(Music) ♫ My age is three hundred ♫ ♫ and seventy-two ♫ ♫ I think with the deepest regret ♫ ♫ How I used to pick up and voraciously chew ♫ ♫ the dear little boys that I met ♫ ♫ I've eaten them raw in their holiday suits, ♫ ♫ Eaten them curried with rice, ♫ ♫ I've eaten them baked in their jackets and boots, ♫ ♫ And found them exceedingly nice. ♫ ♫ But now that my jaws are too weak for such fare, ♫ ♫ I think it's increasingly rude ♫ ♫ To do such a thing when I'm quite well aware ♫ ♫ Little boys do not like being chewed. ♫ ♫ Little boys do not like being chewed. ♫ (Music) ♫ So now I contentedly live upon eels, ♫ ♫ And try to do nothing amiss ♫ ♫ And pass all the time I can spare from my meals ♫ ♫ In innocent slumber like this, ♫ ♫ Innocent slumber like this. ♫ (Applause) I suppose I owe you an explanation.
♫ גילי שלוש מאות שבעים ושתיים חושבת, בלי מצפון נקי, איך אספתי אליי ולעסתי בקור ילדים שנקרו בדרכי. נאים אכלתים בבגדי השבת עם אורז ושאר תבלינים. אפיתי אותם במעיל ומגף, וכמה היה לי טעים. אך כשלסתותיי קהו עם השנים, הבנתי עד כמה גסות היו פעולותיי, והבנתי כמה ילדים סובלים מלעיסות. ילדים סובלים מלעיסות. ♫ עתה מסתפקת רק בצלופחים, אינני עושה עוד רעה. וכל זמן שבו לא אזין את גופי, אני בתרדמת שקועה. אני בתרדמת שקועה. [מחיאות כפיים] כנראה, אני חייבת לכם הסבר.