Venemaa teatrifestivali „Kuldne mask“ tiival all tegutseb nende rahvusvaheline programm „Russian Case“, mis mõeldud peamiselt festivalikorraldajatele, produtsentidele ja teatrikriitikutele. Pandeemia tõttu korraldati seekordne „Russian Case“ 1. – 6. aprillini veebis.
#000002
Festivali vestlusringis (millest katkeid siin avaldame) osalesid:
#000003
„Kuldse maski“ parim suurvorm on Andrei Mogutši lavastus „Muinasjutt viimasest inglist“, mis on inspireeritud elust 1990. aastate Venemaal, tegelasteks hullumajja pistetud eluheidikud.
#000016
Timofei Kuljabin: Ei usu, et lavastus võiks solvata. Nagu lasteaed! Teater on poleemika koht. Lavastajana mängin oma mängu, tulemus võib olla keskpärane või andekas. „Tannhäuseriga“ keerati asi poliitiliseks, kaos ei tekkinud kunsti pärast. Lõpuks süüdistati lavastajat peaosalise maailmavaates.
#000017
Kuljabin: Kunstnikul on õigus laval teha, mida ta tahab, aga vaataja ei pruugi sellest aru saada. Hullem veel: ise pole lavastust näinudki, aga rebib kõik kontekstist välja. See on ohtlik.
#000019
Kuljabin: Zürichis lavastasin Ibseni „Nora“. Üks vaataja kirjutas teatrisse, juhtkond muutus ärevaks, nii pikk kiri. Probleem oli jõuluõhtu stseeniga. Laval oli palju rahvast, lapsehoidja rollis üks tõmmu tantsijanna. Miks lapsehoidjat, koristajat, teise sordi inimest mängib mulatt? Ja miks on laval ainult valged? Kus on Aasia rahvad ja teised maailmakodanikud? Olete rassist! Teater kartis vastamata jätta, et tuleb veel suurem jama. Vastasin, et ise olete oma mõtetes suurem rassist, kui ma oma lavastuses kunagi olen osanud olla. Trupi koosseisust polnud kedagi teist võtta, nii et olud tingisid valiku. Oli ebameeldiv õiendada.
#000021
Davõdova: Venemaal me ei taju mustanahaliste teemat, pärisorjad olid meie oma kaasmaalased. Näiteks Andrei Mogutši lavastuses „Muinasjutt viimasest inglist“ on pilt postsovetlikust haiglast. Teada on, et sanitarid olid joodikud, kallasid endale tont teab mida sisse ja läksid seejärel näost siniseks. Mogutši tegi näitlejale tumeda näo pähe. Vene publik saab sellest aru, loeb õigesti. Kui vaatan seda prantslase või ameeriklase silmadega, siis jumal hoia ... Iga kultuur näeb seda omas võtmes ja solvub, sest ei tunne konteksti. Alvis, kas sa Moskvas „Gorbatšovi“ lavastades ei tajunud tsensuuri?
#000022
Hermanis: Ei, mitte mingisugust. Seejuures aga ei mõista ma Vene keelamisi-lubamisi. Krõmovi lavastatud „Boriss“ ei läheks läbi Ameerikas või Saksamaal. See jääks tema elu viimaseks lavastuseks. Ja veel, pole mõtet võrrelda teatrit ajakirjandusega. Teater on paik, kus puuduvad piirid, see on nalja, narride, karnevali tsoon.
#000023
Hermanis: Lääne-Euroopa teatriajakirjades kirjutatakse järjest vähem teatrist ja aina rohkem ideoloogiast. Sel põhjusel kirjutasin Riia Uue teatri manifesti, andes teada, et meie teatris on vaba sõna au sees. See tekst kutsus esile tormilisi vaidlusi. Läti president Egils Levits kutsus mu välja ja toetas mind. Ta on klassikaline liberaal. Mäletate, 1970. aastatel tegi Fassbinder lavastuse juudist, kes hakkas holokausti arvelt äri ajama. Tuli suur skandaal. Isegi Joschka Fischer, toona roheline, tunnistas, et tegu on antisemiitliku lavastusega, kuid teatril on õigus seda teha ning meil omakorda plakatitega selle vastu protestida. See on klassikalise liberalismi näide. Tänapäeval elame justkui Dostojevski „Sortside“ keskel.
#000027
Hermanis: Teater kui lugupidav dialoog pole minu ettekujutuses õige. Teater on provokatsioon, vaataja peab ise aru saama. Teater ei ole tudengi­seminar. Kui Jerzy Grotowski või Antonin Artaud oleks kuulnud, et teater on dialoogi koht, poleks nad millestki aru saanud.
#000029
Riiklikele kultuuripreemiatele esitati 99 ning spordipreemiatele 45 kandidaati
#000041