I used to say that these people saved me, but what I now know is they did something even more important in that they empowered me to save myself, and crucially, they helped me to understand something which I'd always suspected: that my voices were a meaningful response to traumatic life events, particularly childhood events, and as such were not my enemies but a source of insight into solvable emotional problems.
נהגתי לומר שאנשים אלו הצילו אותי, אבל ממה שאני יודעת כיום הם עשו דבר חשוב יותר  בכך שהם העניקו לי את העוצמה להציל את עצמי, ובאופן מכריע, הם סייעו לי להבין משהו שתמיד חשדתי שהוא כך: שהקולות היו תגובה בעלת משמעות לאירועים טראומטיים בחיי,  במיוחד אירועים מהילדות, ובתור שכאלה הם לא היו האויב אלא מקור של תובנות לשם פתירת בעיות רגשיות.