Dissident Aleksandr Podrabineki mälestusraamatu eestikeelne tõlge
#000000
Vene keelest tõlkinud Viktor Niitsoo
#000001
Seitse aastat tagasi avaldasin oma blogis selle raamatu kohta arvustuse, millega huvilistel on võimalik tutvuda blogileheküljel "Arvustused" pealkirja all "Uus mälestusraamat dissidentidest". Täna ei ole mul sellele suurt midagi lisada. Selle asemel pakun lugejale isuäratamiseks mõned katkendid raamatust.
#000002
varem saadeti Nõukogude Liidust välja Vladimir Bukovski, kelle nimi oli juba
kogu maailmas hästi tuntud. Tema vabastamise nimel käis ülivõimas kampaania ja
lõppes see sellega, et Ameerika vahendusel leppisid Tšiili ja Nõukogude
valitsused kokku vabastada vanglast ning lubada oma riikidest ära sõita
Bukovskil ja Tšiili kompartei peasekretäril Luis Corvalánil. Hägused kuuldused
võimaliku vahetuse kohta liikusid kogu 1976. aasta sügise vältel ja detsembri
keskpaiku sai teatavaks, et vahetus oli tõepoolest aset leidnud.
#000005
Bukovski väljasaatmist omal kombel. Naisdissident Malva Landa, kes oli samuti Šeremetjevosse
ärasaatmisele tulnud, kodus puhkes samal ajal tulekahju. Põleng muidugi
kustutati, ent Malva vastu algatati kriminaalasi. Naist ei arreteeritud ja asi jäi
väga pikalt venima, lõppedes kohtuotsusega, milleks oli asumisele saatmine kaheks
#000007
liikumise nimekate tegelaste vabatahtlikku väljarändamist võeti meid toetavas
kogukonnas vastu kui vangla eest põgenemist. Nii see sisuliselt oligi. Oli see
hea või halb, õige või vale, oli paljuski isiklik küsimus. Ent suhu jäi mõru
maik, kuna avaliku elu tegelased olid vastupanus režiimile tähtkujud ja nende
ärasõit nägi paratamatult välja positsioonide loovutamisena.
#000008
Turtšin võetud KGB töötajate poolt kinni, topitud autosse ja sõidutud kaks
tundi ümber Lefortovo vangla, lubades talle, et varsti on ta seal. Turtšin
polnud argade killast, ent taoline ebatseremoniaalsus, jõhkrus ja näitlik
seadusetus KGB tegutsemisel, ajendasid teda lõppude lõpuks väljarännudokumente
#000010
aastal sai lõplikult selgeks, et KGB kavatseb dissidentlikust liikumisest jagu
saada selle kõige aktiivsemaid liikmeid istuma pannes või kaelast ära
välismaale saates. Mõnel emigreerumisest unistajal tärkas mõte, et kärarikas
osalemine demokraatlikus liikumises võib saada lähetuseks läände. Tõsi küll,
valearvetust tehes ja pisut üle soolates võis hoopiski kolinal itta lennata. Ja
ometi otsustasid nii mõnedki katsetada Moskva Helsingi gruppi hüppelauana
#000011
saadeti demokraatliku liikumise tegelastest tõeliselt välja kõigest seitse
inimest. 1974. aastal arreteeriti ja saadeti Saksamaale Aleksandr Solženitsõn.
1976. aastal viidi sunniviisiliselt NSVList välja ja vahetati Luis Corvaláni
vastu Vladimir Bukovski. 1979. aastal saadeti NSVList välja ja vahetati kahe
USAs vahele jäänud nõukogude spiooni vastu viis poliitvangi: Aleksandr
Ginzburg, Eduard Kuznetsov, Mark Dõmšits, Georgi Vins ja Oleg Moroz. Ja ongi
Kõik ülejäänud sõitsid ära vabatahtlikult – kas andes nõusoleku ärasõiduks või
#000014
Olgu lisatud, et 11. veebruaril 1986 vahetati 1977. aastal 13 aastaks vangi
mõistetud juudi väljarännuliikumise aktivist ja MHG liige Anatoli Štšaranski (Natan
Sharansky) viie nõukogude bloki spiooni vastu.
