Palun sisesta otsingufraas ja alusta otsimist
#000000
Mind vabadus on huvitanud väga.
#000025
Tagasi mõeldes tundub see, mismoodi riik tuli ja tahtmine sündis, ikka puhas ime. Seda poleks saanud juhtuda, kui nii paljudes meeltes samal ajal poleks elanud kujutlus teistmoodi maailma võimalikkusest. Kui seesama riik poleks juba olnud olemas inimeste sees. Kui poleks küllalt jätkunud neid, kes vaatamata kõigele olid tuha all tuld hõõgumas hoidnud — või neid, kes varmalt olid valmis omaenda hingeõhuga seda lõkkele puhuma.
#000026
Ainult et kuhu ka lähed, kellega elad, millega end elatad, elad ikka sellessamas riigis, mis on sus endas; nendesamade seaduste järgi, mis oled oma ettekujutust mööda loonud. Ja mitte keegi ei saa mitte kunagi võõrandada su vabadust neidsamu sisemisi seadusi järgida — või siis ümber teha. Selle vabaduse kõrval näib kõik väline isegi vähem tähtis.
#000028
Ei pea olema päikesekuningas, et tunda: riik — see olen mina. Ka pimedaimas ajas heidab teele ja võimalikele valikuile valgust ennekõike riik sinu sees; mõni­kord helkuri, mõnikord vilkurina. Kui ainult jaksaks ikka ja jälle millegi üle vihastades meeles pidada, et iga muutus algab iseendast. Näiteks elementaarne lahkus, viisakus, abivalmidus — mis võib levida pea märkamatult, võimsa ja vastupandamatu lainena nagu mood — või ka mitte.
#000029
Midagi eeldades tasub alati valmis panna ka pettumusvarustus. Aga ka kõige pöörasemale igatsusele uks ikka paokile jätta.
#000030
Riik, mis väärtustab sisemist vabadust, selle lõpmatuid loovaid väljundeid.
#000032
et kooskõlastada, maapealsesse tasakaalu viia paljude tahtmiste taevariike.
#000034
Riik, mis on valmis alati andma abi, mis vähegi on ta võimuses.
#000036
Riik, mille kestmise eest seista viimseni.
#000037
TOOMAS HAUG: Mul oli võimalus jõudumööda kaasa teha iseseisvuse taastamise liikumist, kust paljud humanitaarid siirdusid elukutseliselt poliitikasse ja sinust sai 1992. aastal Euroopa noorim peaminister. Isiklikest asjust kõnelemiseks polnud tollal õieti aega. Seepärast küsin nüüd: räägi natuke oma kasvukeskkonnast, kuidas kujunes sinu kiindumus Eesti ajaloo vastu?
#000039
MART LAAR: Esiteks pean tunnistama, kui kõrvust tõstetuna end tunnen, andes Eesti Vabariigi 100. aastapäeva puhul usutlust 1923. aastal asutatud ajakirjale „Looming”, mis on ka mulle omal ajal uusi väravaid avanud ning väljakutseid pakkunud. Küsid, kust on pärit minu huvi Eesti ajaloo vastu. Kui seda isegi teaksin. Nii kaua kui end mäletan, on see olemas olnud. Elasin Tallinnas, aga veetsin eriti väiksemana palju aega vanavanemate juures Viljandis. Vaevasin vanaisa päris ära, sundides teda üha uuesti ja uuesti Viljandi lossimägedes Villu keldrit otsima ning Linnamuuseumis sureva Lembitu kuju vaatamas käima. Ning hoidku taevas, kui vanaisa mõne osa oma ettenähtud jutust rääkimata üritas jätta, sest siis parandasin teda halastamatult. Ja ega mu ema saatus kergem polnud, tema pidi minuga lõputult mööda Tallinna vanalinna matkama ja kõiki selle muuseume külastama. Tagantjärele tajun ajaloohuvi taga kaht tegurit. Esiteks oma lapsepõlve aja olustikku, mida võiks nimetada „kadumise sümfooniaks”. Kuigi aeg enne minu sündi oli veel hullem, siis kadusid inimesed, minu ajal aga haihtusid järjepanu asjad. Seejuures lapsele olulised asjad, nagu jäätisekärud või Kohinoor-pliiatsid ning elevandiga kustutuskummid vanaisa kirjutuslaua sahtlis. Hiljem sain aru, et Tallinnas olid need asjad veelgi kiiremini kadunud. Viljandil oli vahest just oma väiksuse tõttu õnnestunud kauem säilitada „Eesti aja hõngu”.
#000040
Elu teine pool on aga kujunenud otsekui „naasmise sümfooniaks”, kus naaseb isegi selliseid asju, mille olemasolust mul aimugi polnud. Teiseks ärgitas minu ajaloohuvi otseselt nõukogude võim. See oli sedavõrd valsk ja valedest läbi imbunud, et tõi juba iseenesest kaasa kirgliku huvi teada saada, kuidas asjad tegelikult on. Suuremast peast suunasid mind ajaloo juurde aga „Kodulinna” liikumine Tallinnas ja Linnamuuseumi kodu-uurijad Karl Laanega eesotsas, siis Rudolf Põldmäe, Helmut Tarand ning loomulikult professor Sulev Vahtre, kelle isiklik eeskuju näitas mulle, kuidas jääda ausaks iseenda, Eesti ja ajaloo ees.
#000041
T. H.: Me kohtusime esimest korda ühel 1986. aasta sügisõhtul, kui ilmusid „Loomingu” toimetusse käsikirjaga, mis kandis pealkirja „Tuglas, ajalugu ja „Ado Grenzsteini lahkumine””. Just selle artikliga algas „Loomingu” veergudel tõsisem Eesti ajaloo valgete laikude likvideerimine, nagu seda tegevust tookord leebelt nimetati. Vahepeal oled sa ära teinud mitme mehe töö nii poliitikas kui ka ajaloo vallas, uurijana ja literaadina, rahvavalgustajana, pedagoogina. ESTER näitab praegu sinu nime alt 166 trükist, mille seas on ohtralt kooliõpikuid, muidugi ka hulganisti tõlkeid, kordustrükke ja sinu osalusel valminud raama­tuid. Sinu küllusesarvest tuli viimati ajalooline eesti kokaraamat. Enne seda eesti armastuslugude antoloogia. Äsja avaldasid raamatuna Eesti ajaloo omalaadse kokkuvõtte „Metsa poole”. Peaksid tundma oma rahvast küll iga kandi pealt. Kuidas on kujunenud sinu arvamus eesti rahvast, milline on sinu pilt eestlaste rahvuslikust iseloomust?
#000042
M. L.: Eestlase rahvusliku iseloomuga on palju tegeldud küll. Loomulikult on siin liikvel suur hulk käibetõdesid, olgu näiteks tuntud väljendid „eestlase parim toit on teine eestlane”, „kus kolm eestlast, seal viis arvamust” või õpetus „esimesed heidetakse, tagumised tapetakse, keskmised koju tulevad”, mida väikeste variatsioonidega kasutab enda kohta enamik maailma rahvaid. Eestlase loomu kohta ei saa me nende järgi just palju teada. Paremaid tulemusi võib anda eestlastele kui rahvusele iseloomulike omaduste otsimine. Jätan siingi kliimast ja geograafilisest laiusest tingitud nähtused kõrvale ning keskendun kas või eestlaste permanentsele ebakindlusele maailma, teiste ja iseenda suhtes. Sest kõik tunduvad kuidagi ebatäiuslikena. Ja see maailma ja iseenda ebatäiuslikuks pidamine ajab eestlase ikka täiega vihale, teeb nõudlikuks ja vaata et kurjaks.
