But the paradox of the moment we're in is that when we are more in tune in our window of tolerance, we are so much more capable of solving problems, being creative, being adaptive, being flexible, being our brilliant selves, right?
Men paradoxen i situationen vi är i är att när vi är mer instämda i vårt toleransfönster, så är vi så mycket mer kapabla  att lösa problem, vara kreativa, vara anpassningsbara, vara flexibla, att vara briljanta som oss själva,  eller hur?