Ervin Õunapuu kirjeldab tihti Eesti olusid: vahel on see alternatiivreaalsus või -ajalugu, teinekord tulevikuilm, kuid alati düstoopiline ja väändunud.
#000003
Ervin Õunapuul on ilmunud varem neli teost, mille pealkirjas esineb sõnapaar „Eesti gootika“.1 Siinne on viies. „Eesti gootika“ on Grant Woodi tuntuima maali „Ameerika gootika“ pealkirja parafraas. 1930. aastal valminud maalil on kujutatud Ameerika abielupaari gooti stiilis maja ees. Sarnased pole vaid pealkirjad: eluvaevadest räsitud karmiilmeline maaelupaar satiirilisel maalil on kindel, et häda ja mure on elu lahutamatu osa, meenutades kangesti tüüpilisi Õunapuu tegelasi.2
#000005
„Eesti gootika XX“ on n-ö juubeliväljaanne, valik Õunapuu viimase 20 aasta jooksul kirjutatud juttudest. Siin kohtame häirivalt ebasümpaatseid karaktereid, vaesust, änge, vägivalda ja kurjust. Viletsust täis maailmas toimetavad tegelased on valdavalt räpased ning rumalad – Õunapuu tekstiilma halbus ja kurjus tulenebki enamasti rumalusest. Näib, et meeldivat alternatiivi sellele ei ole.
#000006
Õunapuu gootika on teatud mõttes äraspidine gootika. Kui üldiselt on gooti kirjandus „tumeromantiline kirjandusžanr“, kus jutustatakse „võikaid lugusid hämaratest lossidest ja kloostritest, maa-alustest katakombidest, hukatuslikest soolaugastest, painajalikest kummitustest, jahti pidavatest vampiiridest ja libahuntidest, salapärastest kuritegudest, hullunud või haiglasest inimkäitumisest“,3 siis Õunapuu loomingus on painajad ja hukatus esikohal ning puudub gootikas nii vajalik romantika. Traditsioonilises gooti kirjanduses annab romantiline lähenemine kogu kannatusele ja hirmule alternatiivi ja põhjuse, sellega transtsendentse mõõtme, võimaluse põgeneda kaunisse ideesse. Õunapuul on romantika asemel satiir. Tema sarkasm muudab rõhuasetust, tehes lugude maailma immanentseks, piiratuks ja väljapääsmatuks.
#000009
Õunapuu „Eesti gootika“ tegevustikku iseloomustavad ootamatud pöörded, sh ühe peategelase vahetumine teise vastu. Jutustaja suhtub harva tegelastesse empaatiaga, pigem on nad objektid, kelle tegevust jälgib jutustaja ajahetkes, laskumata minevikku või sügavamasse analüüsi. Õunapuu kirjeldab tihti Eesti olusid. Vahel on see alternatiivreaalsus või -ajalugu, teinekord tulevikuilm, kuid alati düstoopiline ja väändunud. Aare Pilv on sedastanud, et tegevuskohaks on „teatav ajatu lootusetu mudaauk kuskil Eestis“.4 Tihti on kehvuse ja viletsuse põhjus pime usk jumalasse ja kristlus üleüldse. Õunapuu tegelased on enamasti kas vaesest perest pärit väärkoheldud lapsed, rumalad täiskasvanud, perifeersed vanurid või vahel ka enesekesksed rikkurid – igal juhul peaaegu eranditult sügavalt õnnetud väljapääsmatus olukorras inimesed. Tema tegelased usuvad igasuguse kriitikata seda, mida esivanemad on õpetanud, ja teevad nii, nagu ikka on tehtud.
#000010
Siit jõuamegi Mehis Heinsaare loomingu juurde. Ka tema teostes hoiavad inimesed vanast ja tuttavast, iidsetest tarkustest kinni, kuid Heinsaare tekstid lähenevad kõigele vanale just nimelt romantiliselt. Kulunud esemed, vanad majad, kila-kola täis pööningud ja vanu väärtusi austavad inimesed kannavad mineviku nostalgilist aurat. Ammumöödunusse suhtutakse igatsusega ja unistavalt, tänapäev näib seevastu pealiskaudne, kiirustav, võõras. Just vana aja inimeste ja nende väärtuste kujutamine on Heinsaare ja Õunapuu ühisosa, kuid viimase puhul äraspidine. Äraspidisuse loob Õunapuu tekstides just sellega, et lisab Heinsaare ebamaistele karakteritele törtsu kenderlikkust, tema kahe jalaga maa peal tegelaste jõhkrust.
#000011
Sümbioos pole siiski pelgalt kahe asja kokkupanemisel saadud omaduste või asjade hulk. Sümbioosis sünnib hoopis uus nähtus: kui tüüpilised Heinsaare romantilised tegelased kombineerida Kenderi ahtapilguliste tüüpidega, saamegi Õunapuu „kangelased“.
#000013
Õunapuu tegelased on nagu arutud ja mõistuseta eelajaloolised loomakesed, tänpäevase inimese eellased halvas mõttes. Esivanemate maailm on must, pime ja küündimatu ning inimesed, kes nende „tarkust“ edasi kannavad, rumalad, ning et vint täielikult üle keerata – enamasti ka inetud. Õunapuu sarkasm on terav – selle määrani, et lugejana kahtlen vahel, kas autor isegi oma tegelasi armastab. Tema loodud maailm on justkui kinni omaenese neuroosides.
#000014
Aasta hiljem kirjutatud „Pastoraalis“ on käsitletud hirmu võõra ees ning see sobiks hästi ka viimasel ajal esil olnud teemasid parodeerima: see on lugu leidlapsest Ahmedist, kes leiab hiljem otsa oma 11aastase tütre käe läbi (too on temast rase). Samal ajal on see eestlase autoparoodia. Teose lõpu lunastus – Ahmedi mõrva uuriv konstaabel otsustab võtta tüdruku endale naiseks, sest „küla on väike, teda teatakse ja austatakse, kõik on ju oma­inimesed ja elu läheb rahulikult edasi“ (lk 25) – annab tekstile uue perspektiivi. Nemad seal võõral maal on kummalised – nagu Ahmed –, kuid ega meiegi paremad ole. See lähenemine on väga õunapuulik – paroodia- ja kriitikanooled ei anna armu kellelegi.
#000017
1 „Eesti gootika“ (1999), „Eesti gootika. II. Tosin veidrat juttu“ (2004), „Meie igapäevane jää. Eesti gootika. III“ (2006), „Eesti gootika. Lauavestlused“ (2010).
#000020
Eesti Teatri Agentuur kuulutab välja 2023. aasta näidendivõistluse
Aita leida aasta keeletegu 2022
Riiklikele kultuuripreemiatele esitati 99 ning spordipreemiatele 45 kandidaati
#000027
Eesti Akvarellistide Ühenduse aastanäitus “Kooskõlad”
#000031