So it seems possible that the neurobiology for helpless, involuntary laughter, like my parents lying on the floor screaming about a silly song, might have a different basis to it than some of that more polite social laughter that you encounter, which isn't horrible laughter, but it's behavior somebody is doing as part of their communicative act to you, part of their interaction with you; they are choosing to do this.
Takže se zdá, že neurobiologie bezděčného, mimovolního smíchu, jako když moji rodiče leželi na zemi a řičeli smíchy kvůli bláznivé písničce, může mít jiný základ, než zdvořilejší sociální smích, se kterým se setkáte; což není hrozný smích, ale je to chování druhého, jako část jejich komunikace s vámi, část jejich interakce s vámi; volí si, že to udělají.