Raamatu algus on paraku väga kole: noor andekas laulja Elis pekstakse puruks tema elukaaslase ja sündimata lapse isa poolt. Põhjuseks arutu armukadedus, lõputu kontrollivajadus ja ilmselt ka mingid isiksuse-kiiksud. Kõik see kippus väljuma kontrolli alt alkoholijoobes olles. Ja ausõna, seda kõike kohe alguses, proloogis lugeda oli väga kõhe.
#000001
Asjatundlikult on raamatus kirjutatud kõik, mis puudutab muusikat ja ka muusikakollektiivide siseelu. Põhjus peitub selles, et autor on muusik, kelle peamine töökoht on Eesti Filharmoonia Kammerkoor. Loodetavasti negatiivsemad momendid, ka muusikute vahelises suhtluses ja lõputus kademeelsuses on väljamõeldis. Aga mine tea...
#000002
Vaatasin täiesti mõistmatult vastu. Andri ohkas.„Kullakene, kas sa pole siis mitte midagi märganud?”„Märganud mida?” tundsin end totaalse lollina.„Kui palju siin on sisesuhteid ja kui komplitseeritud ja mitmekihiline on siinne meeste-naiste vaheline suhtlemine.” (lk 57)
#000003
„Aga minu jaoks ei olnud peksmine mingi igapäevane asi. Mulle ei mahtunud endiselt pähe, kuidas on võimalik teisele inimesele tahtlikult füüsilisi vigastusi tekitada.” (lk 257)
#000009
„Tead, ma tahtsin juba eelmisel korral rääkida ühest asjast, mis võib-olla muudab maailma tajumise sinu jaoks keeruliseks. See on mustvalge mõtlemine. Sa näed asju sageli väga äärmuslikena. Asjad on kas head või halvad, ilusad või koledad, meeldivad või ebameeldivad ja nii edasi. Rohkem kaldud muidugi ikka sinna musta poole... Sina mõtled asjad mustaks või valgeks, sa ei jäta ruumi vahepealsetele toonidele... Aga mõtle, kui igav oleks muusika, kui poleks olemas ühtegi pooltooni. Õpi kuulama pooltoone. Need rikastavad muusikat.” (lk 271)
#000011
Tütarlapsest saab naine, kes julgeb teha oma elus otsuseid nii oma suhete kui ka elukorraldusega seoses. Ühest andekast, töökast ja püüdlikust muusikust saab küps tippmuusik, kelle kohta ta lauluõpetaja Maren kinnitab:
#000012
Raamat on sarnane Jilly Cooper’i raamatuga „Appassionata”. Ka see on lugu andekast muusikust ja kuulsast sümfooniaorkestrist. Erinevus aga peitub kasvõi selles, et kui Jilly Cooper pidi muusika ja muusikutesse puutuva endale kõigepealt hästi selgeks tegema, siis Annika Lõhmuse jaoks oli tema romaani tegevuse taust igapäevase elu ja töö tõttu täiesti selge. Ei hakka siin aga mingit must-valget jaotust tekitama. Et kes autoritest on parem ja kelle muusikaromaan etem? Lihtsalt selline tunne ja võrdlus tekkis „Pooltoone” lugedes...
#000014
Kirjastus tutvustab raamatut nii ja lubab ka pisut sisse piiluda: Annika Lõhmus. Pooltoonid.
#000015
Raamatu autoril on avalik FB-leht.
#000016
Raamat on muusikast ja raamatus on palju kaunist, peamiselt barokkmuusikat: romaani “Pooltoonid” playlist.
#000017
Salvesta minu nimi, e-posti- ja veebiaadress sellesse veebilehitsejasse järgmiste kommentaaride jaoks.
#000019