What if I was to tell you that in the 12th century, some troubadours didn't see yawning as caused by tiredness or boredom like we do today, but thought it a symbol of the deepest love?
מה דעתכם על כך שבמאה ה-12 היו זמרים נודדים שלא חשבו שהפיהוק נגרם מעייפות או משעמום, כפי שאנו חושבים היום, אלא ראו בו אות לאהבה עמוקה?