Erki Pärnoja on praegu kahtlemata üks tähelepanuväärseimaid eesti muusikuid. Tema unise popi ja vesternliku alternatiivi kompamistele pole kodumaises skeenes lähedasi vasteid leida.
#000001
Tervikheli on küll mastaapsem – Raun Juurikase keelpillipartiid –, aga samas on see kõik äärmiselt intiimne. Pähe kargavad seosed Devendra Banharti, Tycho, Maribou State’iga, vahelduvas osakaalus. Selline kõrgete lagedega kammerlik dream pop, kuigi päris popist on asi kaugel. Ei saa öelda, et Pärnoja kaugeneks otseselt senistest hilissuvistest instrumentaalrännakutest. Pigem pöörab ta unelev-igatseva pilgu eeterliku kevadeha poole.
#000004
Anna Kaneelina debüütalbum mõjub tõsimeeli nagu kaneel. Mõrkjasmagus helipalett tekitab omamoodi metamorfoosi. Plaadi kaanekujundus on suviselt kerge ja õhuline. Ometi viib üllitise sisu kuulaja (vähemalt minu) iseenda hämaratesse katakombidesse, pimedasse saali, kus saab oma murede ja rõõmudega tantsiskleda nagu Anna videos „Thunder”.
#000009