Because I was afraid if I said everything that she meant to me -- that I owed perhaps the best parts of who I became to her care, and that the words "I'm sorry" were like a thimble to bail out all the guilt and shame and rage I felt over everything she had endured to care for me for as long as she had -- I thought if I said those words to her, I would never stop crying again.
För jag var rädd att om jag berättade hur mycket hon betydde för mig - att hon kanske format de bästa sidorna av personen jag blev, och att ordet "förlåt" var som att med en fingerborg försöka ösa ur all skuld och skam och vrede jag kände över allt hon fått utstå för att ta hand om mig så länge som hon gjorde - jag trodde att om jag sa det ordet till henne skulle jag aldrig sluta gråta.