Mitte kusagil mujal pole nii palju mälestusi, mis on seotud majade, aedade või kirikute, puude, põldude, ojade või jõgedega. Kusagil mujal ei tunne me kodus nii järsku. "Siis ma läksin lasteaiasse", ütleme väike hall-valge hoone. "Siin on minu esimene suudlus," tegelesime pargis kooritud pinki ees. Aga kui me jätame oma lapsepõlve linnast, sest see on meie jaoks liiga kitsas, meie unistuste kohta elus - siis me oleme mõnikord igatsenud. Pikaajaline aeg, mil meil oli veel kõik enne meid. Millises tulevikus tundus lõputu. Vanade sõprade, lootuste, ideaalide igatsus. Pärast suitsut Stammkneipe'i, kus me kogu öö läbi rääkisime. Meile teadaolevate helide ja lõhnade puhul. See on olemas ainult siin. Kodus. Mõnikord muutub see meie igatsus nii tugevaks, et me tegelikult tagasi tuleme. Proovige ühendada selle minevikuga. Et viia ta siia.
#000000
Ute Freudenberg, 51, mäletab täpselt. Sel õhtul, kui ta tahtis tagasi minna. Tagasi Weimari juurde. Tema kodulinnas. Tagasi oma lapsepõlve lõhnadega. Külas asuvate kirsside viljapuuaedadele. Mälestusmärk Buchenwaldi koonduslaagrisse, kus tema isa oli võitnud ellujäämise eest rohkem kui kaheksa aastat natside aja jooksul. Eriti eriti "tema" publikule idas. Et ta uuesti pärast seda kaua läks, kuigi ta oli sellest lahkunud. 1984. aastal, kui ta, edukas laulja, kes hirmul raputas, lahkub oma bändist pärast Hamburgi ilmumist. Ja viibige läänes. "Vabariigi põgenemine" oli sel ajal nimi. Liiga ausalt öeldes oli ta oma arvamust öelnud. Ja see ei olnud piirjoon - vaatamata nende plaatide tootmise keelule. Vaatamata sellele, et raadiojaamad on öelnud, et nad lõpetavad oma laulude mängimise. Idas oli ta keegi, tema laul "Jugendliebe" GDR löögiks - läänes ei olnud keegi. Ma pidin alustama nullist. Nagu tema abikaasa, kes tuli kuus kuud hiljem, õõnsusega, stenokardiaga. Kuna nad olid iga päev teda "varjutanud", küsitlesid nad pärast kadumist. Ta ei saanud enam oma stuntide näitamise luba ning tema ema ja õde kaotasid oma töö. Ta oli tulnud läände ainult ähvardusega: ta kavatses lahti pakkida ja kõik, mis temaga juhtus, oli talle temaga telefonivestluses öelnud - muidugi teadis ta, et tema vestlus oli kuulnud. Varsti pärast seda oli ta temaga.
#000001
Ja seal oli ta täna tänaval õhtul, 1995. aasta õhtul. Igas käes oli salatikauss, mille ta ise ja tema abikaasa eest itaaliast üles võttis. Düsseldorfis. Linn, mis oli siis ta tagasi võtnud. Kus ta hakkas just õnnestuma. Siis leidis ta, nagu välk: "Äkki mõtlesin: kus sa siin oled?", Ütleb täna elav laulja. "Minu jaoks oli väga selge: ma tahan minna tagasi!" Ute Freudenberg ei ole üksi oma igatsusega.Ainuüksi eelmisel aastal tulid välisriikidest üle 43 500 Saksa naise. Ametlik statistika registreerib selle numbri. Taust ei ole. Ei tunne. Keegi ei tea, mis naised selle sammu juurde kolisid. Keegi ei tea, kui paljud neist võivad oma lapsepõlve linnadesse tagasi minna. Kuna okupatsioon ei toonud soovitud täitmist. Kuna abielu ebaõnnestus. Kuna lapsed on majast väljas. Või lihtsalt sellepärast, et neil oli igatsus.
#000002
Anne von Bestenbostel tõesti ei tundnud koju kodust kaugel kummalist - vastupidi. Ta oli liiga väike, liiga kitsas oma Alam-Saksimaa ema Nordenhami jaoks, kui ta 20-ndatel lahkus. "Viie minuti jooksul saate jalutada ühest linna otsast teise," ütleb ta. "Igaüks teab kõiki - ma tahtsin lihtsalt välja tulla." Kohe pärast lõpetamist pakendab ta kohvreid. Liigu linna, Hannoverisse. Tehke õpipoiss raamatukaupluseks. Liigub uuesti, seekord Lüneburgisse, armub, abiellub. Seitse aastat naudib ta seda elu. Siis on suur võimalus: võtta üle oma isa raamatupood, mille vanaema oli juba asutanud.
#000005
Home. Tuntud ja kummalised samal ajal. Lapselik idüll, mida me tihti seostame meie lapsepõlve linnaga, ei ole tegelikult olemas. "See kodumaa mõiste elab mälus ja kirjeldab tihti paradiisi, mis eksisteerib ainult meie kujutlusvõimel," ütles Beate Mitzscherlich. Me ignoreerime halbu kooliklassi, klassikaaslaste armukadedusi, puberteedi ja vanemate argumente. "Tagasi koju ja ülejäänud välismaalane" on see, mida Austria kirjanik Susanne Bock nimetab sama nime pealkirjaga, kus ta kirjeldab oma naasmist oma kodulinna Viinisse. Mõnikord kulub selle kummalisuse ületamiseks kaua aega. Eriti kui olete leidnud uue kodu mujal. Ja siis tuleb jälle tagasi pöörduda.
#000007
Annemarie Lüdicke, 69, on seda tunnet tundnud. Pärast seda, kui ta Saksamaal-Anhaltis Zerbstisse naasis pärast Hamburgi õpetajast lahkumist - peaaegu 50 aasta pärast. Iga maja tunneb õpetajat hõbedase bobiga siin "tema" kvartalis.Jookse õnnelikult edasi-tagasi vanade hoonete vahel, osutades uhkelt vanale maja kirjele, mis ikka loeb: PAUL LÜDICKE, VÄRVILISED KAUPAD. Paul Lüdicke, see oli tema vanaisa.Temaga sõitis siis üheksa-aastane Annemarie külade ümber räpasesse tarne vanni ja tõi toitu. Ja salajased sõnumid. Hukkunud vangidest või meestest - laagrites, kus Vene okupatsiooniväed olid loodud pärast Teise maailmasõja lõppu. Mis ilmselt tema isa oli kadunud. Ja tema onu.
#000010
Ivo Linna Koju tagasi (Veebruar 2023).
#000016
Tragöödia Baieris: vanaisa laseb lapselapsed (8)
#000026