It's what Coleridge called the willing suspension of disbelief or poetic faith, for those moments where a story, no matter how strange, has some semblance of the truth, and then you're able to believe it.
Coleridge tomu říkal  záměrné pozdržení nevíry nebo poetická víra, kvůli okamžikům, kdy příběh,  bez ohledu na to, jak je podivný, má určité zdání pravdy a vy jste schopni mu uvěřit.