Oma Maitse andis mulle möödunud kuul ülesande testida poes müüdavaid filotainaid. Pikk ja põhjalik lugu, mis peaks küll igaüht julgustama selle paberõhukese tainaga tutvust tegema, jäägu praegu veel ajakirja. Postitan siia lühikese kokkuvõtte ja veidi isiklikumat laadi kommentaarid.
#000000
(Võib-olla kunagi kaugemas tulevikus, kui ajakiri juba müügilt kadunud, võtan teema uuesti üles.)
#000001
Täitsa ausalt tunnistan, et filoga pole mul tõsisemaid kokkupuuteid olnud. Aastaid tagasi otsustasin külalistele teha keavdrulle. Võtsin kuskilt retsepti, marssisin poodi, ostsin taina ja muu kraami ning vähimagi kätevärinata keerasin rullid valmis. Nüüd, ajakirja jaoks, lugu hoopis teine. Loed netist kõiksugu artikleid, mis algavad sõnadega: “Ära karda...” ja vägisi poeb hirm naha vahele :) Niisiis, olin supersüsteemne – kõik oli ettevalmistatud ja seal, kus vaja.
#000002
Väga kasulik vihje, mille ühest ingliskeelsest blogist leidsin, on hankida korralik lai (vähemalt 5 cm) maalripintsel. Oma kökatsi silikoonribadest pintsliga oleks töö väga vaevaliseks ja aeganõudvaks kujunenud.
Kõik olgu valmis enne tainapaki avamist. Mida rohkem ruumi, seda parem. Minimaalselt vajad kahe ahjuplaadi laiust vaba tööpinda, sest lahtirullitud tainalehed on umbes ahjuplaadi suurused. Ühe plaadi laiusel alal käib töö ja teisel on ülejäänud lehed ootel.
Pane valmis puhas, külma veega märjaks tehtud ja korralikult kuivaks väänatud puuvillane köögikäterätt. Lugesin erinevaid soovitusi. Näiteks, et rätti märjaks teha pole vaja, sest märjana jääb taina külge kinni. Ei ole nõus. Samuti soovitati kasutada toidukilet. See tundus juba mu peas piisavalt jube ettevõtmine, et ei hakanud katsetama. Korralikult väänatud niiske käterätt toimis hästi.
Sulata retseptis ettenähtud kogus võid tainakihtide määrimiseks. Kui sulavõi peaks poole töö pealt otsa lõppema, pole hullu. Sama edukalt võid kasutada ükskõik millist mahedamaitselist õli (oliiviõli, rapsiõli). Määrdeaine valik on rohkem maitse kui tehnoloogia küsimus. Paljudes retseptides ongi juba algselt kirjas oliiviõli. Õli on ka selles mõttes mugavam, et see ei tahku töö käigus ja seda on majapidamises tavaliselt piisavas koguses olemas.
Niipea, kui oled lehed lahti rullinud, kata need niiske rätikuga. Kogu töö käib ühe lehe kaupa ja teised on seni rätiku all peidus. Filo kuivab õhuga kokku puutudes kiiresti, muutub rabedaks ja kasutuskõlbmatuks. Aga see ei toimu siiski nii kiiresti, et peaks hirmust hingamise ära unustama. Rahune. Näitena olgu toodud, et ma ei mäleta mingit paanikat sellest, kui ma täitsa esimest korda kevadrulle tegin. Aga kui ma oleksin uimerdanud, nagu tavaliselt, siis vist poleks küll asja saanud.
Ära muretse, kui tainas rebeneb. Kuna seda kasutatakse küpsetistes pea alati kihiti, siis tuleb vaid hoolitseda selle eest, et rebendid ei jääks kohakuti. Kui kõige pealmine kiht rebeneb, pintselda seda õliga ja lihtsalt lisa veel üks kiht juurde.
#000003
Selline näeb välja üks väike küpsenud filoleheke. Tegin testiks väikese 12-kihilise paki. Seda, kuidas neid kasutada saab, nägite juba minu pühadepostituses.
#000004
Spanakopita – kreekapärane spinati-juustutäidisega kolmnurk
#000005
Mis siis kokkuvõtteks öelda? Selline enam-vähem tulemus peaks igaühele jõukohane olema. Siiski, tuleb tunnistada, et minu jaoks olid need pirukad liiga krõbedad ja liiga rasvased. Olen saanud kaugelt paremaid filoküpsetisi, kui need omatehtud. Näiteks sügisel Horvaatias suvalisest nurgapealsest pagariärist ostetud burek sa sirom oli unustamat elamus tervele meie perele. See tähendab aga ainult seda, et tuleb rohkem harjutada ja erinevaid retsepte katsetada. Samas, mingitest pannkoogi sisse mähitud kevadrullidest, mida ikka veel mõnes aasia söögikohas pakutakse, ei taha ma kuuldagi – see tase on küll ületatud.
#000008
Lõpuks veel ühed rullikesed, mille retsept on Oma Maitses, aga täidis on pärit siit ja rullimise juhise leiab siit.
#000009
Need, mis ma söönud, on ka minu jaoks liiga rasvased olnud. Selgusetuks on jäänud mulle veel see, millest filotainas koosneb, iseäranis huvitab, mida rasvainena kasutatakse. Olen kahtlustanud, et osad tehakse mitte või vaid searasva vms-ga.
#000015
Tõeliselt huvitav postitus – väga hea põhjalik spikker kõigile, kes filotaignaga esimesi kordi kokku puutuvad. Ja pildid on ka superkenad! Mulle eriti meeldib nende stilistika (kvaliteet on muiduga ka hea), niiet mina annaks 10-punkti süsteemis Sulle 12! Paistab, et Eestis on üks professionaalne toidufotograaf juures:)
Kusjuures, spanakopita jt sellelaadsed spinati-feta pirukad mulle tohututlt meeldivad ja Kreekas käies olen seda peaaegu iga päev söönud. Seal on spanakopita enam-jaolt suure plaadi peal ja sellest lõigatakse suuri nelinurkseid tükke. Imemaitsev! Kusjuures, mina pole kunagi Kreekas spanakopitat süües tundnud, et see oleks liiga krõbe v rasvane, sest tavaliselt on nii ülemine kui alumine taignakiht piisavalt õhukesed, et kuidagi ei häiri.
Lähen ostan nüüd värske OmaMaitse, et edasi lugeda :)
#000016
Araabiamaades kasutatakse filo määrimiseks sulatatud selitatud võid (soolata või, millest on piimarasvad eemaldatud). Kui väga rasvast ei soovi, või panna võid mitte iga kihi vahele, vaid korraga võtta kaks kihti (st kahe kihi vahelt jääb rasvata). Poefilo ei ole samas maitselt päris 1:1 võrreldav isetehtud värske filotainaga, mida pagariärides lennutatakse võimalikult õhukeseks venimiseks (kunagi hinnati selle järgi minijaks sobimise oskust, et mida õhemaks suutis rullida, seda parem kandidaat). Muidu koostisaine on lihtne: jahu, vesi, õli, sool.
#000017