STOMIL: Vaeseke! Millised illusioonid! Kas sa siis ei tea, et tänapäeval ei ole tragöödia enam võimalik? Tegelikkus sööbib igast vormist läbi, isegi tragöödiast. Kas tead, mis sellest oleks välja tulnud, kui ma oleksingi Edeki maha lasknud?
#000004
ARTUR: Midagi pöördumatut, midagi vanade meistrite vaimus ...
#000005
Seda tüüpi universaalse kasukaga võib aga vahel nii juhtuda, et sooja tahab saada igaüks, kuid iga kandja ei mõista, kui väärtusliku naha ta on endale ümber tõmmanud. Nii väljub ka publik saalist erisuguste arvamustega: „„Tango“ puhul on rõhutatud, et see on ideeline draama­teos. Aga kas need ideed ikkagi ka kohale jõuavad? Kes teab. Kui arvestada etenduse järel teatrikaaslase selja tagant kostnud hinnangut „Midagi ei saanud aru, kriitikutele kindlasti meeldib“, siis võib-olla tingimata ei jõuagi? „Tango“ ühes tantsudega inimeste, ideede ja sõnade vahel on kahtlemata ajakohane ka praegu (vist tuleb kohustuslikus korras lisada: praeguses poliitilises kontekstis), ent konkreetsem sõnum jääb siiski hämarusse.“2
#000008
Minagi kuulsin pärast teist etendust riidehoius nii üht („Algul on nagu naljakas ja siis üldse ei ole, sest praegusel ajal ju nii ongi!“) kui ka teist tüüpi arvamust („Kuule, kas kavas oli kirjas, millest see tükk oli?“). Ei ole kumbki reaktsioon vale, peaasi on intriig – ja see kindlasti tekib. Kuid Mrożekiga tuttavamat teatrivaatajat võib varitseda ülikõrgete ootuste oht ning siis võib pärast etendust vallata teatav nõutus, mis tekitab muljetamisel plaanitust pikemaid pause.
#000009
Ala (Saara Nüganen) alustab teekonda neurootilise, pettekujutelmas elava lapsena, kuid pruutkleiti selga ajades tema roosad prillid purunevad.
#000010
Sellegipoolest müts maha: kohati keerukat, mitmetasandilist teksti andis terve trupp ühtlaselt ja arusaadavalt, kaotamata korrakski valvsust, ning suutis suurepäraselt sünkroonis mängida isegi Arturi (Ott Raidmets) viimase monoloogi ajal, mis lisas olulise nüansi tegelaste suhetesse. Siinkohal meenus Edward Albee näidend „Kes kardab Virginia Woolfi“, mille võimsas finaalis George ja Martha paralleelselt rääkides tähelepanu ja võimu pärast võitlevad. Endla „Tangos“ võtab Artur pärast oma idealismi suurt kokkuvarisemishetke uuesti sõna ja peab laua peal teiste üle kõrgudes fanaatiliselt jutlust, teised aga kommenteerivad tema etteastet muiates ja uuristavad irooniliselt vahele segades tema autoriteeti.
#000013
See hetk on kõige realistlikum kogu lavastuses ning hirmutavalt aktuaalne. Muidugi, terve „Tango“ on otsast otsani avali aktuaalsete probleemide valguses interpreteerimiseks ning kriitikud on seda juba enne ja pärast esietendust ka teinud, toonud esile seoseid nii kohaliku ja välispoliitikaga, mineviku ja tulevikuga kui ka kahe varasema Mati Undi lavastusega. Praeguses tormiliselt muutuvas ühiskonnas on võimatu ja ebavajalikki neid seoseid eirata.
#000014
Ott Raidmetsa Arturi pikki, pingutatult lihvitud sõnavõtte ja pimeda uskliku pilku jälgides rändas mõte paratamatult ja korduvalt nendele fundamentalistidele, ekstremistidele ja terroristidele, kellest uudistes nii sageli kõneldakse. Olgu põhimõtted millised tahes, põlevate silmadega fanatism on alati hirmus ja ohtlik. Etenduse lõpus aga uitas mõte hoopis sellele, et olgugi Artur usukuulutajana kõige kuuldavam ja silmapaistvam ning praktiline, isekas ja iseseisev Edek (Nils Mattias Steinberg) psühhopaadi omadustega, on elus neist sageli ohtlikum vaikne ja tühine Eugeniusz (Jaan Rekkor). Too allub küll kuulekalt maailmakorrale, kuid soodsa olukorra saabudes saab temast innukas käsutäitja – koputajate, nuhkide, suuvoodrite ja valvurite käes on suur võim.
