I used to say that these people saved me, but what I now know is they did something even more important in that they empowered me to save myself, and crucially, they helped me to understand something which I'd always suspected: that my voices were a meaningful response to traumatic life events, particularly childhood events, and as such were not my enemies but a source of insight into solvable emotional problems.
Förut sa jag att de här människorna räddade mig, men de gjorde något ännu viktigare genom att de gjorde det möjligt för mig att rädda mig själv, och avgörande, de hjälpte mig att förstå något som jag alltid hade misstänkt: att min röster var ett meningsfullt svar på traumatiska livshändelser, särskilt barndomshändelser, och som sådana var de inte mina fiender utan en källa till insikt i känslomässiga problem som gick att lösa.