#000043
Eestlane on alati millegi pärast mures ning veendunud, et kohe-kohe algab katastroof. Kui midagi on hästi, siis peame tingimata üritama seda veel paremaks teha, ning kui see paremaks tegemise käigus vussi läheb, nendime elutargalt, et seda me ju ütlesime. Eestlased ei oska elust rõõmu tunda ega end lõdvaks lasta, neil oleks nagu kogu aeg pind tagumikus. Seegi võib aga omane olla mitmele teiselegi keeruka ajalooga rahvale, kelle kõiki nelja aastaaega saab ühtviisi iseloomustada sõnadega „kehv suusailm”. Tulemuslikum võib olla selle otsimine, mis on meie rahva eripära, mis meid teistest eristab. Siin jääb kohe silma eestlaste iroonia, ka eneseiroonia. See võib aga avalduda ka tugeva nõudlikkuse ja rahulolematusena, mis kipub meid ajuti muutma kurjaks ja pahuraks. Tundub, nagu valutaks meil pidevalt kõht, mis ei lase ei endast ega teistest rahuldust tunda. Kokkuvõttes võib aga tõdeda, et eestlase olemus pole ei halvem ega parem teiste omast, me ei saa end teistest halvemaks ega paremaks pidada. Üks asi ehk siiski on. Nimelt oleme tugevalt metsa poole. Tegelikult ei tohiks meid ju üldse olemas olla. Oleme otsekui Lõuna-Ameerika liblikaliik, kel on nii laiad tiivad, et ta ei tohiks suuta lennata. Ainult et liblikas seda ei tea. Ja ta lendab. Ka eestlased on saanud hakkama asjadega, mis pole võimalikud. Eesti iseseisvus ja selle taastamine on üks näide. Selle võisid ette võtta vaid inimesed, kel olemasoleva tegelikkusega ikka väga hägusad kokkupuuted. Ühesõnaga, nad pidid olema ikka täiega metsa poole.
#000044
M. L.: Ei julge nüüdses poliitkorrektses ajas isegi mõelda kõigele sellele, mida mu silmad on pidanud nägema. Need olid päevad, mis enam kunagi ei kordu. Nii nagu 1920. aastate kombekas ja viisakas Eesti riigis oli imelik meenutada, kuidas 1918. aastal sai alustatud. Loovat metsikut boheemlust oli ka siis palju.
#000046
T. H.: Nüüd oleme tihti teises äärmuses. Näiteks tänapäeva ajaloolaste puhul jääb vahel mulje, et teaduslikkuse taotlemine on vaigistanud igasugused tunded. Sellega võrreldes oled sina tundeline, isegi romantiline ajaloolane. Sinu käsitlusobjektiks on isamaaliselt motiveeritud eestlaste tegutsemine läbi ajaloo. Lähtud arusaamast, et ajalugu ei kujunda mitte tagantjärele abstraheeritud protsessid, vaid elavad inimesed. Sinu monograafia „Äratajad” on siin parim näide. Sa oled minu arust selle XIX sajandist alguse saanud aatelise koolkonna liige, kes tahab midagi oma rahvale „anda” — olgu eepose või ajaloo või mõne ajaloosündmuse või -tegelase, ajaloost lähtuvat jõudu või julgustust, läbiproovitud veendumusi. Uuem ajalooteadus ja -ideoloogia tegeleb mõnikord otse vastupidisega — kuidas ajalugu „tagasi võtta” ja professionaalide mängumaale valjastada. Mis on sinu meelest ajaloouurimise sügavamad eesmärgid?
#000047
M. L.: Ei tea, kas ajaloo uurimisel peabki mingeid kindlaid eesmärke olema peale selle, et antakse minevikust nii õige pilt, kui suudetakse — subjektiivne on see niikuinii, isegi kui subjektiivsust või vahel koguni suunatust üritatakse teadusliku aparaadi või mingi ajaloo dekonstrueerimise taha peita. Pealegi olen avastanud, et tihti teavad raamatud ise, miks nad tahavad ilmale tulla. Heal juhul saab autor sellest kirjutamise ajal aru. Viimasel ajal tahavad minu raamatud näiteks jäädvustada ajalukku sealt kadunud või kaduma kippuvaid nimesid.
#000048
Eks ma olen siin tugevalt mõjutatud Villem Reimanist, tema veendumusest, et mitte olud ei tee inimesi, vaid inimesed kujundavad olusid. Ajaloo mõistmiseks on püüe mõista inimesi, kes seal tegutsesid, möödapääsmatu. Ilmselt on see tunne tugevnenud ajaloolise pärimuse kogumisega, mis näitas, et toimunu võib olla oluliselt värvikam, kui kõikvõimalikes annaalides kirjeldatakse. Oma panuse andis siin ka tegutsemine poliitikas, kus sai lõplikult selgeks, et ühe või teise asja toimumisel võivad olla sootuks teised põhjused, kui ametlikult räägitakse, ning mismoodi võib maailma mõjutada see, kuidas keegi kellegagi läbi saab.
#000049
T. H.: Olen lugenud mõnda su ajalooraamatut nagu põnevat romaani. Need on teinud õige lähedaseks inimestega, kes pärast sõda metsas vastupanu osutasid või enne seda Sinimägedes traagilisel kombel Teist Vabadussõda pidasid. Milliseid eesti ajaloolisi romaane sa ise jälle kätte võtaksid? Kellest või millest olulisest on meil ajalooline romaan puudu?
#000050
M. L.: Lihtsam oleks ütelda, millest meil ajaloolised romaanid olemas on. Väga palju on puudu. Osalt tuleneb see kokkuleppe puudumisest, mis asi see ajalooline romaan üldse on. Kas ainult see, mis räägib mitusada aastat tagasi aset leidnud sündmustest, või piisab ka viiekümnest aastast? Miks „Kolme katku vahel” on ajalooline romaan, „Mesmeri ring” aga mitte? Miks August Mälgu „Surnud majad” on ajalooline romaan, August Gailiti „Isade maa” aga mitte? Ja miks me peame üldse ajaloolisest romaanist rääkima, vahel võib lühivorm piisavalt ütelda, nagu Krossi „Pöördtoolitund”. Ajaloost ei pea ju üksnes romaane kirjutama, Mats Traat on selle kohta hea näide. Ikka ja jälle võtan aga kätte Karl August Hindrey raamatud. Neis pole küll nii palju ajaloolisi detaile, see-eest üritab ta oma tegelaste hinge tungida, et ajastu ilu ja võlu edasi anda.
#000051
T. H.: Väikeste rahvuskultuuride harimine muutub ilmselt üha ennastsalgavamaks tegevuseks, sest tehnoloogia areng läänes sarnastab jõuliselt elustiile, nõrgestab inimeste seostust kohaga, oma ajalooga, pakub asemele uusi massikultuurilisi identiteete. Kuidas Eesti peaks ennast selles olukorras orienteerima?
#000052
M. L.: Ajalugu on meid juba ära orienteerinud, nii et siin oma saatusest pääsu pole — kuulume õhtumaa kultuuriruumi. Teisalt on karta, et teistsuguste valikute tegemise korral meid mitme sugulasrahvaga sarnaselt enam alles poleks. Just suutmatus meid lahti haakida õhtumaa kultuuriruumist oli peamine põhjus, miks me nõukogude sulatuskatlast suhteliselt tervena pääsesime. Ainult et Euroopasse tagasi pöördudes oleme avastanud, et Euroopa pole enam täpselt selline, nagu ta meist teisele poole raudset eesriiet maha jäi. Ta on vahepeal lihtsalt arenenud. Mõned muutused võivad meile ka ehmatavad tunduda, kuid ilmselt oleksid ka raudse eesriide taha jäänud riigid samad muutused läbi teinud, kui nad oleksid saanud arengut loomulikul teel jätkata. Ühiskondade konkurentsivõimet vaadates on suuremal sallivusel ja avatusel oma põhjendus. Võimalik, et mõnel alal näeme meie läänes omaks võetud hoiakute selliseid tagajärgi, millest vastava poliitika algatajatel aimugi ei saanud olla.
#000053
Nii võib olla natuke ka massikultuuriga: mida rohkem massikultuuri, seda tugevam tundub ka tung individuaalsuse järele. See peaks väiksematele kultuuridele looma püsimiseks head eeldused — loomulikult ainult siis, kui ise ollakse piisavalt põikpäised, et oma rida rahulikult ja kindlalt ajada. Ning kindlasti mitte sulguda. Sest need kultuurid, mis hirmust või muudel põhjustel sulguvad, kipuvad kaduma.
#000054
T. H.: Euroopas annavad endast märku poliitikud, kes unistavad „Euroopa Ühendriikidest”. Ka see on ilmselt läänes toimuv areng. Aga mis siis, kui see ongi Euroopa Liidu taolise ühenduse sisemine loogika: muutuda üha tsentraliseeritumaks, ebademokraatlikumaks ja lõpuks mingit tüüpi (leebeks?) impeeriumiks?
#000055
M. L.: Hetkel kipub Euroopa liikuma pigem vastupidises suunas, kui vaadata Brexitit ning Katalooniat. Eks see võib mõne eurokraadi peas sünnitada igasuguseid mõttekonstruktsioone, sest kellele ei meeldiks omada samasugust võimu, kui on Ameerika Ühendriikide vastaval riigiteenistujal. See unistus siiski ei teostu. Ja seda vähemalt kolmel põhjusel. Esiteks pole selleks tänapäeva Euroopas ei eeldusi ega võimalusi. Kas keegi kujutab ette, kuidas sel teemal referendumeid hakataks korraldama? Teiseks pole selle jaoks ka vajadust, sest oleks illusioon uskuda, et mingit sorti ühisriik muudaks meid tulevikku vaatavaks ja konkurentsivõimelisemaks. Ja kolmandaks pole sel mingit mõtet, sest Euroopa eripära ning tugevus seisnebki just selles, et ta on rahvusriikide mosaiik. Just sellisena on ta särav ja värvikas. Kuidas see kaadervärk tõhusamalt toimima saada, on sootuks teine küsimus. Loomulikult võib sellegi kohta esitada eestlase lemmikküsimuse „aga mis siis, kui...”. Oleks me seda oma riigi loomisel või taastamisele asudes küsinud, oleks need sammud ilmselt astumata jäetud. Ei maksa võdiseda ega pidevalt midagi karta, et mine tea, järsku juhtub.
#000056
M. L.: Ega me nüüd Pätsi küsimuses nii erinevatel seisukohtadel pole, oleme isegi sel teemal koos artikli kirjutanud. Minuga on üldse nii, et kui kuulen Pätsi sõimatavat, tunnen vajadust tema kaitseks välja astuda, kui teda kuskil ülistatakse, tunnen tungi teda kritiseerida. Olukorra teeb veel keerulisemaks see, et suure osa Eesti rahva jaoks on Pätsi traagika ning kannatused Siberis saanud otsekui Eesti Kolgata-tee sümboliks. Mida rohkem punased teda manasid ja põhjasid, seda omasemaks Päts meile muutus. Peagi selgus ka, et ainuüksi Pätsi nimi võis punased täiesti endast välja ajada — järelikult pidi Päts ikka hea mees olema.
#000058
Vahel tundub meie enesepiitsutamine minevat nii kaugele, et unustatakse ära: iseseisvuse kaotuse taga pole ju mitte meie riigijuhtide (võimalikud) möödalaskmised, vaid Stalini-Hitleri tahe. Eestis kiputakse üldse ajaloolisi suurkujusid rohkem hukka mõistma kui mõistma. Üritamata Pätsi mõista, on teda lihtne hukka mõista. Vaidlused Toompeale Pätsi mälestussamba püstitamise üle on ilmselt seotud ka sellega, et teistele Eesti riikluse loomises olulist osa etendanud isikutele mälestusmärkide püstitamist Tallinnas pole sel viisil tõstatatud. Mina isiklikult kipuksin ühinema president Pätsi pojapoja Matti seisu­kohaga, et kui tema vanaisale Tallinnas tahetakse mälestusmärki püstitada, siis võiks selle panna kuskile praeguse Eesti Panga hoone juurde, kus 24. veebruaril 1918 asus tegevusse Eesti Vabariik.
#000059
M. L.: Eks nii tundub teatud kindlate ajavahemike järel igale haritlaste põlvkonnale, ainult äravajumise tunnused võivad olla erinevad. Huvitaval kombel on kartus eesti keele tuleviku pärast otsekui seotud hirmuga Euroopa Liidu ees, mis tegelikult moodustab aga tugevaima kaitsevalli eesti keelele. Eesti keel on ajakohane ning igati elus, uusi sõnu ja mõisteid lisandub nii mis mühiseb, meie keel lööb läbi ka digimaailmas. Teisalt, vaadates Tartu ülikoolis toimuvat, kus isegi Eesti mõtteloo professoriks kandideerimisel nõutakse ingliskeelset loengut, kipun sedalaadi hirmudest aru saama. Selliseid nõudmisi ei esita aga mitte keegi väljastpoolt, need oleme endale ise esitanud. Kui midagi karta, siis omaenda „tarkust”, tahtmist olla nagu kõik teised. Suurimad lollused tehakse ikka ise, soovist keegi teine olla.
#000063
Samas saan ma ka aru, miks tahetakse, et Eesti võimalikult rahvusvaheline ehk õigemini öeldes avatud oleks. Sest sulgumine viib lihtsalt tardumiseni. Oleme olnud edukad, kui oleme olnud julged ega ole igast uuest asjast hävingut ning kadu kartnud. Saksapärane koorilaul võib arhailise regilauluga võrreldes võõras värk olla, kuid eestlastel aitas see rahvusena jalule tõusta ning püsima jääda. Mõnd tänapäeva kampaaniat vaadates meenub aga vägisi papa Jannseni aegne sõda raudtee vastu, sest see pidi lehmad ahtraks jätma ja kogu senise elukorralduse hävitama.
#000064
Nii ongi lahendus tasakaalu otsimises kahe seisukoha — avatuse ja suletuse vahel. Need on rahvusluses heidelnud selle algusaegadest saadik ning jäävadki ilmselt heitlema. Just see annab rahvuslusele tõelise dünaamika ja elujõu. Seejuures ei maksa oponente reeturiteks, kaabakateks või jahupeadeks pidada. Mis aga peamine — karta ei maksa. Sest hirm võtab liikmetest jõu ning tarretab paigale. Kui millegi ees hirmu tunda, siis tõesti ainult hirmu enda ees.
#000065
M. L.: Eestluse mõtestamine pole kunagi olnud ei lihtne ega selge. Seda enam, et tuntumateks eestluse mõtestajateks on peetud luuletajaid. Samas on eestlus toiminud enamasti praktilise tegevuse kaudu, mis pole teoretiseerimisele eriti aega jätnud. Olgu näiteks kas või Jaan Tõnisson. Tema poeg Ilmar aga on olnud väheseid rahvusluse uurijaid Eestis. Kui aga pikemalt seletamata konkreetseks minna, siis minevikust Jakob Hurt ja Villem Reiman, uuematest Johannes Aavik ning nüüdisaegsetest mõtlejatest Valdur Mikita, aga ka Andrus Kivirähk ja Mihkel Mutt. Minu jaoks on siin üheks tunnuseks see, et nende mõtteid on raske, kui mitte võimatu võõrkeelde tõlkida. Olen isegi kogenud, milline kaos on võimalik Euroopa institutsioonides tekitada, kasutades Europarlamendi kõnetoolis väljendit „rehepappi teha”.
#000067
M. L.: Selgelt räägib, nii nagu Villem Reimangi. Kuigi nende rahvuslus kasvab välja religioossest olemusest, pole nad endast jätnud usulisi tekste, Hurda jutluseraamat ning Reimani trükis ilmunud jutlused välja arvatud. Ainuüksi Hurda üleskutsed oma keelele truuks jäämise vajadusest võivad vägagi mõtlemapanevad olla tänastele „enese ümberlõikajatele”. Või loetagu kas või Reimani kirjutisi sellest, kuidas Eesti rahvas on eitamises suureks saanud.
#000069
Ja mu rõõm on, et see on suurel määral toimunud — Eestis on üles kasvanud ja ellu astumas vabaduses sirgunud põlvkond. Kindlasti on ta teistsugune kui meie omal ajal. Ning Jumal tänatud! Muidu puuduks Eestil ju vajalik dünaamika. Neile on loomulik paljugi, mis meile mitte. Nad on oluliselt avatumad, sest maailm nende ümber on järjest avatum. Rahvusluski on neile midagi loomulikku, mis ei vaja demonstreerimist. Selle põlvkonna avalikkusele nähtavaim ettevõtmine oli spontaanne tantsupidu läinud aastal Vabaduse väljakul. Seda ei korraldatud kellegi või millegi vastu, vaid millegi poolt, vabaduse poolt. See oli just selline iseorganiseeruv Eesti, millest olen unistanud. Mulle oli see parim sissejuhatus Eesti Vabariigi 100. sünnipäeva aastasse.
#000072
M. L.: Ega ikka ei ole saabunud küll! Integreerumine ehk uudissõnana lõimumine võib meile ju kasulik olla, kuid ei tohi omaette eesmärgiks kujuneda, sest siis on kerge tekkima küsimus kuhu ja miks. Loomulikult on riigijuhtidel tihti kergem oma joru mitte ajada ning teha nagu kõik teised, aga miks peaks neil nii kerge olema? Peaksime olema väärikalt nõudlikud mitte ainult oma kaasmaalaste ning iseenda, vaid ka riigi vastu, et see järgiks oma põhiseaduses kirja pandud väärtusi, näiteks eesti keele ja kultuuri väärtustamist. Või kui seda ei suudeta või ei taheta, siis käitutaks vähemalt ausalt ja võetaks kõneks põhiseaduse muutmine, et minusugused „metsa poole” inimesed saaksid sellele vastu vaielda.
