For a moment, very much  like the one between lightning and its sound,  the children just stare at me, and then it comes, a flurry,  a hail storm of answers – Flower, says one. No, Book, says another.  That's stupid, cries a third, the opposite of a  gun is a pillow. Or maybe a hug, but not a book,  no way is it a book. With this, the others gather their thoughts and suddenly it’s a shouting match.  No one can agree, for every student there’s a final answer.  It's a song, a prayer, I mean a promise,  like a wedding ring, and later a baby. Or what’s that  person who delivers babies?
לרגע, ממש כמו זה שבין הברק לרעם, הילדים רק בוהים בי, ואז זה מגיע, שטף, ברד של תשובות - פרח, אומר אחד. לא, ספר, אומר אחר. זה מטופש, צועק שלישי, ההפך מאקדח זה כרית, או אולי חיבוק, אבל לא ספר, אין סיכוי שספר. עם זה, האחרים אוספים את מחשבותייהם ופתאום זה קרב צעקות. אף אחד לא יכול להסכים, עבור כל תלמיד יש תשובה סופית. זה שיר, תפילה, אני מתכוון הבטחה, כמו טבעת נישואין, ומאוחר יותר תינוק. או מי זו האשה הזו שמיילדת תינוקות?