So this is an engaging enterprise for me, and I've really leaned into that first person pronoun thing there, and now my face appears twice, so I think we can agree that this is a fundamentally solipsistic enterprise. (Laughter) But it's an engaging one, and it's interesting to me for a while, but then I get bored with it, and by it, I actually mean, the piano, because it becomes, it's this familiar instrument, it's timbral range is actually pretty compressed, at least when you play on the keyboard, and if you're not doing things like listening to it after you've lit it on fire or something like that, you know.
Mohu tak do toho zapojit svoji iniciativu a a teď jsem opravdu nadužíval první osobu jednotného čísla, a teď tu máme můj obličej dvakrát, takže se shodneme, že je to bytostně egocentrická záležitost. (Smích) Ale je to podmanivé a pro mě zajímavé, na chvíli, než mě to začne nudit, a když říkám to, myslím tím piano, protože se z něj stává, je to celkem profláklý nástroj, jeho tónová rozmanitost je vlastně celkem omezená, alespoň když hrajete na klávesnici a nezkoušíte dělat věci, jako třeba poslouchat ho poté co jste ho zapálili, nebo něco takového, víte.