Teoloogiat õppinud inimese jaoks võimalike ametite põld kirikuõpetaja ameti kõrval on aga väga lai. Esiteks pean ma siin silmas tõika, et suur osa elanikkonnast elab praegu ilma usutunnistuseta. See aga ei tähenda, et nad midagi ei usu. Nagu öeldud on see sageli vastupidi – üha suurem osa eestlastest saab aru, et statistika ja täppisteadustega ei saa kõike seletada, nagu praegune peaminister seda teeb. Saksamaal näitavad küsitlused pealegi, et üha rohkem inimesi tunnistavad oma veendumust, et on olemas mingi kõrgem olend, (mis ei pruugi olla kristlik Jumal), kaitseinglid ja hingede rändamine. Samas langevad kiriklike institutsioonide toetusprotsendid. Seega on inimestel üha sagedamini ainult isiklik suhe selle kõrgema olendiga. Aga ka need inimesed satuvad elus raskustesse, vajavad oma hingele nö puksiirteenust või hädaabi (saksa keeles: seelischer Pannendienst) ja tahavad sündmusi nagu pulmad või matused, mida seni korraldasid kiriklikud institutsioonid, tähistada. Seepärast töötab näiteks Šveitsis kasvav hulk teolooge just sel alal ja pakub niisuguseid teenuseid. Ma olen veendunud, et selle tarvis luuakse varem või hiljem ka vastavad institutsioonid, mis asendavad olemasolevaid kirikuid, sest nõudlus on lihtsalt olemas. Just teoloog – see, kes on õppinud ühiskonnafilosoofiliste tekstide üle mõtisklema – leiab näiteks matuste puhul õiged sõnad. Ma võin eksida, kuid ma ei tunne kedagi, kes lähedase surma puhul tahaks kuulda, et Eesti on pankreasevähi ravimisel Euroopas esikohal, Eesti haiglates kasutatakse Eurostati järgi raha kõige otstarbekamalt või HIV-i nakatunute arv langeb ja politsei teeb tubli tööd võitluses „valge hiinlase“ vastu.
#000011