#000016
Koputajad on vanglaelu nuhtlus. Nad on nagu gripp,
millest ühiskond on võimetu lahti saama, ent mille eest on ikkagi vaja hoiduda. /.../
#000017
ei ole koputajate saatus kadestusväärne. Ent kes ütles, et koputajaid pole olnud
poliitvangide keskel? Olid! Oli ka neid, kes hakkasid avalikult KGBga koostööd
tegema. Ent tõelisi koputajaid, kes olid demokraatlikusse liikumisse sokutatud
või vabatahtlikult informaatoriks hakanud, on teada vähe. Peamiselt on selle
kohta oletused ja kahtlused, täpsed andmeid puuduvad. KGB agentuur on siiamaani
salastatud. See-eest on küllalt palju teada nendest, kes avalikult nõustusid julgeolekuga
#000018
avalik kahetsemine oli KGBle tunduvalt tähtsam kui nende tunnistused oma
sõprade vastu. KGBl jätkus selletagi operatiivandmeid ning ka paroodilise
nõukogude kohtu jaoks polnud see just kuigi oluline. Teine asi oli aga murdumine
rahva silme ees, kahetsussõnad oma tegevuse kohta ning partei ja valitsuse
tegevuse õigeks tunnistamine. Sellesse suhtus KGB kui tõelisesse võitu. Eriti
kui jutt käis tuntud dissidentidest.
#000020
ajal hüüatas tema naine Manana, kes oli šokeeritud mehe käitumisest: „Zviad!
Võta aru pähe! Kas sa saad aru, mida sa teed?“ millele ta naise poole pöördudes
vastas: „See oled sina, kes aru ei saa, millest sa räägid!“
#000024
kui ka Kostava (kes end süüdi ei tunnistajad ja käitus väärikalt) said mõlemad
kolm aastat laagrit. Ent Gamsahhurdia esines kahetsusega veel nõukogude
televisioonis ja ülemkohus asendas ta kolm laagriaastat kaheaastaseks asumisele
saatmiseks, mille ta kandis ära Dagestanis.
#000025
ei uskunud tema teleesinemise ehtsust. Ei suutnud uskuda. Ei tahtnud. Ameerika
ajakirjanikud Piper ja Whitney kirjutasid oma väljaannetes, et telesalvestus
oli võib-olla võltsing, mis oli kokku monteeritud varjatud kaameraga võetud
esitas oma au ja väärikuse kaitseks nende peale Moskva linnakohtusse hagi.
Ajakirjanikud sõitsid õigeaegselt kodumaale, aga Moskva linnakohtus andis nende
#000026
ennast lurjuseks tunnistada, seepärast etendas Gamsahhurdia kangelast. Hiljem
ta seletas, et läks KGBga kompromissile üksnes gruusia rahva huvides. Kui ta
oleks olnud kangekaelne oma süü eitamisel, oleks talle mõistetud maksimaalne
karistus, mis aga oleks kindlasti massilised rahvarahutused esile kutsunud,
kuid need oleks relva jõul maha surutud ja tohutu palju ohvreid kaasa toonud. Tema,
võib öelda, päästis Gruusia vältimatust verevalamisest.
#000027
oma leidlikkusega, sõitis ta asumisele tegemaks kultuurhariduslikku tööd
Dagestani rohumaadele karja ajavate gruusia karjuste seas, aga juba järgmisel
#000028
1988. aastal Moskvasse sidemeid taastama. Ta tuli Gogoli puiesteele, kus igal
pühapäeval kogunes palju inimesi ja miilitsaid ning kus me jagasime meie
iganädalast ajalehte Ekspress-Hronika. Ta tahtis minuga rääkida, ent ma
keeldusin ja selgitasin juuresolijatele, miks. Ta kihutati puiesteelt häbiga
#000029
karjääri. Ta juhtis Gruusia rahvuslikku liikumist, oli Gruusia NSV Ülemnõukogu
esimees, aga seejärel sai 1991. aasta mais Gruusia esimeseks presidendiks. Oma
riigis kehtestas ta autoritaarse valitsemisrežiimi, tulistas opositsiooni meeleavaldust
ja alludes GKTšP 19. augusti korraldusele, käskis
laiali saata kõik ebaseaduslikud relvaüksused. Pärast GKTšP läbikukkumist, teatas
ta talle omases maneeris, et see otsus oli vastu võetud rahva huvides, et kaitsta
inimesi Taga-Kaukaasia sõjaväeringkonnas dislotseeritud nõukogude relvajõudude
#000030
saatuse puhul oli minu jaoks kõige arusaamatumaks, et inimesed kuulutasid oma
rahvuslikuks juhiks koputaja, kes oli andnud tunnistusi oma sõprade ja
kaasvõitlejate vastu. Kuidas võis seda teadmist eirata?
#000032
Tõlkeraamatut tervikuna saab lugeda SIIT:
#000033
Krimmitatarlased – ukrainlaste salarelv Krimmi vabastamisel?
#000034
Kui kõne all on Krimmis
elavatest moslemid, siis nendeks saavad olla üksnes krimmitatarlased. Teise
maailmasõja aastatel 1941–1944 oli Krimm okupeeritud Saksa ja Rumeenia
vägede poolt. Karistuseks koostöö eest Saksa okupantidega eest küüditati 18.
mail 1944 kõik krimmitatarlased Kesk-Aasia näljasteppidesse. Ühtekokku
deporteeriti ligikaudu 200 tuhat krimmitatarlast, kellest suur hulk hukkus
talumatute transporditingimuste, harjumatu kliima, nälja ja orjatöö tagajärjel.
#000036
genotsiid on erakordne kasvõi seetõttu, et erinevalt teistest Stalini poolt oma
kodumaalt küüditatud rahvastest, nagu tšetšeenid, kalmõkid, mesheti-türklased,
balkaarid jt, keda samuti süüdistati
koostöö tegemises sakslastega, keelduti pärast Stalini surma üksnes krimmitatarlastel
rahvusliku autonoomia taastamine ja kodumaale naasmine. Krimmitatarlased
alustasid aastakümneid kestnud lootusetut võitlust õiguse eest tagasi pöörduda
Krimmi. Võit saabus alles Kurjuse impeeriumi lagunedes.
#000037
ees diskrimineerimised tööturul ja olmetasandil. Eriti suured probleemid
tekkisid seoses varem krimmitatarlastele kuulunud majade ja maaga, kuhu sisse
kolinud kährikud ei tahtnud midagi kuulda nende tagastamisest endistele
omanikele. Ometi suudeti võimude vastutegevuse kiuste suudeti üles ehitada
rahvuskultuuri instrumendid, alates omakeelsetest koolidest, lõpetades omavalitsus
krimmitatarlased osavalt ära Kiievi keskvalitsuse ja Krimmi venelastest
#000039
aastal sattusid sealsed tatarlase vihma käest räästa alla. Kuna okupatsioonivõimud
kahtlustavad neid poolehoius Kiievile, kujutavad krimmitatarlased endast
julgeolekuohtu ja vaenulikku vähemust, keda tuleb karmide vahenditega
ohjeldada. Seetõttu on poolsaare põlisrahva asetanud üliraskesse olukorda.
Venemaa anneksioon on kaasnenud krimmitatarlaste omavalitsusorganite
rahvaesinduse Kurultai täitevorgani Medžlise laiasaatmine, tatarikeelse
telejaama sulgemine, aktivistide salapärased kadumise, läbiotsimised jm
#000040
Banderalased. Relvastatud vastupanu Ukrainas 1940 1950
#000042
aastat kestnud Venemaa madala intensiivsusega sõda Ukraina vastu eskaleerus
käesoleva aasta 24. veebruaril Vene armee massilise sissetungiga Ukraina
kontrolli all olevale territooriumile. Juhtus see, mida peljati, ent ei
suudetud uskuda. Ent kõige uskumatum oli ukrainlaste südi vastupanuvõime ja
võitlustahe, mistõttu Putini blitzkrieg’ist sai blitzpizdets.