#000074
T. H.: Millel püsib meie lootus?
#000075
M. L.: Eks ikka meie senisel teel. Olles sellistest jamadest läbi käinud ning ikka alles jäänud, võib küsimus, kas meil on lootust, tunduda isegi kohatu. Samas tuleb seda endalt üha uuesti ja uuesti küsida. Jättes emotsionaalsed aspektid hetkeks kõrvale ning jäädes külmalt objektiivsete tegurite juurde, tuleb tõdeda, et meil on alanud aastasajaks olemas selged konkurentsieelised. Esiteks oleme ühiskonnas, mis tulemas on, otsapidi juba sees, teisalt on meil säilinud midagi, mis Lääne-Euroopast on kadumas — ürgloodust, soid ja metsi. Kõige selgemalt püsibki meie lootus sellel, et Eesti on jätkuvalt metsa poole, mida iganes keegi selle all mõistab. Ma ei hakkagi siin rääkima looduse väest, vabast ruumist ja metsa müstikast, küll aga sellest, et julgeme üha ette võtta asju, mida võimalikuks ei peeta.
#000076
kuid saame ükskord kellelegi lõunaks.
#000079
kuni meile hakkab aja hammas.
#000081
aeg on mööduv, aga kindel pide.
#000083
ma usaldan ja haaran pidemest.
#000084
me jookseme ta eest ja kätte õue,
#000087
kuni meis veel tuikab elujõud.
#000088
ja kui kord tuleb minetada seegi,
#000089
siis me ei sõida tasa üle silla,
#000090
kindel see, et ära me ei pleegi:
#000092
võib juhtuda, et heidan kord su rüppe
#000094
meie pärisorjus on päris —
#000100
ta on meil raamatuis, suudes ja päis.
#000101
kes ta kord juba sündides päris,
#000102
sõnas ja lihas ta köit mööda käis.
#000103
küllap selline saatus, kui tabab,
#000104
ühele rahvale õnne ei too —
#000105
aga meis maa pole tasa.
#000108
meile meeldib me tasane maa
#000114
Lehte Hainsalu Emajõe sinine veri 2
#000119
Elo Lindsalu „Alati ja iga päev mina loodud olen Toonela jõgedest üleastumiseks...”
#000127
Veiko Märka Inventuur literatuurses hulgilaos
#000133
Jaak Jõerüüdi värskeim teos toob novellide ja lühiromaani kaudu lugejani nii tänapäeva ühiskonna probleemid ja suundumused kui ka emotsionaalsed kaevud inimeste sees. Mitmepalgeline raamat kõnetab enim vahest neid lugejaid, keda huvitab see, mis jääb meie ütlemiste, käitumise ja pilkude taha — lühidalt see, mis toimub iga indiviidi ja niisiis ka laiemalt inimese tunde- ja vaimumaailmas.
#000136
Nagu romaanis „Muutlik” ja novellis „Teateid surmast”, on siinsetelegi novellidele ja lühiromaanile iseloomulik mäng fiktsionaalse tekstisisese aegruumiga. „(Elu-)tunnetus, mida „Muutlik” ja „Teateid surmast” edasi annavad, on paratamatult seotud ajakihtide segipaiskamisega,” viitab Jõerüüdi ühele võttele oma bakalaureusetöös Marje Paddar[1].
#000137
Narratiivi kulg on samuti seotud eelkõige kulgemisega ajas, esimeses novellis võetakse luubi alla üks hetk kohvikus ja järjepanu kirjeldatakse ühel ajal toimuvaid mõtteprotsesse eri indiviidide teadvuses. Sel moel luuakse mulje venitatud aegruumist, hetkest, mis laieneb lugeja peas tunnipikkuseks stseeniks. Esimene novell on õnnestunud ja irooniamaiguga sissevaade üdini tänapäevaste inimeste argipäeva, pinevust loobki siin eelkõige mõtete kirjeldamise ja igapäevaolustiku vahekord. Stseen kohvikus on sõna otseses mõttes lihtne, rutiinne, argipäevane, sellele sekundeerivad kohati lihtsad ja pinnapealsed, kohati veidrad ja olulisemaid küsimusi kätkevad mõtted. Ka stiililiselt on niisugune tegelaste avamine ja sisemaailmade üksteise otsa kuhjamine huvitav võte: see loob otsekui kangast, mis lubab igal osalisel esile kerkida vaid korraks — massistseenis, mis valmistab ette novelli ootamatut ja praeguses kontekstis väga mõtlemapanevat ja mõjusat lõpplahendust. Sündmuste ajaline lineaarsus on kõrvu ajas laiali pillutatud sündmuste ja olukordadega — jutustajahääl kujundab just nagu erinevatest, üksteise kohale asetuvatest ajakihtidest ja sündmustest mosaiiki.
#000138
Ühe miinusena torkab teose puhul silma fragmentaarsus: novellid moodustavad igaüks eraldi mikrokosmose ja nende seos lühiromaaniga jääb selgusetuks. Nõnda tundub, et ühtede kaante vahele on saanud nii tonaalsuselt, hoiakult kui ka teema- ja stiilivalikult erinevad tekstid. Seetõttu ei jää teosest muljet kui tervikust, olgugi et iga tekst omaette kannab igati terviku- ja lõpetatusetunnet. Ehk oleks võinud novellid ja lühiromaani avaldada eraldi raamatutena.
#000139
Teoses leidub hulk intertekstuaalseid vihjeid, millest kõige otsesem ja omapärasem on novellis „Lõputu sõlm ehk geomeetria õppetund”, kus viidatakse Jorge Luis Borgese sel aastal eesti keelde tõlgitud jutukogumiku ühele loole. Jõerüüti ja Borgest ühendab jutustusesisese aja ja ruumiga manipuleerimine ning kohatine sürrealismielement, ehkki Jõerüüdil on see kõik tugevalt juurdunud olustikulises ja pragmaatilises, maagilisse realismi kandumata. Intertekstuaalsus, mis on olulise elemendina tõusnud esile ka Jõerüüdi varasemates proosateostes, eriti romaanis „Muutlik”, demonstreerib ühtaegu nii autori lugemust ja isiklikke kirjanduslikke mõjusid kui viitab ka sellele, et teosed ei ilmu tühjale kohale. Jõerüüt avab intertekstuaalsuse ja tsiteerimise kaudu pika ajalooga kirjandus­traditsiooni, viidates nähta­vasti sellele, et tema endagi teosed on paratamatult mõjutatud teistest auto­ritest, nende stiilist ja kirjanduslikest paradigmadest.
#000140
Jõerüüti on iseloomustatud ka kui modernistlikku kirjanikku. Mõned olulisemad tunnused, mida Jõerüüt kasutab ja mis Tiit Hennoste sõnutsi modernistlikku proosat iseloomustavad, on järgmised: subjektiivne ajavool, teadvuse voolu kasutamine, tegelase siseilma süüvimine, muutunud maailma vaatlemine, inimese tunnetus- ja tajuprotsesside esiletõus, tehnoloogia.[2] Need elemendid on ühel või teisel moel olemas ka selles teoses, enim tõusevad esile aga subjektiivne ajavool, tegelase siseilma süvenemine ning tunnetus- ja tajuprotsesside uurimine-kirjeldamine. Nõnda võibki öelda, et Jõerüüdi uurimisobjektiks on siin inimene. Inimene kui selline — indiviid, kelle aja- ja tajukogemuses avaldub tema rikas ja alati muutuv siseilm.
