Behind each of the million children in institutions, there is usually a story of parents who are desperate and feel they've run out of options, like Natalia in Moldova, who only had enough money to feed her baby, and so had to send her older son to the institution; or Desi, in Bulgaria, who looked after her four children at home until her husband died, but then she had to go out to work full time, and with no support, felt she had no option but to place a child with disabilities in an institution; or the countless young girls too terrified to tell their parents they're pregnant, who leave their babies in a hospital; or the new parents, the young couple who have just found out that their firstborn child has a disability, and instead of being provided with positive messages about their child's potential, are told by the doctors, "Forget her, leave her in the institution, go home and make a healthy one."
מאחורי כל אחד ממיליוני הילדים במוסדות, יש בדרך כלל סיפור של הורים מיואשים שמרגישים שאין להם יותר אופציות, כמו נטליה במולדובה, שרק היה לה מספיק כסף להאכיל את תינוקה. ולכן נאלצה לשלוח את בנה הגדול יותר למוסד; או דזי בבולגריה, שטיפלה בארבעת ילדיה בבית עד שבעלה נפטר, אבל אז היא נאלצה לצאת לעבוד במשרה מלאה, וללא תמיכה, הרגישה שאין לה ברירה מלבד להכניס את ילדה עם המוגבלויות למוסד: או אינספור הנערות הצעירות שפחדו מדי לספר להוריהן שהן בהריון, ועזבו את תינוקותיהן בבית החולים; או הורים חדשים, הזוגות הצעירים שגילו זה עתה שתינוקם הראשון נולד מוגבל ובמקום לקבל חוות דעת חיוביות אודות הפוטנציאל של ילדתם, הרופאים אמרו להם, "שכחו ממנה, השאירו אותה במוסד, לכו הביתה ותעשו ילדה בריאה."