Because of those letters and what they shared with me, their stories of teen life, they gave me the permission, they gave me the courage to admit to myself that there were reasons -- not excuses -- but that there were reasons for that fateful day in October of 1999; that the trauma associated with living in a community where guns are easier to get than sneakers; that the trauma associated with being raped at gunpoint at the age of 14; that those are reasons for me why making that decision, that fatal decision, was not an unlikely proposition.
Díky těmto dopisům a tomu,  co v nich mladí lidé se mnou sdíleli ze svých životů, jsem dostal svolení, odvahu si připustit, že existují důvody -- ne výmluvy -- důvody pro to, co se stalo v říjnu 1999; že trauma spojené s životem v komunitě, kde zbraně jsou dostupnější než tenisky, že trauma spojené se znásilněním  ve 14 letech s pistolí u hlavy, to jsou pro mě důvody že rozhodnutí, to osudové rozhodnutí, nebylo úplně nečekané.