Den medlemsstat, der gjorde indsigelse, fandt, at udstedelse af en markedsføringstilladelse kunne udgøre en sundhedsfare, fordi bioækvivalens kun var påvist fastende, ikke postprandialt.
Vastuväiteid esitanud asjaomased liikmesriigid esitasid rahvatervisest lähtuvaid vastuväiteid põhjendusega, et kuigi oli tõendatud bioekvivalentsust tühja kõhu puhul, ei olnud seda tõendatud täis kõhu puhul.