And the result is -- we call it "patient autonomy," which makes it sound like a good thing, but what it really is is a shifting of the burden and the responsibility for decision-making from somebody who knows something -- namely, the doctor -- to somebody who knows nothing and is almost certainly sick and thus, not in the best shape to be making decisions -- namely, the patient.
I del resultat en diem "autonomia del pacient", que sona com si fos una cosa bona però en realitat és traspassar la càrrega i la responsabilitat de la decisió: d'algú que en sap -- o sigui, el metge -- a algú que no en sap i que segurament està malalt i, per tant, no en el millor estat per prendre decisions -- o sigui, el pacient.