#000015
Kuigi fanaatiku suurelise, puise stiiliga vastandub Raidmetsa Artur teravalt ülejäänud seltskonnale, on ta rollijoonis paraku ühesugune ja sama kange kui tegelase maailmavaade. „Raidmetsa mänguvõtme puisus mõjub lavastaja taotlusena, vastanduses oma vanemate staatilisusele, kuid edasises vastanduses Edekiga ootaks võib-olla enamat psühholoogilist suhet oma tegelaskuju välise rollijoonisega. Artur murdub enne laulatust, kui ta end täis joob, kuid huvitav oleks mõne nüansi kaudu jälgida tema inimlikustumise protsessi, kui loosungite alt koorub välja see kaitsetu väike laps.“3
#000016
Kõige huvitavama rollikaare läbivad seevastu Ala (Saara Nüganen) ja Stomil (Peeter Tammearu), sest mõlemad mõistavad tegevuse jooksul midagi, mida nad tegelikult juba teadsid, ning see lammutab osa illusioonist, osa vooluga kaasaminemise kokkuleppest. Ala alustab teekonda neurootilise, pettekujutelmas elava lapsena, kellele ümbritsev on ainult natuke ohtlik, kuid pruutkleiti selga ajades tema roosad prillid purunevad. Nüganeni kehakeel on pulmadeks valmistumise stseenis niivõrd erinev esialgsest ning tema pilgust peegeldub sünge arusaam, kui jõuetu on ta toimuva ees. Tema stseen Eleonoraga (Kleer Maibaum) on oma vaikuses ja valikuta leppimises südantlõhestav. Seda hullem on Ala püüd naeratada ja meeleheitlik küsimus „Aga mina?“, millele Artur ei vastagi.
#000017
ELEONORA: Ma ei oskagi öelda. Võib-olla sellepärast, et pole põhjust lugu pidada.
#000019
Tammearu kehastab võrratult joviaalses ja suurelises stiilis Stomili ja tema põlvkonna väärtushinnanguid ning laseb end Arturi õhutusel korraks uue ideega kaasa viia, kuid taandub selle kokkuvarisemisel löödult tagaplaanile. Tema duett Arturiga – veenmise hetk – on nii mõnusalt absurdne ja traagiline, et loob peaaegu ooperliku tunde, mis saab kinnitust, kuna Lea Tormis Vikerraadio saates „Teatrivaht“ mainib, et selle näidendi ainetel ongi loodud ooper. Vanaema Eugenia (Lii Tedre), kes näidendis on otsekohene, kärme ja elurõõmus, on laval oodatust veidi kahvatum ja tõsisem, isegi resigneerunum, nii et tema surm nii ootamatuna ei tundugi.
#000020
Lavakujunduses on Illimar Vihmaril olnud käed üsna seotud, sest Mrożek on kirjeldanud „Tangoks“ vajalikku ruumi ja kostüüme väga täpselt ning juhtnööridest mööda hiilida pole kerge. Kuna need on tegevusega tihedalt seotud, pole seda ka vaja. Ometi on lava stiil jäänud kuhugi realismi ja minimalismi, argise ja abstraktse vahele, mis ei ole see ega teine. Veidi on kunstnik saanud ruumiga siiski mängida, nii et jäikade seinte asemel ümbritsevad tuba kardinad, mis lubavad selle vajalikul hetkel heli ja valgusega efektselt suuremaks ja läbipääsetavaks võluda. Ainsana kukub kujunduses päris teemast välja plakat, mis pole oma ebamäärasuses ja ilmetuses küll „Tango“ vääriline.
#000021
Lavastusena, mille aluseks olnud näidend on juba üle poole sajandi nii palju mõtteid ja tundeid tekitanud, on Ingomar Vihmari „Tango“ kuidagi väike ja rahulik, rõhuasetuseta. On monoloogid ja duetid, kuigi peaks olema ansambel. On sõnad, kuigi peaks olema ideed ja vaidlused. Pole häbiasi olla apoliitiline ja kunstipärane, aga teater on siiski aja ja ruumi elav osa. Lavastuse puhul, mille tekst haakub nii paljude teemadega, on lausa imelik küsida, aga siiski – millest selles lavastuses räägitakse? Ei saa ju olla, et ainult ühe perekonna jonnivast võsust? Aga millest siis?
#000022
Venemaal pole teatrielu pausile pandud. Kuuldavasti on Moskvas koroonaaegne lubatud saalitäituvus 70%. Teatrid on rahvast täis, esietendusi tuleb robinal. Teatrifestival „Kuldne mask“ korraldati tänavu ...
#000030
Kui teha aktuaalset teatrit, tuleb ka publik
#000032