It's what Coleridge called the willing suspension of disbelief or poetic faith, for those moments where a story, no matter how strange, has some semblance of the truth, and then you're able to believe it.
זה מה שקולרידג' כינה: "ההשעייה מרצון של חוסר-האמונה", או מתן האמון הפואטי, בהתייחסו לרגעים שבהם סיפור כלשהו, מוזר ככל שיהיה, מזכיר במשהו את האמת, ואז אפשר להאמין לו.