Today, a baffled lady observed the shell where my soul dwells And announced that I'm "articulate" Which means that when it comes to enunciation and diction I don't even think of it ‘Cause I’m "articulate" So when my professor asks a question And my answer is tainted with a connotation of urbanized suggestion There’s no misdirected intention Pay attention ‘Cause I’m “articulate” So when my father asks, “Wha’ kinda ting is dis?” My “articulate” answer never goes amiss I say “father, this is the impending problem at hand” And when I’m on the block I switch it up just because I can So when my boy says, “What’s good with you son?” I just say, “I jus’ fall out wit dem people but I done!” And sometimes in class I might pause the intellectual sounding flow to ask “Yo! Why dese books neva be about my peoples” Yes, I have decided to treat all three of my languages as equals Because I’m “articulate” But who controls articulation?
Avui, una senyora confusa ha vist la closca on hi ha la meva ànima, i ha dic que sóc eloqüent. Això significa que la vocalització i dicció em surten així sense pensar-hi, perquè sóc eloqüent. Quan el professor em pregunta i la meva resposta està connotada amb llenguatge urbà, no hi ha mala intenció. Presteu atenció: Com que sóc eloqüent, quan el pare em pregunta: "Què collons és això?" La meva resposta eloqüent mai és la inadequada. Li dic: "Pare, aquest és el problema principal a tractar" I quan sóc a casa  parlo diferent perquè puc. Quan el meu nen em diu: "Com va això, tia?" Li dic: "M'acabo de fotre amb uns imbècils, però ja estic!" A vegades, a classe, interrompo l'ambient intel·lectual per preguntar: "Eh! Com és que aquests llibres mai parlen sobre la meva gent?" Sí, he decidit tractar els meus tres idiomes per igual, perquè sóc eloqüent. Però qui controla l'eloqüència?