Rein Maran on oma loodusfilmidega me, eestlaste loodusesse suhtumist mõjutanud üsna samamoodi nagu Fred Jüssi oma raadioloengutega ja ajakiri Eesti Loodus oma järjepidevusega. Elu on õppimine, õppimise tuum on märkamine ja märkamistest saab looming. Vaid nõnda on inimese elu rikas.
#000002
Elu filmides on vägev väljend. Näitab eesti keele suurust. Eesti oma suur filosoof Uku Masing kasutab väljendit elusamus. Elusam elu siis. Rein Maran on osalenud üle saja filmi tegemises, nende seas on üle viiekümne autorifilmi me looduse elust ja elukatest. Kõigis oma filmides on ta püüdnud näidata ja mõista, kui keerukas elu tegelikult on. Näiteks seal „Ööbiku” raamatu alguses kõneleb ta loo, kuidas sattus sõjaväest vangilaagrisse, söekaevandustesse... Ta arutleb, et kui ta ei oleks laagrisse sattunud, ei oleks ta filmimeheks saanudki. Veel enam: „Kui mind poleks arreteeritud ja ma oleksin edasi jäänud lennuväe sõjakooli, siis ma ilmselt praegu ei elaks. Sest niipalju kui mul on andmeid oma kursusekaaslaste kohta, ei ole neist ükski praegu elus. Enamik neist tapeti Aasias peetud sõdades maha. Neile topiti selga Korea või Vietnami mundrid, kuigi nad ei osanud sõnagi nende rahvaste keelt. Kuid lennata nad oskasid. Ja nad said hukka, sest Ameerika lennukid olid paremad.” Laagri kohta ütleb Maran, et sai sealt väga korraliku ülikoolihariduse. „Diplomit küll ei antud, aga see ehk polegi nii oluline.”
#000004
Just ses peatükis ütleb ta, et „loodus on ratsionaalne, lõbu pärast tapab ainult inimene”, ja räägib oma tutvusest rästikutega muuhulgas ka loo, kuidas ta kevadise kõigusoojase mao oma peopesale istuma laskis. Lamas ise pikali maas, käsi välja sirutatud ja ootas. „Kogesin ise, et madu tõepoolest tuleb käe juurde, pikapeale tuleb ta ka ilusasti peopesale ja tõmbab sinna rõngasse, tunneb end seal hästi.”
#000006
Maran püüab ja saab loodusega üheks vahel, unustab aja, tajub, kui imeline see on. Aastataguses intervjuus Maalehele ütleb 85aastane Rein Maran: „Selleks, et ümbritsevast osa saada, tuleb omaks võtta antud keskkonna tavad, liikuda vaikselt, ruttamata, muutuda võimalikult märkamatuks. Aegajalt tarduda paigale. Eriti siis, kui märkad mingit liikumist. Tasapisi, samm-sammult hakkad märkama kui mitmekesine ja rikkalik elu sind tegelikult ümbritseb.” Ilus on see, et öeldu ei ole ütleja suus vaid sõnad, sõnad, sõnad, vaid ta on nõnda elanud ja selle elu filmidesse valanud. Oma lugudes ses kõne all olevas raamatus käib Maranil jutust aegajalt läbi mängufilmi teema. Muidugi on ta pika elu jooksul mängufilmide juurde sattunud, ühe, ebatavalise „ Laanetaguse suvi” ka ise teinud, aga Maran (ka see on filmitegijate seas ebatavaline) ütleb, et ta ei taha teha mängufilmi. Ta ei taha olla ka fimirežissöör, vaid tahab olla operaator, vaadata maailma läbi kaamera silma. Nii pääseb lähedale.
#000010
Selles inimese eluloos läbi loomingu kohtab peale metsaelukate ka inimesi. Maran suhtub neisse samasuguse tähelepanuga, suhtleb teadlastega ja metsaerakutega, metsavahtide ja külaullikestega, osates neis märgata seda, mis õpetab ja elust ime teeb.
#000012