפשר לעשות יותר טוב בפעם הבאה אז אולי לעולם לא נרגיש את זה.