#000141
Kui otsida raamatut iseloomustavat märksõna, võiks see olla „küsimus” või „mõte”. Inimese võime ja kalduvus pidevalt küsida, otsida, ilma eluajal kohale jõudmata, näib olevat miskit, mida autor luubi all vaatleb. Teisalt huvitavad teda mõtteprotsessid: mitte üksnes see, mida, vaid ka kuidas mõeldakse. Kuidas sünnib taipamine, tundmuse või seisundi verbaalne sedastus, olgu siis sisekõnes või kahe inimese kohtumisel? Mis ja kuidas inimeses millegi tagajärjel teiseneb või paika loksub? Just mõtlemisvõime, abstraktsed seosed ja arutlus, iseloomustab Jõerüüdi proosategelasi. Peale selle helgib tekstis aeg-ajalt mingi müstilisuse, millegi vaimse ja hingelise kohalolu, mis väljenduse saanuna viitab inimese ja tema lõplikkuse olemusele. „Taevas jäi oma kohale, hõbedane põder samuti, sigareti süütamise lõhn oli sõõrmetes alles, aga noorem mees ja vanem mees olid sellest hetkest peale teised, olid muutunud, olid jäädavalt seotud saladusega, mis teiste inimeste eest jäigi varjatuks. Saladusega, milles peitusid kaks pealtnäha mitte kokku kuuluvat asja — eesti meeste omavaheline katkematu salaside, mis ei sõltu riigikorra vaheldumistest, ja surmaingli hetkeline tiivalöök isa ja poja vahel, kusagil kõrgustes.” (Lk 77.)
#000142
Jõerüüdi proosateoste seas tõuseb „Elu lehekülgi lehitsetakse kiiresti” esile oma poeetilisusega, mis kujundikasutuse ja mõtliku stiili poolest läheneb kohati juba lüürilisemale, luules tavapärasemale stiilile. Teose viimases ja mahukaimas osas, lühiromaanis, kaugenetakse argisest veel enam ning tulemuseks on sisemaailmade kahekõne ja inimloomuse emotsionaalne lahkamine. Siin on põhirõhk sellel, miks ja kuidas inimene või tegelaskuju tunneb — nii oma­enese hinge kui ka talle olulisi ja lähedasi inimsuhteid. Romaanist leiab ohtrasti tabavaid ja mõtteerke sedastusi inimloomuse, meie ajalikkuse ja olemasolu vaevade kohta. Näiteks: „Sest et iga inimese lugu eraldi kordab kogu maailma lugu” (lk 227), või teisal: „Mul on tunne, nagu elaks nüüd juba mitmendat elu.” (Lk 193.)
#000143
Lühiromaanis „Elu lehekülgi lehitsetakse kiiresti” on narratiiv edasi antud kahe peategelase tundeilmu avava kirjavahetusena, sellele on omakorda tunnistajaks-lugejaks romaani minajutustaja. Kiri saab siin, eriti pealkirjale mõeldes, inimese teekonna sümboliks. Nõnda nagu loetakse kirju, avaneb lugeja ees kahe inimese hingemaastik ja isiksus. Need kirjad on emotsionaalsed, kujutavad sedasorti lähedust, mis on nii tugev ja enesestmõistetav, et sellest ei pea kirjades eraldi rääkimagi. Ka mingit leppimist ja täiskasvanulikku tasakaalukust on neis kirjades. Kasutades kirjamotiivi, on autor saanud jätta nii mõnegi süžees olulise sündmuse välja kirjutamata: need on kirjades vaikimisi kohal, tavaliselt meenutustena, vihjetena minevikule, kuid nendest juttu ei tehta. Nõnda kujuneb kerge saladuse, kahe inimhinge vahel jagatud vaikimise oreool.
#000144
Olemuselt ongi lühiromaan vihjeid täis epistolaarne armastuslugu, mille keskseks teemaks on elutee, saatus, kohtumised, mõistmised. Nii on see justkui konkreetsete inimeste arengu lugu, tänu millele joonistub välja inimese olemus ja meie põhilised soovid. „Mida kaugemale inimene oma teel läheb, seda „keerulisemaks” ja „arusaamatumaks” ta muutub ja seda rohkem ta paradoksaalselt teatud toetust ja mõistmist vajab.[—] Aga siis kunagi jõuab inimene ühte punkti, kus ta „keerulisus” uuesti lihtsuseks muutub, ja siis tekib suur südamerahu, siis ta teab, mis ta tahab.” (Lk 183.) Just sellesama südamerahu poole romaani tegelased liiguvadki. Armastus on siin seejuures huvitavalt implitsiitne, seda ei avaldata otse, kuid see hõljub tegelaste kirjades nagu vaim — kinnitus kahe inimese koos kasvamisest ja seda eelkõige hingelises plaanis.
#000145
Omaette teemaks on lühiromaanis „teos teoses” motiiv: kirjavahetuses on pidevalt juttu ühe tegelase kirjutatud näidendist, mis kannab endas üldinimlikku elutunnetust ja kunsti loomise põhimõtteid, koondades nii rõõmu kui nukruse, nii rahu kui viha, teine leiab sellest aga tuge omaenda olemise mõtestamiseks ja sisemise rahu leidmiseks. Säärast võtet võib näha kui mitmetasandilise aegruumi loojat, mispuhul üks süžeeliin on raamiks ja tegevus toimub minevikus, ajal, mis saab nii raamjutustuse tegelasele kui ka teose lugejale nähtavaks kirjade kaudu.
#000146
Stiililiselt ja keelekasutuse poolest torkab kogu teoses silma joon, mis ilmnes ka „Muutlikus”: proosalise keele vahele on justkui argipäeva ülendamiseks ja igavikulis-eksistentsiaalse mõõtme väljatoomiseks või allajoonimiseks pikitud poeetilisi keelendeid. Näiteks on sedalaadi poeetilised fraasid tihti seoses atmosfäärikirjelduse või võrdlustega: „Tahtsin veel ütelda, et argipäev on nagu pilves taevas, millest ime läbi kumab, ja taeva olemus pole pilved, vaid ime. Valgus.” (Lk 200.) Neile lisanduvad tasased, ent huvitavad „mõttepausid” — üksikud inimese olemasolu ja aja- või igavikutunnetust kätkevad fraasid, mis meenutavad seda hetke, mil inimene oma sisekõnes mingi mõtte sõnastab ja taipamisele jõuab. Säärane väljenduslaad loob tekstis filosoofilist meeleolu. Jõerüüdi trumbiks on endiselt vaheda ja otsekohe­se, isegi kainelt ratsionaalse väljenduslaadi kombineerimine inimest igavesti painavate eksistentsialistlike mõtiskluste ja tundelisemate tõdemustega.
#000147
Teose kui terviku erilisus tuleneb vahest novellide teravusest, mis on seatud suhtesse lühiromaani romantilise ja eksistentsialistliku otsingu tooniga. Olemuse otsing ja eksistentsialistlik toon on miski, mis iseloomustab nii Jõerüüdi värsket teost kui ka varasemaid, sealhulgas romaani „Muutlik” ja samuti paljusid luuletusi. Jaak Jõerüüdi looming paneb mõtisklema aja, ruumi ja inimeseks olemise eri külgede üle ning eran­diks pole ka siinne teos. Teos, mille leheküljed avavad inimese olemust aeglaselt, ent seda mõtlemapanevamalt.
#000148
Ajakirjanikuna kirjutas Nasta Pino peamiselt põllumajandusest ja maaelust, tema sulest on ilmunud hulk publitsistikaraamatuid. Esikromaan „Igal õhtul Solenzaras” (1985) märgiti ära romaanivõistlusel. Samas žanris järgnesid „Ja andke meile andeks meie võlad” (1994), „Vaikne on” (2000), mis pälvis Eduard Vilde nimelise kirjandusauhin­na, „Minu kallis halb inimene” (2011), „Trepikoda” (2014), jutukogud „Kopliperasoos on rahapada” (1989), „Suvekurbus” (2003), „Siinsamas” (2005) ning mälestusteraamatud „Seal, kus rukkiväli” (2011) ja „Minu aeg ja selle lugu” (2015).
#000152
Võib-olla me alles hakkame tema tasaseid ja tõhusaid sõnu üles leidma.
#000155
Kuigi rahvustest ja rahvuslusest on üldisemalt kombeks rääkida alates XVIII sajandist, võib palju varasemast ajaloost leida kirglikku kiindumust oma maasse, keelde ja kommetesse, kohamälu kallikspidamist. Näiteks oli sellest kantud Briti saarte teiste rahvaste vastupanu inglaste invasioonile ja domineerimisele. See ei ole mineviku romantiline rekonstruktsioon, vaid selle kohta võib lugeda juba XIII sajandi kirjalikest allikatest. (Seda võiks pidada nativismiks, kui see mõiste ei kõlaks veelgi anakronistlikumalt kui rahvuslus.) On igati loogiline, et mingil kujul esines seda tunnet ka eesti hõimude vastuhakus ristisõdijatele. Kroonikad ja muud ürikud ei saagi sellest kõnelda, sest erinevalt keltidest, kes olid kirja­oskajad, kirjutati siinmail ajaraamatuid üksnes vallutajate vaatepunktist. On igati loomulik oletada, et see lõim ei kadunud maarahva teadvusest ka järgneva poole aastatuhande vältel kunagi päriselt. See on esimene eeldus.
