Because of those letters and what they shared with me, their stories of teen life, they gave me the permission, they gave me the courage to admit to myself that there were reasons -- not excuses -- but that there were reasons for that fateful day in October of 1999; that the trauma associated with living in a community where guns are easier to get than sneakers; that the trauma associated with being raped at gunpoint at the age of 14; that those are reasons for me why making that decision, that fatal decision, was not an unlikely proposition.
Amb aquelles cartes i amb allò que compartien amb mi, les seves històries de joventut, em van donar permís, em van donar valor per admetre'm a mi mateix que hi havia raons, no excuses, sinó raons perquè passés allò aquell fatídic dia d'octubre de 1999; que el trauma tenia a veure amb haver viscut en una comunitat on era més fàcil aconseguir  armes que sabates; que el trauma tenia a veure amb una violació a punta de pistola als 14 anys; que a mi em semblen raons per les quals aquella decisió, aquella decisió fatal, no costa tant d'entendre.