"I felt a Funeral, in my Brain, and Mourners to and fro kept treading -- treading -- till [it seemed] that Sense was breaking through -- And when they all were seated, a Service, like a Drum -- kept beating -- beating -- till I [thought] my Mind was going numb -- And then I heard them lift a Box and creak across my Soul with those same Boots of Lead, again, then Space -- began to toll, As [all] the Heavens were a Bell, and Being, [but] an Ear, and I, and Silence, some strange Race, wrecked, solitary, here -- [And] then a Plank in Reason, broke, and I fell down and down -- and hit a World, at every plunge, and Finished knowing -- then --" We know depression through metaphors.
”Det var en Begravning i min hjärna Och Sörjande som fram och åter Trampade - och trampade - tills det var Som Sinnet bröt igenom - Och när de alla satt sig ner, En Mässa, likt en Trumma - Slog - och slog - tills dess jag trodde Min Tanke skulle domna - Och då hörde jag dem lyfta en Kista Och gnida mot min Själ Med samma Skor av Bly, igen, Då började Rymden klämta Som om alla Himlar vore en Klocka, Och att Vara - blott ett Öra är, Och jag, och Tystnaden, ett underligt Släkte Skeppsbrutna, avskilda, här - Och då - en Planka i Förnuftet, brast Och jag föll ner och ner - Och slog mot en Värld, i varje Duns Och upphörde att veta - då - " Vi känner till depression genom metaforer.