Mis on haigus? – Mõiste ja mõte
#000000
Mis on haigus? Selline küsimus võib tunduda triviaalne. Kes meist siis ei oleks olnud haige? Ja seetõttu ei teaks, mis haigus on? Siiski – nagu ka paljude teiste inimelu puudutavate nähtuste puhul, ei ole selget ja ühemõttelist vastust sugugi nii lihtne leida. Sarnasele „mis“-küsimusele aja kohta vastas Augustinus: „Kui keegi seda minult ei küsi, siis ma tean; kui küsijale seletada tahaksin, siis ei tea“. Võimalik, et haiguse puhul on kitsikus veidi väiksem. Tunneme ju erinevaid vastuseid nii igapäevaelust kui arstiteadusest. Nende vaagimine toob nähtavale aga konflikte ja ebakindlusi, ka puudutavad need mõttesügavuse erinevaid tasandeid. Sügavaimal tasandil põimuvad meditsiiniline, eksistentsiaalne ja usuline tähendus, asetades kogu teema „viimsete küsimuste“ horisonti.
#000001
Millised on peamised viisid haigust mõista? Meditsiiniteoreetilist arutelu iseloomustavad esiti kaks konkureerivat peasuunda – normatiivne ja naturalistlik. Esimene peab haiguse mõistmise puhul otsustavaks väärtuselist mõõdet, teine lähtub aga väärtusneutraalsest loodusteaduslikust objektiivsusest. Mõlemad suunad on seesmiselt mitmepalgelised, eriti aga normatiivne suund. Selle puhul võib olla haiguse mõistmisel otsustavaks nt konkreetse inimese subjektiivne tundmus, häda ja valu, mingi kultuuri või ajajärgu arusaam ja hinnang (sh ka nt praktiline konsensus patsiendi, arsti ja ühiskondlike institutsioonide vahel), aga ka universalistlik eeldus, et haigus on kõigi inimeste puhul põhimõtteliselt samalaadne ja objektiivselt väärtuseline (negatiivne) fenomen. Normatiivsed viisid haigust mõista võivad olla seega subjektiivsed ja relativistlikud, aga ka sellised, mis taotlevad objektiivsust ja üldkehtivust.
#000002
Et taolisi ühekülgsusi vältida, rõhutab meditsiiniteoreetiline arutelu kasvaval määral erinevaid elutahke põimiva haigusemõiste vajadust ja asjakohasust. Asetub ju haigus ja selle keeleline väljendus tegelikult lisaks loodusteaduslikule tasandile erinevate personaalsete, sotsiaalsete ja kultuuriliste seoste ja kogemuste horisonti. Arvestama peaks nt inimliku enesetõlgenduse väärtuselise perspektiiviga, praktilise dünaamikaga arsti ja patsiendi vahel, aga ka laiema sotsiaalse ja kultuurilise kontekstiga. Taolise mitmetahulise põimingu puhul räägitakse tihti ka haigusemõiste biopsühhosotsiaalsest (või biopsühhokultuurilisest) paradigmast. Siiski jäävad ka siin mitmed küsimused lahtiseks, vajades jätkuvat arutelu ja täpsustust. Kuidas näiteks hinnata konflikte erinevate kogemusväljade vahel. Kas üks või teine kogemus peaks olema haigusemõiste jaoks ülemuslik? Kui jah, siis milline? Põimitud haigusemõiste avatus ja eripalgelisus äratab seejuures nii mõneski põhimõttelisi kahtlusi, kas haigust on võimalik ühemõtteliselt ja selgelt defineerida. Siiski – erinevaid biopsühhosotsiaalseid positsioone ühendab arusaam biomeditsiinilise haigusemõiste kitsusest ja probleemsusest. Siinkohal võib kriitiliselt küsida ka Eesti haiglate ja kliinilise praktika kohta – kas haiglate profiilis kajastub valdavalt vaid biomeditsiinilise haigusemõiste, või võetakse neis tõsiselt ka haiguse psüühilis-personaalset ja kultuurilist (eetilist ja religioosset) mõõdet? Vastuse annab siin see, kas haiglas töötab arstide ja õdede kõrval ka psühholoog, sotsiaaltöötaja ja kaplan-hingehoidja (ja suuremas haiglas – siis mitu?), aga ka arstide-õdede erialase ettevalmistuse ning jätkuva koolituspraktika sisu ja karakter.
#000005
Lõpetusena tahan puudutada põimitud haigusemõiste religioosset tahku või mõõdet. See on koht, kus tihti haakuvad küsimused haiguse mõiste ja mõtte järele. Aga kas küsimus haiguse – eriti just raske, saatusliku haiguse – mõtte järele on tõesti küsimus, millele religioon vastab? Kristliku religiooni puhul ei pea see tegelikult paika. Kui püüame haigusele mõtet anda, väljendub selles tihti pigem inimlik ebakindlus ja hirm, tahe oma olemist ja identiteeti stabiliseerida. Usk ei anna raskele haigusele viimselt mõtet, küll aga võib selle jõud haarata endasse ka rusuva ja elu lõhkuva mõttetuse. Nõnda aitab usk tõepoolest elada – aga mitte mõtet andes, vaid mõttetust kandes! (vrd J.-C. Põder, Jumal elu piiril, surmas – ja ülestõusmises! Kirik & Teoloogia nr 27/15.6.2012).
#000006
Muidugi leidub ka kristlikus religioonis tõlgendusi, mis seovad haiguse ja mõtte – haigus kui karistus pattude eest, haigus kui kasvatusvahend teel Jumala poole jmt. On ju inimese süülisus ja ekslik toimimine põimunud ka teda tabanud haiguste ja kannatustega. Haigus võib avada haigele uusi mõttehorisonte iseenda ja elu suhtes ning ärgitada teda elu muutma. Taolised tõlgendusmustrid võivad oma ühes või teises väljendusvormis olla aga ka väga probleemsed, sisaldades mh ebakristlikku jumalapilti. Ka ei muuda see põhimõttelist asjaolu, et haiguse ja mõtte seos jääb kristliku usu jaoks viimselt konfliktseks.
#000007
Edvard Munch, „Haige laps“ (1886)
#000009
Johann-Christian Põder (1977), dr. theol., on vanglate ja politseiarestimajade peakaplan ning Kirik & Teoloogia toimetuskolleegiumi liige.
#000010