And when life throws up one of its nasty surprises, as it will, more than once, when a doctor comes into my room wearing a grave expression, or a car suddenly veers in front of mine on the freeway, I know, in my bones, that it's the time I've spent going nowhere that is going to sustain me much more than all the time I've spent racing around to Bhutan or Easter Island.
Och när livet slänger åt mig en obehaglig överraskning, vilket ju händer då och då, när en läkare kommer in i rummet med en allvarlig min, eller en bil plötsligt svänger in framför min på motorvägen, vet jag i mitt innersta att det är tiden jag lagt på att åka ingenstans som kommer stödja mig bättre än tiden som jag har lagt på att hasta runt till Bhutan eller Påskön.