Did your best work occur when you sidestepped your own ego and you stopped telling your story, but told someone else's story, someone perhaps without a voice, where empathetically, you stood in his shoes for a while or saw the world through his eyes?
האם מיטב היצירה שלך התרחש כשחמקת מן האגו שלך, כשהפסקת לספר את סיפורך ובמקום זה סיפרת סיפורים של אחרים, אולי של אנשים שקולם לא נשמע, ומתוך הזדהות, נכנסת לנעליהם לזמן-מה, או ראית את העולם מבעד לעיניהם?