Behandlingens virkning blev hovedsagelig bedømt ved den andel af patienterne, hos hvem indholdet af hæmoglobin (et protein i de røde blodlegemer) holdt sig over målværdien for den pågældende patient, og ved det antal blodtransfusioner, som patienten behøvede under de første 26 ugers behandling.
Efektiivsust mõõdeti põhiliselt patsientide osakaalu järgi, kellel jäi hemoglobiinitase (punastes verelibledes sisalduv valk) oma individuaalsest sihttasemest kõrgemaks, ja erütrotsüütide ülekannete arvu järgi, mida patsiendid esimese 26 ravinädala jooksul vajasid.