Lasen oma nahal seguneda liivaga, oma kõrvadel valgusega, süljel veega, oma hingeõhul tohutute kaugustega. Ma mõtisklen – kas vaatlemine võib olla paitamine? Kui kanda teist inimest armastuses on raske, siis milline saab armastus olla meie endi, Maa suunas?
#000005
Meenutades, et loodus ei ole miski, millega taas ühendust leida, sirutun pakitseva tundlikkusega, et hoida nahka kui valgust, kuulamist kui puudutust ning võnkumist kui laineid.
Sille Kima on kunstnik, insener ja liikuja kehas, tajus ja helis. Tema looming põhineb sensuaalsusel ja kollektiivsetel olemise viisidel. Ta toetub koostööle elementaarosakeste füüsikutega ja kohtub nendega kunsti-teaduse piirialadel. Sille vaatleb armastust mitmetasandiliselt, sulatab teksti ja taju distsipliinide ja ajapaikade üleselt. Lisaks tolmendab ta tomatiõisi nii omaenda aknalaual kui ka avatud väravatega aedades. Üks neist on avalik aed aiaresidentuuriga, mida ta veab koos kunstnik Sandra Kosorotovaga Narva Kunstiresidentuuri juures Kreenholmis.
#000006