Taago Tubina lavastatud „Oleanna“ on oma ajatundlikkuses terav, tõsine, pingestatud ja valus draama suhtlemissuutmatusest, võimust, hariduse nivelleerumisest.
#000003
Klaudia Tiitsmaa lavarollides näeb varjundirikast ampluaatust: kui erinev on humoorika südamlikkusega, soojalt ja delikaatselt mängitud „Amalia“ nimiroll „Oleanna“ üliõpilase huumorimeeleta frustratsioonist, mis mingis mõttes hoopis autistlikum kui Amalial. Üks olulisi teemasid üliõpilase rollis on siin ja praegu eriti ajamärgiline suutmatus mõelda kujundlikult, oskamatus abstraheerida ja üldistada. Siit ka võimetus pidada õppejõuga elementaarsetki dialoogi, akadeemilisest dispuudist ei maksa unistadagi. Selles mõttes on õppejõul ju tuline õigus, et igaüks ei peakski ülikoolis õppima – eriti kui õppimise ajend ei ole haritus ega teadmishimu, vaid staatus, mistahes inimlikul põhjusel. Tõepoolest, kui üliõpilaste rühm tahab korrigeerida kohustusliku kirjanduse nimekirja, eesmärgiga keelustada liiga keerulised raamatud – on see siis enam kõrgharidus?
#000010
Praegu mängukavas olevas Jez Butterworthi „Äärelinna bluusis“ on naabrimees Dale üks Janek Vadi intrigeerivamaid rolle: pealispinnal lahe sell ja vilunud naistemees, kes elu ülemäära ei mõtesta. Kuid rolli võtmehetkeks saab ootamatu intonatsioonimuutus, kui Dale nagu muuseas mainib jutu sees oma lapsi, imestavas küsimuses „kas ma lastest ei rääkinud?“ muutub järsku täielikult mehe ilme ja intonatsioon, küüniline mask asendub sooja siirusega. Häälekasutus on määrav ka „Oleanna“ haridusteaduse (sic!) õppejõu rollis: mees räägib veatu diktsiooniga, selgelt ja valjusti, teatraalsete sarkasminootidega, külgeharjunud võltsnaeratuste saatel. Iseäranis ilmekalt kõlab viisakas, aga tülpinud armastusväärsus telefonikõnedes abikaasaga. Nii ei mõjugi õppejõud läbinisti usaldusväärsena, naistudengi füüsiline ja psühholoogiline tõrge tema suhtes on peaaegu mõistetav, kuigi seksuaalset ahistamist objektiivne kõrvalpilk ei hooma.
#000013
Puhtalt on välja mängitud kaks hetke esimeses vaatuses, mis võiksid tuua hoopis teistsuguse lõpplahenduse. Kaks mudelit vastastikusest suhtlemissuutmatusest. Esimene, kui õppejõud on valmis avameelselt ja kirglikult selgitama haridussüsteemi olemust ja oma kutsumust, aga tudeng ei vaevu kuulama, katkestab teda ükskõikselt ja nõuab oma hinnet. Ning tundlik hetk esimese vaatuse lõpul, kui abitu plikatirts (sest seda ta sel hetkel on) murdub, püüab esimest korda elus pihtida, mis teda vaevab, õpetaja on suutnud luua hapra usaldusliku kontakti – kuni taas heliseb mehe mobiil ja ootamatu sisuga telefonikõne mõjul mees lihtsalt unustab kõik, kõnnib hoogsalt minema. Just seda hoolimatust ei suudagi neiu andestada.
#000014
Mõjuv on lavastuse finaal, õppejõu raevupuhang, kui reaalne vägivald on hirmutavalt lähedal. Viimaks varisevad mõlemad tegelased kokku, jäädes kumbki üksi, tühja pilguga iseenda sisse vaatama, puhtakspühitud tühja valge klassitahvli taustal. Siis kustub valgus.
#000015