And whether it's the opening line from "One Hundred Years of Solitude" or the fantastical stream of consciousness in "Autumn of the Patriarch," where the words rush by, page after page of unpunctuated imagery sweeping the reader along like some wild river twisting through a primal South American jungle, reading Márquez is a visceral experience.
ובין אם זו שורת הפתיחה של "מאה שנים של בדידות", או זרם התודעה המופלא ב"הסתיו של האדון", שבו המלים חולפות במהירות, עמוד אחר עמוד של דימויים ללא כל סימני פיסוק הסוחפים את הקורא כמו איזה נהר פרא שמתפתל בג'ונגל דרום-אמריקאי קדום, לקרוא את מרקז זו חוויה מהפכת-קרביים.