Up until I was 16, I healed my sadness by crying, mostly at nights  when everyone would sleep and I would sob in my pillow, until that one night  when I found out my friend was killed in the name of honor.
Fram tills jag var 16 år, tröstade jag mig med att gråta, mestadels på nätterna när alla sov och jag brukade snyfta i kudden, fram till den natten då jag fick veta att min vän hade blivit mördad i hederns namn.