I wrote this after a friend's funeral, but not so much about the friend as something the eulogist kept saying, as all eulogists tend to do, which is how happy the deceased would be to look down and see all of us assembled.
Jag skrev den här efter en väns begravning men inte så mycket om vännen som om något griftetalaren pratade om som alla griftetalare brukar göra, vilket är hur glad den avlidne skulle varit om hen tittade ner och såg oss alla samlade.