Seltsimehed, mina arenesin vahepeal. Kõigi dialektika reeglite kohaselt ja olen nüüd otsusele jõudnud. Aga kannatust.
#000001
Seda ma eelmine kord juba kirjutasin, et on ennekuulmatult diskrimineeriv, kui abiellu astumine tehakse võimalikuks ainult kahele inimesele, sellal kui leidub arvukalt neid, kes tahaksid olla abielus õige mitmekesi. Ja see on muidugi kõik väga õige, mis ma kirjutasin, sest see toetub eesrindlikele ja progressiivsetele printsiipidele, mida ei ole võimalik kummutada, sest nad on õiged.
#000002
Sinna suunda maailm ju liigub. Kunagi valitses primitiivne arusaam, et inimene võib olla vaid ühe riigi kodanik. Sellest on õnneks ammu üle saadud ja tänapäeval võib inimene olla korraga ka mitme riigi kodanik, vähemalt demokraatlikus, inimõigusi austavas maailmas. Tuleb mõista arengusuunda, seltsimehed! Kui ikka inimene saab olla korraga Vene ja Eesti kodanik, siis saab ta olla abielus nii Greete kui Andrusega, kusjuures Greete ja Andrus omavahel abielus ei ole. Küll aga on mõlemad abielus sellesinase Inimesega, kes on läbi viinud täieliku emantsipeerumise toimepaneku teostamise ja on saanud vabaks nagu too soome tüdruk Berliinis.[1]
#000006
Natsismist, konservatismist ja liberalismi viletsusest
#000012
Pole üllatav, kui ühiskond lööb aeg-ajalt keskmisest ägedamalt pulbitsema. See tähistab olukorda, milleni jõudmisel on sootsiumi arengu evolutsiooniline sujuvus langenud allapoole teatavat taluvuspiiri. Sellest ka Rein Raua ja Ahto Lobjaka innustunud seisukohavõtud, milles leidub nutikaid tähelepanekuid, kuid mis paraku juhivad lugejat siiski eksiteele.
#000013
Alustada tuleb arengust kui sellisest. Lobjakas lähtub arengukäsitlusest, mis on põhikoelt hegellik. Välisest sujuvusest hoolimata on liberalismi ja Hegeli arenguprintsiipide ühendamise katse aga eos nurjumisele määratud. «Liberalism on oma algolemuses mõttetu,» ütleb Lyotard. Sellegipoolest, kui panna tähele de Selby mõttetera,2 ei ole algolemuses mõttetu mitte liberalism ise, vaid selle kokkuvarisemine.
#000014
Olukorra päästmiseks on esitatud mitu subliberaalsusteooriat, mis püüavad liberaalsust asetada metatasandile, nii et hävitavad argumendid absurdi kohta ei puudutaks liberalismi ennast. Kuid see on tegelikult mööda hiilimine märksa ilmsemast vastusest, milleks on konservatism. Lyotard kasutabki absurdi ja seega ka mõttetuse tähistamiseks terminit «pahupidipööratud solipsism». Paljud uurijad on veenvalt näidanud, et sellel mõttevoolul on tugevad seosed Susan Sontagi ideedega.
#000016
Kui näiteks Rein Raua kirjutiste iseloomulik joon on see, et neis tõstetakse esile autori ja lugeja vastastikmõju kumulatiivset ja ühtlasi tähendust loovat efekti, siis Lobjakas viljeleb tugeva visionääri kultust, mis tugineb kultuurilisele objektivismile. Ja kui kultuuriline objektivism osutub vettpidavaks, on meil Lobjaka kirjutiste näol tegu mütopoeetilise marksismiga.
#000017
Seega väidab pahupidiste solipsistide leer, et narratiiv on masside looming, aga seda vaid juhul, kui reaalsus on võrdne keelega ja keel reaalsusega. Raua eksperiment otsese valetamisega Roger Scrutoni aadressil sumbub aga tüüpiliseks Verfremdungseffekt’iks.3 Pealiskaudne analüütik võiks tõdeda, et Raud ongi stalinist, kuid see oleks vaid osa tõest.
