Основните мерители на ефективността бяха белодробната функция („ форсиран витален капацитет ”, максималното количество въздух, което пациентът може да издиша), и разстоянието, което пациентите могат да извървят за 6 минути, което измерва комбинираните ефекти на болестта върху сърцето, белите дробове, ставите и други органи.
Galvenais efektivitātes kritērijs, kas mēra slimības kopējo ietekmi uz sirdi, plaušām, locītavām un citiem orgāniem, bija plaušu funkcija (forsētais plaušu tilpums jeb maksimālais gaisa daudzums, ko pacients var izelpot) un attālums, ko pacients var nosoļot 6 minūtēs.