#000156
Kristjan Jaak Petersoni erandlikkus ei seisne üksnes selles, et ta oli toonaste eestlaste enamikust kõvasti ees, vaid asjaolus, et ta jättis endast jälje. Kaasmaalasi, kes olid võimelised maailma tajuma nii nagu tema, leidus tõenäoselt veelgi. Me ei saa seda muidugi kunagi teada, aga alati on rohkem neid, kes märkavad ja mõistavad, kui neid, kes suudavad seda mõisteliselt reflekteerida, rääkimata juba artikuleeritud väljendusest luules, proosas või mõnes muus kirjutusviisis. See on teine eeldus.
#000157
Meile on väidetud, et Kreutzwald ei uskunud eesti kultuuri jätkusuutlikkusse, ning mõni teinegi vanema põlve tegelane olevat suhtunud skeptiliselt eesti rahva vastavatesse väljavaadetesse. Eesti kultuuri edendamine olnuvat neile pedagoogilis-instrumentaalse sihiga, seega mitte väga erinev valgustuspastorite rahvaharidustööst (st luua kuulekat ja toimetulevat alamrahvast). Üldse olevat Kreutzwaldi suhtumine oma tegevusse olnud absurdimaiguline. Sellele viitavad tõepoolest mõned kohad ta kirjades. Siiski tuleks viimastesse suhtuda ettevaatusega. Ehk ei peaks me neid puhta kullana, üksüheselt võtma. Iga teksti tuleb käsitleda kontekstis — niihästi ajaloolises kui ka isikupsühholoogilises mõttes.
#000158
Eelnev puudutas isikupsühholoogiat. Midagi soovida võib loomulikult iga tubli inimene, isegi kui ta on laiema konteksti suhtes võhik. See on n-ö soov või igatsus üleüldse. Teisiti on lugu siis, kui on õpitud tundma reaalseid asjaolusid: ajalugu, geograafiat, poliitikat jne. Peterson, Faehlmann ja Kreutzwald olid esimesi meile teada eestlasi, kel mõnevõrra avaram ettekujutus maailmast.
#000164
Vaadelgemgi nüüd laiemat tausta. Kujutlegem, milline võis olla Kreutzwaldi üldisem maailmapilt, mille najal see oli kujunenud, mida ta üldse luges jne. Selge, et Võru, kus ta elas, oli omakorda perifeeria perifeeria, kuhu info maailmast (näiteks Lääne-Euroopa ajalehtede kaudu) jõudis lünklikult ja kuudepikkuse hilinemisega. Ent jõudis natuke ometi. Sama kehtib suhtluse kohta haritud inimestega, keda polnud palju, ent ikkagi leidus. Kokkuvõttes on loomulik, et Kreutzwald pidi teadma, mis tuuled maailmas (Euroopas) puhuvad ja missugu­sed on üldised suundumused.
#000165
Viimastest üks olulisemaid oli uusaja rahvusluse esilekerkimine — niihästi ideoloogiliselt (J. G. Herder, G. Mazzini) kui ka praktiliselt (karbonaaride jt salaühingud). 1848. aasta revolutsioonid jätsid Kreutzwaldi ükskõikseks. Seda võib mõista, sest need toimusid sootuks teistsuguste, suurema eneseteadvusega etnoste juures, kui seda olid eestlased. Võib arvata, et Kreutzwald pidas mässulisi murrangukatseid siinsel ääremaal täiesti kohatuks spekulatsiooniks, teise universumisse kuuluvaks. Aga see ei välista vähimatki, et temagi alalhoidlikus teadvuses ei võinud võtta kuju küsimus, mille Kristjan Jaak oli pool sajandit varem välja öelnud (mida Kreutzwald muidugi ei teadnud): „Kas siis selle maa keel?!” See oli (ja on tänini) parafraas kogu maarahva saatusele.
#000166
Pole midagi loomulikumat, kui et Kreutzwald lausa pidi mõlgutlema võimaluse üle, et see, mis juhtub mujal, võib vähemalt osaliselt juhtuda ka siin. Mil viisil ja vormis, see polegi peamine. Tähtis, et ajastutuuled soosisid usku oma rahva tulevikku.
#000167
See lootus köeb inimestes isegi praegu, kui absurdiliseks suhtumiseks rahvuslusse on rohkem põhjust, kui oli toona.
#000169
Lydia Koidula — esimene naiskirjanik, -ajakirjanik ja eesti näitekirjanduse rajaja — on märgilise tähendusega, müütiline kuju. Ta on enim läbiuuritud naislooja meie kirjandusloos, lisaks on ta andnud kirjanduslikku ainest paljudele teistele kirjanikele. Aino Kallase kirjutatud belletristliku elulooga „Tähelend” (1915, ee 1918) sai alguse Koidula isikutõlgenduse domineerimine tema loomingukäsitluse üle — nii ka Malle Salupere monograafias, mis on juba seitsmes raamatuna ilmuv Koidula-uurimus.[1] Tegu on senistest mahukama, detailirikkama ja väga faktitruu kultuuri- ja eluloolise käsitlusega Koidulast, tema perekondadest, isa Jannsenist ja rahvusliku ärkamisaja teistest võtmetegelastest. Paljude fotode, autograafide ja dokumentidega varustatud teos on ühtaegu teaduslik — lähtub historiograafilisest ja allikakriitilisest meetodist ning on korraliku allikaloendi ja isikunimede registriga — kui ka esseistlik, kirjutatud suure kaasaelamisega oma uurimisobjektile ning kohati temperamentselt polemiseerides. Malle Salupere on arvele võtnud pea kõik varasemad uurimused ning parandanud neis leiduvaid faktivigu ja ebatäpsusi, ekslikke tõlgendusi ja väärväiteid.
#000171
Autor tutvustab põhjalikult Koidula sugupuud, nii isa- kui emapoolseid esivanemaid ja lükkab ümber varasemate uurijate piinliku eksimuse, nagu oleks Koidula ema olnud sakslanna.[2] Maalides pilte Koidula lapsepõlve- ja kooliaastatest Vändras ja Pärnus, toetub autor suuresti Jannseni päevikutele ja Koidula enda mälestustele, Tartu-perioodi kirjelduses tutvustatakse ka Koidula kirju õele. Iga suurema peatüki algul on esitatud tähtsamate sündmuste kronoloogia. Erilist tähelepanu on autor pööranud Koidula lehetööle ning entusiastlikule, teisi sütitavale osalusele rahvuslike algatuste juures, tihti ühe juhtfiguurina. Ta on suutnud Koidula lugejale lähedaseks kirjutada. Tuttava tunde tekitas näiteks vanema õe roll: nooremaid kantseldades ja õpetades ning päevast päeva isaga koos ajalehte tehes elas Kirjaneitsi hoopis teist elu kui tema eakaaslased. Kahtlemata poleks ta kultuuriheerosest isa toetuse ja õpetuseta nii head haridust saanud ega saavutanud tolleaegse eesti luule tipptaset. Veelgi suurem äratundmine tabas mind Kroonlinna-perioodi pea­tüki juures, mis kirjeldab mõttekaaslaste innustavast suhtlusringist väljajäämise tagajärjel tekkinud frustratsiooni.
#000173
Võrreldes varasemate uurimustega, näiteks Madli Puhveli naisuurimusliku kallakuga biograafiaga „Lydia Koidula. Elu ja aeg” (1995, ee 2016), on käesolevas rohkem ruumi jagunud Koidula ja ta lähikondsete kirjavahetusele ja arhiivimaterjalidele. Faksiimiled ja fotod suurendavad teose autentsust ja aitavad lugejal ajastusse sisse elada. Peatükis „Lahetagused hingesugulased” antakse ülevaade neist soome kirjameestest, kellega Koidula vähem või rohkem, enamjaolt kirja teel suhtles: senaator ja ajaloolane Yrjö Sakari Yrjö-Koskinen, tulevane arheoloog Johan Reinhold Aspelin ja „Uusi Suometari” peatoimetaja, tõlkija ja õppejõud Antti Almberg-Jalava. Samm-sammult käiakse läbi tema ja Koidula intellektuaalne rendez-vous, mis kulmineerus Koidula ägeda tundepalanguga 1871. aasta Soome-reisil ning vahetult selle järel, taandudes seejärel aastaid kestnud kirjasõpruseks.
