We knew so little in those days, as little as now, I suppose about healing those hurts: even the women, in their best dresses, with beads and sequins sewn on the bodices, even in lipstick and mascara, their hair aflow, could only stand wringing their hands, begging for peace, while father and son, like thugs, like thieves, like Romans, simmered and hissed and hated, inflicting sorrows that endured, the worst anyway, through the kiss and embrace, bleeding from brother to brother, into the generations.
בימים ההם ידענו כה מעט, בדיוק כמו עכשיו, אני משער, על ריפוי הכאבים הללו: גם לנשים במיטב מחלצותיהן, ,עם החרוזים והפייטים התפורים בלסוטותיהן, מרוחות בשפתון ומשוחות במסקרה, שיערן פזור, לא נותר אלא לעמוד ולפכור את ידיהן, ולהתחנן לרגיעה, שעה שאב ובנו, כמו בריונים, כגנבים, כגלדיאטורים, רחשו ופעפעו ושנאו, גורמים צער שנשתמר, בכל התלאות, למרות כל הנשיקות והחיבוקים, ודימם מאיש לאחיו, לאורך הדורות.