But the weird thing is that 20 years later, during the crazy ride of "Eat, Pray, Love," I found myself identifying all over again with that unpublished young diner waitress who I used to be, thinking about her constantly, and feeling like I was her again, which made no rational sense whatsoever because our lives could not have been more different.
Men det konstiga är att 20 år senare, under den galna framgångssagan märkte jag att jag identifierade mig med den opublicerade, unga servitrisen igen. Jag tänkte alltid på henne, kände att jag var där igen, vilket var helt irrationellt då våra liv inte kunde vara mer olika.