#000018
«Ühiskond on osa loomemajandusest,» sedastab Lacan ja selles on oma tõde, ent kui võtta arvesse Parry tähelepanekut,4 ei ole see mitte niivõrd ühiskond ise, mis on osa loomemajandusest, vaid pigem ühiskonna absurdsus ja selle ülejäänud olulised jooned. Bataille soovitab liberaalsuse lahtimõtestamisel kasutada nihilismi. Hubbard seevastu kinnitab kategooriliselt5, et meil on valida vaid konservatismi ja konservatismi vahel. Mis näitab kujukalt, et nii Raud oma vastastikmõjuga kui ka Lobjakas oma mütopoeetikaga on lõpuks ikkagi eksiteele sattunud.
#000019
Lõpuks ei ole konservatismi/liberaalsuse dihhotoomia vaid puhtakadeemiline mõttemäng. Sellel on väga konkreetsed väljundid igapäevaelus, eeskätt meie riigi poliitilistes tõmblustes, mis oma konnatiigilikkuse juures järgivad samu parameetreid kui kõige suuremate ühiskondade võimumängud. Foucault’ võimusuhete käsitlust analüüsides kerkib meie ette aga dilemma: kas nõustuda nihilismiga või jõuda järeldusele, et autori eesmärk on täiuslik vorm. Sees/väljas-erisus, mis on kesksel kohal Rushdie teoses «Maapind tema jalge all» on selgesti äratuntav ka tema «Kesköö lastes». Roger Scru ton seevastu demonstreerib oma raamatus «Kuidas olla konservatiiv» kujukalt, et nimetatud erisuse üle diskuteerimine on lihtsalt ajaraiskamine ja Rein Raua mõtteavaldused rassismi teemadel omavad terve mõistusega ühisosa, mis võrdub nulliga. Nii et mingis mõttes kasutab pahupidi solipsistide leer oma pahupidi solipsismi ka liberalismi kahtluse alla seadmiseks.
#000020
On olemas mitu üldtunnustatud teooriat kapitalismieelse sõnakasutuse puudulikkusest ja selle pinnalt võrsunud vastuoludest. Ei Raud ega Lobjakas puuduta neist ühtki, samuti ei tee seda nende ideedega tavaliselt unisoonis olevad Aro Velmet ja Tõnis Saarts. Ent ometi oleks see vältimatult vajalik, sest arutelu viimases faasis tuleb meil valida pahupidise solipsismi – ühtlasi Susan Sontagi – ja dekonstruktivistliku paradigmaatilise diskursuse vahel. Humphrey6 seisukoht on osalt kattuv: meil on valida Sontagi ja Guy Debordi kirjeldatud olukorra vahel. Seevastu dekonstrueerib Rushdie oma «Saatanlikes värssides» postmodernistliku marksismi eriliste jõupingutusteta, sattumata vastuollu konservatismi kui põhijoontes iseennast tõestava õpetuse üldise loogikaga.
#000021
Sontagi kriitikud kontekstualiseerivad subjekti viisil, mis hõlmab reaalsust kui sellist. Enamik uurijaid on üksmeelel, et selle meetodi implitsiitseks tulemiks on tees konservatismi primaarsusest liberalismi suhtes. Loomulikult püüavad nii Raud kui ka Lobjakas sellest tõigast – koos lugejaga – mööda vaadata. Ent piisab vaid põgusast tutvumisest la Fournier’ analüüsiga pahupidise solipsismi atribuutika immanentsetest kvaliteetidest7, et see katse luhtunuks tunnistada. Konservatismi ja liberalismi binaarsus ei ole võrreldav positiivse ja negatiivse kui teineteist välistavate vastandite dihhotoomiaga; pigem on siin tegu mäe ja hiire kongiktiga – või siis juba pigem «kongiktiga», mis toob kvalitatiivse erinevuse paremini esile. Üldiselt võib la Fournier’ analüüsi seda osa nimetada kontseptuaalse realismi kriitikaks.