#000174
Muidugi kirjutab Malle Salupere ka Koidula loomingust. Põhjaliku ülevaate annab ta „„Eesti Postimehe” Jututoa” täitmisest ning ajalehe toimetamise argipäevast, samuti võitlusest tsensoriga, mis kõik on väga huvitav. Koidula draamaloomingu ülevaates kirjeldab ta Peterburi teatriraamatukogust leitud näidendi „Kosjaviinad” originaalkäsikirja, mis erineb trükitust. Jutuloomingu ülevaatest selgub, kui palju on Koidula proosat ilmunud Jannseni nime all. Lugeda saab ka mõnest uuest proosa- ja luuleleiust. Salupere seab kahtluse alla esitrükkidele tugineva publitseerimistava, mis ei arvesta autori viimast tahet. Koidula debüüdi aegu 1860-ndatel valitses vana kirjaviis ja esitrükkide luuletekstid on saksapära­sema keelega kui need, mille Koidula hiljem uude kirjaviisi üle kandis. Tähelepanuväärne on ka Jaan Bergmanni kui Koidula luule redigeerija rehabiliteerimine. Mis aga puudub, on oodatav isamaa- ja armastusluule analüüs. Selle asemel korrigeerib autor Koidula luule avaldamise, dateerimise, omistamise ja toimetamisega seonduvaid andmeid. Koidula luulepärandit mittetundvale lugejale võib nüüd pilt poetessist jääda puudulikuks, sest tema luuletajasuuruses ei saa lugeja samm-sammult ise veenduda. Üllatav, et Koidula luulest ei olegi meil tänapäevast ülevaatlikku käsitlust — Aarne Vinkeli järelsõnale Koidula teoste I köites „Luuletused” (1957) ning Aino Undla-Põldmäe analüüsile „Eesti kirjanduse ajaloo” II köites (1966) ja Koidula luule valikkogu saatesõnas (1987, teine trükk 1993) pole uusi tõlgendusi lisandunud. Ehk vääriks Koidula tõesti juba uut teoste kogu või vähemasti valikkogu luuleparemikust, mille järelsõnana võiks taasavaldada emma-kumma luuletõlgenduse, jättes välja kohustuslikud nõukogude vormelid.
#000175
Võrratuima sissevaate Koidula isiksusse ja mõttemaailma annab tema kirjavahetus Kreutzwaldiga, „sugulashingede kiri­romaan”, kuid selle kõrvale on hea lugeda just elulugu. Malle Salupere doktorikraadi vääriline monograafia täidab mitu tühikut Koidula elu ja ka rahvusliku ärkamisaja käsitlustes. Üks üllatavaim tõdemus on, et Koidula, erinevalt Kreutzwaldist, uskus eesti rahvuslikku iseseisvusse. Võib-olla poleks Juhan Liiv ilma Koidula luuleta julgenudki 35 aastat hiljem luuletada „üks­kord on Eesti riik”. Äkki oleks juba aeg vändata üks hoogne film eesti esimesest laulupeost ja tulisüdamega Koidulast ärkamisaja meeskooride keskel?
#000177
[1] Bernard Söödi lühimonograafia on vaid 130 lehekülge pikk, Aino Undla-Põldmäe suurepärane „Koidulauliku valgel” on vormistatud artiklikogumikuna ja Kirjandusmuusemi teadurite koostatud kaunis Koidula juubelialbumis domineerib pildimaterjal.
#000178
[2] Koidula ema eesti päritolu tõendas Malle Salupere juba 1993. aastal ilmunud artiklis.
#000179
8. detsembril anti Tartu Kirjanduse Majas pidulikult üle SA Kultuurilehe väljaannete toimetajate asutatud Ants Orase nimeline kirjanduskriitika auhind. Žürii koosseisus Hanna Linda Korp, Pille-Riin Larm, Brita Melts, Indrek Mesikepp ja Kajar Pruul tunnistas parimaks Berk Vaheri arvustuse „Pahema jala kindad” (Aarne Rubeni romaan „Talvehommiku härmas kindakirjad. Mõistatuslik lugu Djatlovi kurust”, „Looming” 2016, nr 12). Teised kandidaadid olid Alvar Loog arvustusega „Vari on huvitavam kui valgus” (Rein Raua luulekogu „Unelindude rasked saapad”, „Looming” 2017, nr 2), Ulrike Plath arvustusega „Klaasveranda ilma klaasita. Kolm võimalust mõista mõisakultuuri 21. sajandil” (Tõnu Õnnepalu poeem „Klaasveranda”, „Vikerkaar” 2017, nr 1—2), Joosep Susi arvustusega „Märkmeid Aare Pilve luulest” (Aare Pilve luulekogu „Kui vihm saab läbi. Mälestisi ühest ajastust (2007—2015)”, „Keel ja Kirjandus” 2017, nr 8—9) ja Jaak Tomberg arvustusega „Kirjandus kui käegakatsutav kogemus” (Tõnis Tootseni romaan „Esimene päev”, „Sirp” 10. II 2017). Žürii nimel võttis sõna Pille-Riin Larm, kõne pidas laureaat Berk Vaher, luulet luges fs.
#000190
14. detsembril oli Tartu linnaraamatukogu kirjanduskohvikus vaatluse all Hermann Hesse 1919. aastal ilmunud romaan „Demian” (eesti keeles 1994). Arutelu juhtis kirjandusuurija, germanist Eve Pormeister.
#000200
20. detsembril esitleti Tartu linna­raamatukogus koostöös kirjastusega „Petrone Print” raamatut „Minu Malta. Väike ja vägev” ja toimus vestlusõhtu raamatu autori Ingrid Eomoisiga.
#000210
9. jaanuar — Peeter Ilus 70
#000211
16. jaanuar — Larissa Vanejeva 65
#000212
Mats Traadi äsja ilmunud romaani „Valge maja” esimesi lehekülgi lugedes tekkis korraks mõte, kas ei ole siin tegemist millegi samasugusega, nagu oli kirjaniku viimase juubeli paiku ilmunud luulekogu „Roheline laev”, mis koondab autori kõige varasemaid luuletusi ja peaks ajateljel asetuma tema esimeseks luuleraama­tuks, mitte pika-pika rea lõppu. Nimelt viib „Valge maja” algus meid umbkaudu viiskümmend aastat tagasi, aegadesse, kui maa-haiglatel oli palgal veel talli- või hobusemees, kes arsti kaugetesse paikadesse abivajajate juurde sõidutas. Hiljem võib kaudse rehkenduse abil järeldada, et romaani avastseenid langevad ajavahemikku 1968—1970. Ülikoolist suunamise saanud noor tohter saabub kõrvalisse alevikku, kus töötingimused on õige ehmatavad. See lähtepositsioon tuletab meelde Traadi 1960. ja 1970. aastatel kirjutatud maa-ainelisi romaane ning nõnda polegi vahest vaja imestada, et vägisi tekkis tahtmine ka selle teksti sünniaeg kuhugi nende kõrvale paigutada.
#000215
Ent juba mõni lehekülg edasi hakkab tasapisi selgeks saama, et toonasest ajast käsikiri ei pärine. Traadi kõigi tolle aja maa-aineliste proosateoste juures on täheldatav väga terav vastandus: endas lootusesädet kandev tegelane ning ahistav, vaimu ja tegutsemisvõimalusi pärssiv keskkond. Nõnda on Ruttariga („Maastik õunapuu ja meiereikorstnaga”, 1973), Ollimariga („Irdinimene”, 1967), Johannesega („Karukell, kurvameelsuse rohi”, 1982) jt. Tegelastel on või on olnud head kavatsused, ettekujutus, kuidas asjad peaksid laabuma, kuid lõpuks saab nüri ühiskonnakorraldus neist võitu. Ka „Valges majas” peab ettevõtlik tegelane päratu hulga raskustega toime tulema. Kord tabasin end võrdlemas teda Augeiase talle puhastava Heraklesega. Ent tema teod viivad sihile, tema ei murdu, kuigi muremõtted käivad ka tema peast läbi.
