And the paradox at the heart of, I think, all of this is how do we stay present with what's really painful, how do we stay connected in the face of what's threatening and overwhelming and scary?
Och paradoxen i hjärtat av allt detta är hur vi håller oss närvarande i det som verkligen är smärtsamt hur håller vi kontakten inför det som är hotfullt och överväldigande och skrämmande?