Tegemist on meie rollimängugrupi selle hooaja kolmeteistkümnenda mängu teise poole ülevaatega segatuna neljateistkümnenda ja viieteistkümnenda korra sündmustega. Eelmise osa reisikirjast leiab siit.
#000001
Lible, kes oli esimesena magama läinud ja kelle valvekord oli vahetult enne hommikut jalutas reipalt ringi ning kolistas oma katelokiga: “Maast lahti unekotid, aeg on teele asuda.”
#000004
“Pole siin mingit põõnamist!” ei lasknud Lible ennast oma kaaslase tõredusest heidutada: “Pada on juba soojas ning teevesi valmis. Kui me tahame enne õhtut ämblikute metsast läbi saada peame kohe liikuma hakkama.”
#000006
“Ära lärma. Mine pese tõlda või midagi,” urises selle peale oma mantli alt Matt. Kui Lible jätkas endiselt plekk-kruusiga kolistamist pistis ta käe teki alt välja ning kompas enda ümber. Leides saapa viskas ta sellega käratsejat — saabas läks sihtmärgist ja õnneks ka lõkkel olevast pajast napilt mööda.
#000007
“Hei!” tegi nüüd Porru suu lahti. “Edaspidi pillub aadlike oma saabastega!” Ta oli teise saapa justüle varvaste tõmmanud ning hüppas nüüd ühel jalal oma varale järele.
#000008
“Vabandust, aga see lärm ei lasknud mul vahendeid valida.”
#000009
Kokk urises midagi vastuseks, kuid õnneks ei saanud Forrest sõnadest aru.
#000010
“Olgu, olgu!” ohkas vahimees selle peale ja ajas ennast püsti.
#000011
Vaatamata üleüldiselt pahameelele oli kiirustamisest kasu ning nõnda jõudsid rändurid metsapervele veel enne südapäevast päikest. Kui lagedal sõitis Lible tõld (kus oli oma koha leidnud ka Manfred) kõige ees, Porru ja Matt viimase muula ette rakendatud vankriga selle sabas ning Forrest sõelus kahe sõiduki vahet, siis nüüd võttis ametihobusel vahimees juhipositsiooni üle.
#000012
“Mis on?” päris aadlik tõllaaknast pead välja pistes.
#000014
“Ma ei tea, mulle tundub seal eespool tee kõrval justkui oleks midagi.” Forrest hüppas sadulast maha ja kõndimise pealt mõõka tõmmates astus ettevaatlikult näidatud suunas.
#000015
“Valehäire!” hõikas ta mõne hetke pärast, korjas midagi maast ning sammus tõlla juurde tagasi. Ta näitas teistele oma leidu. See oli tükike võrgukudet, paksu ja kleepuvat.
#000016
“Võeh!” võdistas Matt leidu vaadates õlgu. “Ragusas tundus nende elukate küttimine palju parem mõte kui siin kus nad elavad.”
#000017
“Huvitav millal nad siit läbi läksid ja palju neid oli?” ühines nendega ka Porru.
#000018
“Silma järgi pakkudes nii umbes tunni aja eest,” märkis Vahimees hooletult. “Mulle tundub, et järjed olid tulnud metsast ja teele jõudes läksid meie liikumise suunas. Ehk siis võib-olla avaneb meil peatselt võimalus sulle need mürginäärmed saada.”
#000019
Võlur naeratas ebakindlalt. