Tõnis Vilu luuleraamatut on soovitatav lugeda eri meeleoludes, asendites ja valgusrežiimides.
#000001
Igasugune suhtlus, sealhulgas (eriti?) luule, kõnnib täpsuse ja arusaadavuse, informatiivsuse ja kommunikatiivsuse vahelisel noateral. See, mida sa öelda tahad, peab teadagi olema piisavalt uus, et oleks mõtet seda öelda, ja piisavalt tuttav, et teised sellest aru saaksid. Halb luule on tihti, noh, liiga arusaadav, sest ta laseb keelel enda eest liiga palju ära öelda. Luulel on omaenda poeetiline prääkpruuk, nimetagem seda diskursuse vooluks. Vool viib kaasa ja võib kõnelejal jalad täiesti alt pühkida. Hurm ja surm, taevas ja vaevas vms riimuvad nagu iseenesest – aga mida me ise öelda tahtsimegi? Ei mäleta enam, keel lõpetas mõtte meie eest nii, nagu on tavaks mõelda. On asju, millest justkui ei saakski korralikus keeles rääkida, sest see keel kaaperdab nad, ütleb ette, annab ära. Jälle kukub suust lahmakas kipsplaati.
#000004
Tõnis Vilu keel tundub üritavat sellest voolust välja rabeleda, rääkida keelt, mitte lasta keelel ennast rääkida. Vahepeal tundus mulle, et näen täielikku mudamaadlust, heitlust diskursusega, peaaegu on tunda higilõhna ja hambakirinat. Katset keelt tegelikkuse poole tagasi tirida. Selle katse õnnestumiseks on tarvis praktilist, üldarusaadavat kipsplaadilist diskursust omajagu lõhkuda, ja pole vist parata, et vahetevahel hakkab seda nähes ka ebamugav, kui sõnad moonduvad su pilgu all nagu asjad, mida unenäos vaatad: „öeldasse üeldakse ööldaske [...] öeldakse öeldass öeldase” (lk 60).
#000005
Mulle paistab, et selle lammutamise kaudu saabki tõesti rääkida millestki, millest muidu ei saaks; et viljeledes koolitahvli-õigekirjast õige kauget, justkui koolitamata kirjutamisviisi, tabad ehk endaski veel kuskil peidus kükitavat koolitamata mõtlemist, millel pole kõigele kohe siledat vastust valmis. Kirjutad, nagu oleksid metsik, ja saadki natuke metsikumalt mõelda.
#000006
Millest siis sellise keelekasutuseta rääkida ei saaks? Näiteks sellest, millest räägitakse nii palju, et valmis vormelid tulvavad vahel juba liiga abivalmilt peale ja jäävad jalgu enne, kui oma mõtte vormida jõuad. Näiteks armastusest, üksindusest ja tühjusest. Millised need ikkagi päriselt, toorelt on, kui kipsplaadidiskursusel neid võimalikult vähe korrastada lasta; kui võimalikult palju tavapäraste väljenduste ja tõlgenduste kultuurikihte pealt maha koorida? (Ma ei pea silmas, et need tekstid on päriselt toored, vahetult paberisse hõõrutud tunded. Nad võivad nii mõjuda küll, ja mõjuvadki, aga nad on siiski kunstilised tekstid, tähelepanelik konstruktsioon ja kontsentraat.)
#000007
Tõnis Vilu keel tundub üritavat luulekeele mõtet dikteerivast voolust välja rabeleda, rääkida keelt, mitte lasta keelel ennast rääkida.
#000009
On küllap õige, et see keel või hääl, „segu poolhullunud anonüümsest netikommentaatorist, lagunenud isiksusest, kes arvutis vaikselt klahve taob – ja nii mõnegi neist mööda lööb –; ülitundlikust new age mõjutustega intelligendist [...]; neurootilisest maailmaparandajast [...]; kohusetundlikust kodanikust, kes on ilmutuse saanud ja „keeltes rääkima” hakanud; mingisugusest ürgsest murdekeelsest kohavaimust, luudest, kontidest, luulefragmentidest ja pagan teab veel millest” vastab üsna hästi sellele, „kuidas inimene end oma peas Eestis aastal 2018 tunda võib”, nagu arvab Heli Allik. Niisiis on tegu ülimalt idiosünkraatilise keelega, mis võimaldab samas täiesti ootamatuid äratundmisi ja üldistusi. Kuigi ei saa öelda, et see oleks kõigile lihtsalt ligipääsetav – pärast seda, kui suvel esimest korda raamatu avasin, jäi see mulle veel tükiks ajaks täitsa suletuks. Mine tea, mis vahepeal muutus, aga novembris proovisin uuesti ja siis lasti sisse. Seega, kui algul tundub krüptiline, soovitan lugeda eri meeleoludes, asendites, valgusrežiimides jne.
#000011
Luuletus „Nägin tenepäev üht saadet” (lk 24–25) räägib Agafja Lõkovast, kes elas suure osa elust ülejäänud maailmast isoleeritult[1] ja kelle keel oli seetõttu samuti väga eripärane. Küllap ei saaks ka Libavere keel tekkida ilma tekste läbiva erakuhoiakuta. Ent kummalisel kombel ei jää see üheinimesekeeleks, vaid on arusaadav ka teistele. Üldiselt kehtib seaduspära, et mida täpsem mudel, seda väiksem üldistusjõud (mida üksikasjalikumalt midagi kirjeldad, seda vähem selle kirjelduse alla mahub). Luule tundub aga sellise paradoksaalse mudelina, mis on ühtaegu ülimalt täpne, üheainsa inimese mõtted-tunded-keel, võimaldades samas paljudel teistel kordumatutel üksikisikutel tunda, et need sõnad käivad nende kohta[2]. Me kõik oleme pärit oma Libaverest.
#000012
Loogiliselt võttes, kui mudeli täpsus ja detailsus saavutaks maksimumi, polekski mudelil ja modelleeritaval enam vahet. Aga on keelekasutusviise, milles sõna ongi asi ise. Sellises keelerežiimis ongi igal nähtusel oma pärisnimi ja nime teadmine tähendab teatavat võimu nime kandja üle. Millest räägid, seda loitsid. Pealegi, alles nimetamine loobki nimetatu, (eriti) kui rääkida inimese siseasjust. Püüd midagi niimoodi täpselt, nimepidi kirjeldada on alati natuke nagu maailma algus, nimede panek Eedeni aias. Ja niimoodi luuletada tähendab saada – ja anda – teatav hingav kontroll selle häguse mäsu üle, mis inimese sees on (ilma seda kipsplaadiga üle löömata). Ja näe, udust ilmubki Fuji-san[3].
#000013
Mirjam Parve on semiootikaõpingutest pöördumatult väändunud mõtlemisvõimega tõlkija ja muidu-udutaja. 2019. aasta projekt: õppida kasutama enesemääratlust „humanitaar” ilma vabandava toonita.
#000015
Tõnis Vilu, kes pärjati selleaastasel emakeelepäeval Eesti Kirjandusmuuseumis Gustav Suitsu luulepreemiaga, pidas auhinna üleandmisel kõne vaimse tervise turgutamise tingimustest.
#000016
See on intervjuu inimesega, kes ei taha olla ainult mees või ainult naine, kes tahab hoopis olla võimalikult palju. Kuidas mõjutab bipolaarne häire inimest, kirjanikku, meest? Kas igas raamatus peab tegema midagi uut, eelmisest erinevat? Kuidas kirjutada naist?
#000018
Lugejaid kostitab valimiseelsete kalambuuridega Oliver Lomp.
#000019