My main message is: if we can redefine apathy, not as some kind of internal syndrome, but as a complex web of cultural barriers that reinforces disengagement, and if we can clearly define, clearly identify what those obstacles are, and then if we can work together collectively to dismantle those obstacles, then anything is possible.
Minu põhisõnum on: kui me suudame mõtestada ükskõiksust mitte kui sisemist nähtust, vaid kui keerulist kultuuriliste tõkete võrgustikku, mis pärsib osalust, ja kui me oskame selgelt tuvastada, mis need takistused on, ja kui me suudame koos töötada takistuste ületamiseks, on kõik võimalik. Suur tänu.