Hlavním měřítkem účinnosti byla změna frekvence parciálních záchvatů mezi 12 týdny před zahájením léčby a osmnáctitýdenním obdobím, kdy byla používána stabilní dávka.
Tehon pääasiallisena mittana oli partiaalisten kohtausten tiheyden muutos hoidon aloittamista edeltäneiden 12 viikon ja niiden18 viikon välillä, jolloin potilas sai vakioannosta.