#000216
Olulisema sedastuseni jõuab lugeja veidike hiljem — ikka põhjusel, et romaani algus petab ära oma tugevate paralleelidega, mida võib tõmmata omaaegsete töödega. Nimelt selgub, et „Valge majaga” jätkab Traat oma juba vähemasti kümmekond aastat käidud teed, pannes paberile tugeva dokumentaalse põhjaga pikemaid või lühemaid lugusid. Suurem osa sellelaadilisi on koondatud kogusse „Kolm Solveigi” (2015), mõned hilisemad on veel „Loomingutes” hajali. Mitmed (muidugi mitte kõik) nende lugude tegelased on säärased, kelle piiritut pühendumust on krooninud edu. Parimaks näiteks ehk Ludvig Puusepp (lühiromaanis „Puusepp”). Ka „Valge maja” peategelane Martin Lundelin on inimene, kel õnnestub suuri asju korda saata.
#000218
Martin Lundelin on vaevu jõudnud ennast alevihaiglas sisse sättida, kui hakkavad levima kuuldused, et lähedalasuva järve põhjast on avastatud raviomadustega muda. Martinil tekib kohe mõte, et seda muda tuleks kohapeal kasutama hakata, rajada lausa mudaravikeskus ja sanatoorium. Raamat lõpeb 1980. aastate keskel, kui kõigi katsumuste kiuste valmib valge maja — Martini oma haigla. Erinevalt „Puusepast” ja mitmest teisest dokumentaalloost on „Valge maja” tegelaste puhul kasutatud pseudonüüme. Üksnes mõni üldtuntud ja episoodilist mainimist leidnud persoon — professor Linkberg, Leonid Lentsman — esineb oma pärisnime all. Aga lugeja aimab tõenäoliselt, missuguse raviasutusega on tegemist, sest kõik ülejäänud Eesti mudaravikohad asuvad mere ääres.
#000219
Tee tulemuseni on ülimalt takistuste rohke ja näib sarnanevat muinasjutuga, kus kangelasele järjest uusi „ületamatuid” raskusi ette lükatakse. Ei imestaks, kui nõukogude oludes pealiskaudselt orienteeruv lugeja arvaks, et autor on kõvasti liialdanud või isegi paavomatsinlikult bluffinud: kuna säärane kujutamisviis on tänapäeva nooremate autorite hulgas üsna levinud, on ka oletus kerge tulema. Tegelikult võib kõike, mida Traat kirja on pannud, täiesti tõepärasena võtta, seda enam, et ilmselgelt toetub ta üsna olulisel määral dokumentaalsele materjalile. Õigupoolest on tegemist paradoksaalse olukorraga: tänapäeva inimesel jääks fantaasiast puudu, kui ta tahaks ette kujutada seda, kuidas tollel ajal ehitused valmisid ja ka kõikmõeldavaid muid asju aeti. Dokumentide põhjal toonase reaalsuse taastamine on kirjandusväline boonus, mida lugeja romaani lugedes saab.
#000220
Dokumentaalsel materjalil põhinev kirjatöö võimaldab kasutada ka võtteid, mida elu realistlikult käsitlev proosa üldjuhul väldib. Lahendusviisi, mida kasutati antiiktragöödiates ja mida tähistatakse terminiga deus ex machina, ei peeta realismis heaks tooniks. Elus tuleb aga siiski mõnikord ette ka õnnelikke juhuseid ja dokumentalistilgi pole sel puhul põhjust olusid võltsida. Dr Lundelini eneseteostust võimaldavaks suureks juhuseks oli see, et tema mudara­vi-ideest huvitusid juba päris algfaasis EKE süsteemi asjamehed. Kirjandusarvustus pole koht, kus pikalt seletada, piisab, kui märkida, et EKE (Eesti Kolhoosiehitus) ja MEK ([kolhoosidevaheline] mehhaniseeritud ehituskontor) olid süsteemid, mis olid mingil määral justkui riigid riigis ja kus igasugust majandustegevust ohjavad bürokraatlikud reeglid olid veidike lõdvemad, või vähemalt sai neile läbi sõrmede vaadata — nagu romaani tekstist mitut puhku ka välja tuleb. Just EKE oli ainuke, mille kaudu oli võimalik proovida seesugust unistust, mis Martinil tekkis, ellu viia. Ning nagu näeme, lõppkokkuvõttes edukalt. Kahtlemata oli tegemist üsna suure erandiga. Ehkki tollest ajast võib tuua veel mõne näite, kus teotahtelisel inimesel õnnestus soovitud tulemuseni jõuda (Arnold Seppo kliinik), leidub ka lausa traagiliselt lõppenud üritusi (Johannes Hint). Seega oli Martin Lundelin üks õnneseentest.
#000222
Valge maja, kui sellega ei mõelda just mõnda tähtsat riigiasutust, sümboliseerib hoonet, millel on mingi omapärane ligitõmbav aura. On see siis põhjustatud tema ilust, väärikusest või muust. Siinses romaanis lisandub neile omadustele unistusi iseloomustav kättesaamatus, milleni aga lõpuks ikkagi reaalselt jõutakse. Ning jõudja ise on sümpaatne tegelane, kes ei sammu üle laipade. On kurdetud, et tänapäeva kirjandus kipub olema liiga pessimistlik ja levitab sünget meeleolu. Mats Traadi „Valge maja” on kõrgetasemeline näide vastupidisest.
#000223
INDREK: Eks ta lihtsalt õhtu ole. Ma varem ei jõudnud. Ei tahtnud kiirustada, praegusel aastaajal jooksevad loomad teele.
#000228
ANDRES: Ei ole aega riidesse panna, Indrek. Tööd on palju. Enam ei ole meeste ega naiste töid, see on vallakohtus maha tehtud, nüüd tehakse Vargamäel tööd ilma soota. Millal on siis aega riidesse panna? Ja kelle riided ma selga panen, mehe või naise omad? Seda ei oska sinagi öelda, Indrek, sest kõik, mida sina koolis õppisid, on juba vananenud, seda ma sulle ütlen.
#000238
ANDRES: No eks sa võta, kui sul muud teha pole. Ega siit kukilt ka palju kaugemale ei näe. Oleks sul satelliit või droon kaasas, siis ehk seletaks silm veel midagi, muidu elame nagu sitikad kotis.
#000240
ANDRES: Oli või? Ja kui oligi, siis oli see XIX sajandil. See oli XIX sajandi unistus, poeg. Mis sajandil aga meie elame, ah? Lase mind nüüd kukilt maha. Muidu ma ei saagi aru, kas olen täna oma kümme tuhat sammu täis teinud või mitte. Sammulugeja ei tööta sinu seljas.
#000245
INDREK: Mina mõtlesin, et seisatame korraks mäeveerul ja...
#000246
ANDRES: Selleks et paigal püsida, peab kogu aeg liikumises olema. Ja ega seegi alati ei aita. Sellepärast et kõik, kogu maakera liigub aina kiiremini ja kiiremini. Vahel öösel, kui kuu on Vargamäe kohal, siis näed, kuidas kosmos pöörleb nagu vurrkann. Kuidas sa sellest aru ei saa, Indrek?
#000247
Lahkub kiirel sammul. Indrek jääb keset lava seisma.
#000250
kõnnib vette kõige oma paklase hamega,
#000253
Taat mõneti mõtleb, kas minna ära pensionile.
#000257
habe üle õlgade kahte lehte lehvimas.
#000263
et kõrgeauline akadeemik tõsiasju võiks märgata.
#000265
Ammu kord oli ilmakuulsus kirjutanud Liivimaa näitsikutest:
#000266
„Ma pole muide siin ühtegi leidnud, kes võiks end ilusaks pidada.”
#000267
Kas olin monogaamne või seisuseuhke,
#000268
kes lahkub loengute vihuga, liginematu.
#000273
kõik puha professorilesed ja emeriitprofessorid,
#000278
mitte katuserägastikud ei jookse lõpmatusse.
#000282
ei näe nende vahutavat purset ootavasse rentslisse.
#000286
ja vallatu vesi ikkagi ühendab taeva ning maa,
#000288
Rododendronite aeg voolab mäest alla
#000293
Lõunamaist lopsakust ja põhjala pieteeti
#000296
Emajõgi voolab ruttu, ent kiirustamata,
#000301
Inimeste varjud liiguvad üle jõe
#000302
vesi väreleb neid kandes nagu sulnis uni.
#000303
18. veebruar – Mihkel Mutt 70
#000307
26. veebruar – Ljudmilla Simagina (Kokk) 85
#000308
27. veebruar – Mart Trummal 70
#000310