#000022
Sartre on öelnud: «Konservatiivsuses on süüdi ühiskond», ja sellega võib muidugi nõustuda. Ent mitte sel viisil kui Raud või ammugi kui Lobjakas. Lobjakas näeb Sartre’i jälgedes siin ühiskonna süüd sõna otseses mõttes, kuid seda võib mõista ka metafoorina. Ühiskond sünnitab konservatiivsuse. Tuleb tunnistada, et selles valdkonnas liigub Raud märksa ettevaatlikumalt. Muidugi ei ole tarvis kalduda ka teise äärmusse nagu Dietrich, kelle järgi pole süüdi mitte niivõrd ühiskond kui selline, vaid pigem ühiskonna produtseeritav ja «oldav» absurd.8
#000023
Isegi Derrida kasutab dekonstruktiivset strukturalismi konservatiivsuse dekonstrueerimiseks ja modiitseerimiseks. Järelikult, kui konservatismi/liberaalsuse erisuses, nagu see on esile tõstetud eespool, on olemas ratsionaalne tuum, siis tuleb meil valida Rein Raua tähenduste pöörise ja platooniliste eidos’te vahel, mis eelnevad sõnale. Valik ei tekita loogiliselt mõtlevale inimesele õnneks raskusi.
#000024
Kui siit omakorda järeldada, et Lobjaka enda kirjutised ei ole oma süvaolemuses liberaalsed, siis tasub ühtlasi meenutada Hubbardi konstateeringut, et Rushdie teosed ei ole postmodernistlikud.9 Rushdie kvaliitseerub neoromantikuks ja Lobjakas neokonservatiiviks, et mitte öelda pseudokreatsionistiks. Mis on üllatav vaid esmapilgul; selles veendumiseks on piisav, kui olla kursis vaid mõne üldiselt aktsepteeritud uurija seisukohtadega, nagu Tilton, Parry või Hubbard.10 Lühidalt kokku võttes tähendab pseudokreatsionism õpetust, mille järgi inimeste eellaste areng katkes järsult umbes 200 000 aasta eest, mil jumal lõi inimese (uuesti), mistõttu inimesel puudub igasugune seos bioloogia, loomariigi ja loodusega. Muuseas esindab sama seisukohta järjekindlalt ka Rein Raud, rõhutades kultuuri autonoomset loomust ja nähes tähenduste sündi üksnes tähendustest. Seega võime inimese taas loonud jumala kõrvale asetada ka Igavese Pesumasina, milles üksteist ja iseennast muutes pöörlevad tähendused, omamata kontakti välise tegelikkusega.
#000025
Pääsetee näikse peituvat liberaalsuses, kuid tegelikult on asi vastupidi. Jah, me võime möönda, et Stone’i töödes püütakse liberaalsusele jätta sümboolne pääsemisvõimalus, seda just võrdluse kaudu dialektilise seksuaalsusega. Scuglia nihilismikriitika käsitleb seevastu peaasjalikult mütoeepilise reaalsuse teemat ning liberalismi kohta, eriti aga neoliberalismi kohta seetõttu palju ei ütle. Ent ka Stone’i väidetav pääsetee osutub lähemal vaatlusel illusoorseks. Liberalism ei tõuse arutluse üheski etapis võrdväärsena – seda eriti regeksioonivõime poolest – konservatismi kõrvale ja dekonstruktsiooni fookus asetub hoopis mujale: subjekt kontekstualiseeritakse nihilismis, mis hõlmab kunsti kui totaalsuse. Vastuolu Teisega osutub ühtlasi vastuoluks iseendaga. Ja siit järgneb, et neokonstruktivistliku narratiivi eelduseks on postulaat, et kunsti eesmärk on ja peab olema kapitalismi kukutamine.
#000026
Seevastu Rein Raua olemasolu või olematus on kirjeldatud situatsiooni seisukohalt täiuslikult irrelevantne. See on kõige heasoovlikum mõeldav paralleel ja võiks käia liberaalsuse kohta tervikuna. Äärmusliku liberalismi suhtes aga ei pruugi me nii heasoovlikud olla. Ja siin võiks taas viidata Rein Raua demokraatiatrakteeringule, mille nurgakiviks on veendumus, et arvaku valijaskond mida tahes, lõpuks tuleb teha nii, nagu arvab Raud. Mõttevool, mis kuulutab erandi reegliks ja Euroopa kultuuri põhiolemuseks iseenese eituse, on toksiliselt parasiitlik. Nagu oletas oma uurimustes juba Vittore Sandaletti ja lõplikult tõestas mahukate välitöödega Konrad Kara-Tyrk. Millest tulenevalt tahaks lõpetada poeetilise noodiga ja väljendada lootust, et kunagi hakatakse 21. sajandi teise aastakümne lõppu nimetama hiliseks rauaajaks.
#000029
3 d.html. Rein Raud nimetab seda kirjutist rassistlikuks, asetudes sellega ühele tasemele varauusaegsete nõiapõletajatega.
#000031
Ilmunud Postimehes 23. märtsil 2019
#000039
Ma jätsin prints Harry ja Meghani kuulsa intervjuu teadlikult vaatamata. Nii nagu ma ei tahtnuks pealt vaadata Bamiani Buddha kujude purustamist ega üldse vandalismi. Samal põhjusel pelgan Ameerika märulifilme, kus järjekindlalt korraldatakse tulevahetus mõnes muuseumis, ja kui kuskil paistab mõni Stradivariuse viiul, siis lüüakse see tingimata katki.
#000041
Kuid meedia eest nii kergesti ei page. Mis ei tule uksest, tuleb aknast ja üks sellistest infokildudest on prints Harry mõttearendus, et valgetel on mustanahaliste suhtes alateadlikud eelarvamused, mille olemasolust nad midagi ei tea. Mis pole iseenesest mingi uudis, seda juttu on kuuldud juba aastaid. Aga nüüd siis ka Harry. 24. märtsi Daily Mail kirjutab Harry ja Meghani uuest suhtlusstrateegist Genevieve Rothist, kes võitleb aktiivselt „valgete eesõiguste“ ja „kaasasündinud rassismiga“. Kuna ta ise on valge ja tema mees neeger, siis tähendab see peaasjalikult võitlust iseenda ning oma kaasasündinud patuga.[1]
#000042
Tuuakse näiteid. Roth heidab endale ette taipamatust, et kui ta abikaasa Jordan häält tõstab, mis temale mõjub karjumisena, siis ei pruugi mees tegelikult isegi vihane olla. Lihtsalt mees kasutab häält teisiti. Või siis sõnelus: mees küsib, kas naine teab, et kui politsei nende auto kasvõi aegunud numbrimärkide pärast peatab, siis võib see lõppeda mehe tapmisega – ja naine peab oma suureks häbiks tunnistama, et pole selle peale tulnud. Lõpuks kolmas näide: autosõidul küsib mees, kas naine teab, et nad möödusid äsja Eric Garneri hukkumispaigast, ja naine ei tea. Paraku oli tegemist mustanahalisega, kelle politseinikud 2014. aastal kinnipidamise käigus lämmatasid nagu George Floydi kuus aastat hiljem.
#000043
Rassism? Ei. Mingisuguse rassistliku eelhoiaku võiks külge monteerida üksnes viimasele näitele, ja sedagi suure vaevaga. Väga võimalik, et mõnest Ameerika kodusõja lahingupaigast möödudes poleks Roth ka seda teadnud, ja sellest rassismi otsida oleks juba õige veider. Eric Garneri puhul peab lugeja aga mõistma asja nii, et naine ei mäletanud tema surmapaika põhjusel, et surmasaanu oli neeger. Paraku on see üksnes oletus, mille vastust ei tea ka Roth ise, sest alateadvus sellepärast alateadvus ongi, et ta tegevus jääb meile teadvustamata. Kuid ülejäänud kaks näidet ei küüni isegi oletuseni. Kui valgetel ja mustadel on erinev elukogemus, siis ei tähenda see veel rassismi. Nii nagu valge ei tea ega peagi pisiasjadeni teadma, „mis tunne on olla must“, nii ei tea ega peagi must teadma, „mis tunne on olla valge“. Näiteks kõndida valgena ringi Kingstoni äärelinnas Jamaikal. Või, olge lahked, peatada numbrimärkide pärast autot, mis on täis musti mehi. Kas pole nii, et surma võib saada ka hoopis politseinik? Selle kohta on statistika olemas.
#000044
Kõige raskem on ennast sisse mõelda võõrasse kultuuri või subkultuuri, ja seda puudutabki Rothi toodud näide kõnetugevuse kohta. Olen seda ise kogenud Egiptuses, kus mulle tänaval ja turul liikudes esialgu tundus, et egiptlased on alatasa vihased, sest nad ju karjuvad. Tegelikult ei karju nad midagi, hoopis vestlevad intensiivselt, täie rinnaga. Araabia keelt ei saagi ümiseda-pobiseda nii nagu meie oma keelt. Intonatsioon ja kõne tugevus omandatakse varases lapsepõlves, see jääb verre. Lisame veel muezzinite regulaarsed palvelekutsed minarettidest ja kõva häälega skandeerides (või seda kuulates) omandatud värsid koraanist. Ja isegi kui sirgub üles tasase jutuga araablane, siis ei häiri valjuhäälsus teda teiste juures, ta on sellega maast-madalast harjunud. Sama lugu on inimese personaalse ruumivajadusega, mis kultuuriti tugevalt erineb. Soomlane ei saa midagi parata, et ta kreeklasega vesteldes ise seda märkamata sammukese tagasi astub. Neid asju võib inimene teada, kuid ta ei saa neid enda seest välja – ega peagi saama. Paraku on seda sammukest imelihtne esitleda rassismina ja hävitada inimese elu üheainsa hästikorraldatud meediarünnakuga.
#000046
Ometi pole kõigel sellel rassismiga absoluutselt mitte mingit pistmist. Rassism on füüsiliselt erinevate inimeste alaväärseks pidamine, mitte erinevuste tajumine ja neile reageerimine. Isegi võõrastamine ei ole päriselt seesama mis halvustamine. Eriti ilmne on see kultuurierinevuste puhul, nagu eelmainitud kõnetugevus. Kes on harjunud Lõuna-Eesti vikativarrega, sellele on Põhja-Eesti oma võõras ja nii ongi. Kus on siin rassism? Ometigi raputavad prints Harry, tema suhtestrateeg Roth ja miljoni õiglusenõudjad endale innukalt tuhka pähe ning kahetsevad oma olematuid patte. Pool maailma kuulab neid ja veerand maailma usub. Tohutu hulk inimesi.
#000047
See ei ole üksnes tragikoomiline, vaid ka väga ohtlik. Siin jõuame me Orwelli „mõtteroimani“. Kaasasündinud rassismi teoreetikud ei püüdle enamat ega vähemat kui kuulutada osa meie „minast“ kuritegelikuks. Loomulikult mõtleme me kõik vahel kuritegelikke mõtteid, kuid üldise, vääramatu, kaasasündinud ja – NB! – teadvustamata patu idee kipub üle trumpama isegi nõidade põletamise ja stalinismi. „Sa oled süüdi,“ ütleb Suur Vend. „Sa sooritasid mõtteroima, ja mina näen seda sinu sees, isegi kui sa ise ei näe. Heida põrmu ja anu vabandust. Siis ma ehk mõtlen, kas sulle andestada või mitte.“ Kui inkvisitsioon nõudis, et inimene tunnistaks üles oma koostöö Saatanaga, siis kaasasündinud rassismi idee nõuab, et inimene selle koostöö kõigepealt ise välja mõtleks. Moodne pärispatt ilma lootuseta lunastusele.
#000048
Midagi head siit võrsuda ei saa, pigem tuleb karta tõelise rassismi (taas)teket. Miks ameeriklastel oli vaja just seda teed minna, teab üksnes ajalugu ise.
#000049
Ilmunud Postimehes 6. aprillil 2021
#000050
Olid siis neegrid või ei olnud?
#000055