#000043
kontekstis paistab ukraina vastupanu silma selle poolest, et omamata riiki, relvajõude,
materiaalseid ressursse ning välisriikide toetust, suudeti ometi lühikese aja
jooksul ja rahvusvahelise isolatsiooni tingimustes organiseerida massiline üldrahvalik
relvastatud vastupanu. Teiseks omapäraks oli see, et üheaegselt võideldi kahel
rindel – nii Natsi-Saksamaa kui ka kommunistliku Nõukogude Liidu vastu. Lisaks
sellele tuli lahinguid lüüa ka Moskva poolt toetatud partisanide ja
#000045
võitlus sai peamiselt välise toetuse puudumise ja ebasoodsa rahvusvahelise
olukorra tõttu kaotuse osaliseks, võivad selle vastupanu kogemused olla Ukraina
relvajõududele tänapäevavalgi kasutatavad. Et Ukraina sõjaväejuhid on seda
arvesse võtnud, annab tunnistust nende osav ja üliedukas lahingutegevus
#000046
Kogu teksti saab lugeda SIIT:
#000048
Kas keegi mäletab veel Nadija
Savtšenkot? 11. mail 1981 Kiievis ilmavalgust näinud Ukraina esimest ja
siiamaani ainsaks jäänud ründelennuki Su-24 ja helikopteri Mi-24 naissoost
navigaatorit, venelaste sõjavangi, kellest kujunes Ukraina vabadusvõitluse
#000049
2014. aastal puhkenud sõjategevuses Ukraina relvajõudude
ja Venemaa poolt toetatud nn iseseisvate Luhanski ja Donetski rahvavabariikide
väeüksuste vahel võeti Savtšenko 17. juunil Luhanski oblasti Metallisti küla
lähistel Donetski separatistide poolt vangi. Ta paigutati Venemaal Voroneži
uurimisisolaatorisse, kus ta viibis üksikvangistuses. Savtšenkole esitati süüdistus
kaasosalisuses kahe Venemaa ajakirjaniku hukkumise põhjustamises. Septembris
2014 viidi Savtšenko üle Moskva kinnipidamisasutusse.
#000050
Kui venelased hellitasid lootust kasutada Savtšenkot propagandistlikel
eesmärkidel, sundides teda avalikult telekaamerate ees süüd tunnistama,
kahetsema ja Ukraina valitsust hukka mõistma, siis tuli neil kibedalt pettuda.
Naine pidas end vangistuses üleval väga kindlameelselt ja kangelaslikult,
keeldus vene keeles rääkimast ning pidas korduvaid näljastreike.
#000051
Ukrainas võeti Savtšenko vastu tormilise vaimustusega. Savtšenkost
sai Ukraina Ülemraada saadik, Euroopa Nõukogu Parlamentaarse Assamblee liige, 2017.
aasta juulis teatas ta kavatsusest kandideerida Ukraina presidendiks. Samas oli
ta muutunud äärmiselt kriitiliseks Ukraina valitsuse ja riigis vohava korruptsiooni
#000054
hiilgav karjäär purunes kildudes, kui Savtšenko 22. märtsil 2018 arreteeriti
süüdistatuna terrorirünnaku kavandamises Ülemraada vastu. Seda siiamaani segast
kriminaalasja uuriti kuni 16. aprillini 2019, misjärel vabastati Savtšenko vahi
alt seoses eelvangistuse tähtaja täitumisega.
#000055
Savtšenkost enam midagi kuulda olnud. Ometi oleks just praegu temast suur abi
Ukraina meeleheitlikus võitluses okupantide vastu. Savtšenko võiks olla Ukraina
Jeanne d'Arc, kes julgustaks mehi ja innustaks naisi surmavaenlasele vastu
astuma. Kuid tundub, et isiklik solvumine on suurem kui mure hädaohus oleva
kodumaa pärast. Tahaks loota, et see solvumine ei areneks kaastööks vaenlasega.
Ajaloost võib selliseid juhtumeid palju leida.
