So it seems possible that the neurobiology for helpless, involuntary laughter, like my parents lying on the floor screaming about a silly song, might have a different basis to it than some of that more polite social laughter that you encounter, which isn't horrible laughter, but it's behavior somebody is doing as part of their communicative act to you, part of their interaction with you; they are choosing to do this.
Det verkar möjligt att neurobiologin för det hjälplösa, ofrivilliga skrattet, som när mina föräldrar låg på golvet och skrek på grund av en dum sång, kanske har andra grundorsaker än det mer artiga, sociala skratt som man stöter på, vilket inte är fruktansvärt skratt, men det är ett beteende som någon utför som en del av kommunikationen med dig, en del av interaktionen med dig, de väljer att göra det.