The closer I got to my finish line, that rubbly, rocky coast of Ross Island, the more I started to realize that the biggest lesson that this very long, very hard walk might be teaching me is that happiness is not a finish line, that for us humans, the perfection that so many of us seem to dream of might not ever be truly attainable, and that if we can't feel content here, today, now, on our journeys amidst the mess and the striving that we all inhabit, the open loops,  the half-finished to-do lists, the could-do-better-next-times, then we might never feel it.
Ju närmare jag kom mållinjen, den där ojämna, klippiga kusten på Rossön desto mer började jag inse att den största lärdomen den här väldigt långa, väldigt svåra vandringen antagligen försöker lära mig är att lycka inte är en mållinje. Utan för oss människor perfektionismen som så många av oss verkar drömma om kanske aldrig går att uppnå och om vi inte kan känna oss nöjda här, idag, nu, på våra resor mitt i all röra och den strävan vi alla har i oss de lösa trådarna, de halvt genomförda att-göra-listorna, de där jag-kan-göra-bättre-nästa-gång då kanske vi aldrig riktigt upplever det.