#000056
lugu tekitab tahtmatult paralleele meie tuntud vabadusvõitleja Tiit Madissoni (1950-2021)
juhtumiga. Vähetuntud endisest poliitvangist Madissonist sai seoses 23.
augustil 1987 toimunud Hirvepargi meeleavaldusega korraldamise ja
peakõnelemisega üleöö Eesti rahvuskangelane. Kuna ta aga pärast Hirveparki ei
jätnud kasutamata äkitselt sülle kukkunud emigreerumisluba, mida oli aastaid
tagajärjetult taotlenud, ja suundus Rootsi, jäi ta paratamatult kõrvale Eestis
#000057
riigipöörajast Savtšenkost, riigipööraja Madisson pildilt ei kadunud. 2001.
aastal astus ta üleüldiseks hämmastuseks keskerakonda, ent juba järgmisel
aastal lahkus sealt põhjusel, et tema uus kodupartei otsustas minna reformierakonna
valitsusse. 2006. aastal liitus ta Eesti Rahvusliku Liikumise ja Eesti
Iseseisvuspartei nime kandvate pisierakondadega. 2009. aastal teatas ta koos
Roman Ubakivi ja Robert Villiga Eesti Rahvusliku Sõltumatuse Partei Taasasutava
Kogu loomisest. Ka see üritus lisandus Madissoni poliitiliste nurjumiste nimekirja.
#000059
sai Madissonist Lihula vallavanem, tema algatusel püstitati 20. augustil 2004 Lihulas monument „60 aastat Eesti kaitselahingutest“, mis mõni aeg hiljem
Juhan Partsi valitsuse korraldusel punase kraana ja politseivägivallaga
teisaldati. Aga 2010. aastal sai Madissonil poliitikast isu täis ja ta asus
koos abikaasaga elama Hispaaniasse. Kuus aastat hiljem oli ta Eestis tagasi,
kuid suurde poliitikasse ta enam ei kippunud.
#000060
et revolutsioon sööb oma lapsi. Parafraseerivalt võiks märkida, et sama teeb ka
vabadusvõitlus oma kangelastega. Ent siinkohal säästan lugejat heietustest,
kuidas ambitsioonid ja võimed alati ei kattu ning miks sõjasangarid alati rahulikku
#000061
eelkäijatest pidas Karis soliidset joont. Ei kippunud ta pingviinidega patsi
lööma ja jalgratast väntama ega ka ametihüvesid ja riigipea volitusi
kuritarvitama. Talle on lausa omistatud praeguse valitsuskoalitsiooni päästja
maine. Nimelt on peavoolumeediast jooksnud läbi versioon nagu oleks Karis
nurjanud Jüri Ratase katse panna uuesti kokku Keskerakonna, EKRE ja Isamaa
koalitsioon. Siinkohal tekib küsimus, kuidas saab president vetostada riigikogu
toetust omava koalitsiooni ametisse astumist. Aga ilmselt ikka saab, kui
#000063
Ent Karise plekitul rinnaesisel oli antud kesta vaid 11. maini 2021. See oli päev, mil president kuulutas välja
välismaalaste seaduse ja välismaalasele rahvusvahelise kaitse andmise seaduse
muutmise seaduse, mille ta oli 21. aprillil jätnud välja kuulutamata ja riigikogule
#000064
kuulutamata jätmine tähendas Riigikogule valikut, kas võtta seadus muutmata
kujul vastu või alustada uut menetlemist. Viimane aga oleks avanud tee
parandusettepanekute tegemiseks ja andnud EKREle võimaluse blokeerida seaduse
vastuvõtmist obstruktsiooni teel. Nii ei jäänud valitsuskoalitsioonil muud üle
kui seaduseelnõu muutmata kujul vastu võtta. See toimus 9. mail (sic!).
#000065
Nüüd oli pall presidendi käes.
Ent seekord riigipea astla vastu takka üles lööma ei hakanud.
#000066
Miks oli president ühe ja sama
seaduse puhul langetanud erineva otsuse? Kes või mis oli sundinud Karist lühikese aja jooksul meelt muutma? Mida ta selle eest sai, et tasus oma
mainet kaalule panna? Kas teda survestati selleks? Kui jah, siis kelle poolt ja
kuidas? Ent kõigepealt tuleks heita pilk selle seaduse ajaloole.
#000067
valitsuskoalitsiooni kurikavalat poliitilist leidlikkust, mille tulemusel
lendas EKRE piltlikult öeldes oma võttest selili. 14. septembril 2020 oli
valitsus EKRE initsiatiivil esitanud Riigikogu menetlusse välismaalaste
seaduse, kõrgharidusseaduse ning õppetoetuste ja õppelaenu seaduse muutmise eelnõu,
millega üritati piiri panna töörände ja õpirände varjus toimuvale massilise
sisserändele idaslaavi riikidest, peamiselt Ukrainast, Venemaalt ja
#000068
Keskerakonna, EKRE ja Isamaa koalitsioonis
valitsevate erimeelsuste tõttu kulges eelnõu menetlemine üle kivide ja kändude,
kuni 13. jaanuaril 2021 toimunud kaporatuuri riigipööre sellele lõpu tegi.
Eelnõu jäi põhiseaduskomisjoni sahtlisse tolmu koguma. Kuni Kaja Kallase
valitsuse ettevõtlus- ja infotehnoloogiaminister Andres Sutt hakkas rääkima,
kuidas Eesti „on aeg raputada maha sulase mentaliteet ja lubada siia inimesed,
kes loovad meie jaoks väärtust“.
#000069
andmisel varitses oht, et EKRE hakkab selle vastuvõtmist kõigi vahenditega takistama,
tuldi hiilgavale mõttele kasutada ära juba menetlusse antud seaduse eelnõu ja
pöörata see pea peale, tühistades kõik selles olevad rändekitsendused ja muutes
töö- ja õpirände sisuliselt piirangutevabaks. Silmakirjaks lisati sinna
sätteid Ukraina sõjapõgenike tööturule kaasamiseks, ehkki viimastel oli ka
olemasolevate seaduste alusel võimalus Eestis töötada. Sellele jultunud tegutsemisele
oli peaministril veelgi küünilisem vastus: aga see on ju teie endi (EKRE)
#000070
Vahepeal tundus, et see ostapbenderlik kombinatsioon sattus
ohtu aeg-ajalt perutavate keskerakondlaste tõttu. Ent kui eelnõu pärast
kolmandat lugemist hääletusele pandi, oli endiste savisaarlaste vastuseis nagu
#000071
Nõnda olid kõik asjahuvitatud oma osa kätte saanud.
Reformierakond ja ettevõtjad seaduse, mis aitab Eestit üle ujutada kolmandatest
riikidest pärit odavtööjõuga ja teenib eesti rahva välja vahetamise eesmärki.
Keskerakond sai oma võla ära maksta. Ent mis kasu sai sellest president Karis?
Mis sundis teda sisuliselt käigupealt oma seisukohta muutma? Kas esimese veretilga järel läheb ka hing? Ehk kas Eestil on nüüd president, kes täidab kuulekalt valitsuserakondade
tellimusi? Aeg näitab, milliseks asjad kujunevad ja kas esimene vääratus jääb
viimaseks. Paraku tuleb selle loo puhul meelde idamaa vanasõna: mehest saab teha eunuhhi, kuid eunuhhist meest enam teha ei saa.
#000073
Algas tavaline vanglapäev, järjekordne ühetaoliste vangla
argipäevade lõputus rodus. Nagu tavaks, kõndis vangivalvur kell kuus käheda karjumise
saatel mööda koridori piki kamb­reid ja tagus võtmetega uste pihta: „Paad-jomm! Paad-jomm!
hakkasid zekaa end liigutama, ronides
vastumeelselt oma kottidest välja ning harutades lahti enda ümber mässitud
tekke, bušlatte ja kuubesid. Käi sa oma äratusega kus see ja teine!
#000077
Reproduktor pistis üürgama. Kõmisevalt ja pidulikult,
otsekui Punase väljaku paraadil, hakkas üürgama Nõukogude Liidu hümn. Tont seda
teab, kas jälle unustati see õhtul välja lülitada. „Siin Moskva! Tere hommikust,
seltsimehed! Alustame hommikvõimlemist paigalkõnniga.“ Kurat küll, kähku välja
lülitada! Iga päev sellel maal algab paigalkõnniga.
#000078
vabaduseski nagu pohmell, ent vanglas pole vastikumat aega. Elada ei tahaks, ent
päev on ees kui needus. Ega asjata vanas arestandilaulus kõla:
#000079
Не спит тюрьма – она давно
#000080
А сердце бедное так заболит.
#000081
Как будто к сердцу пламя прикоснулось.[1]
#000082
Dissident Aleksandr Podrabineki mälestusraamatu ee...
#000086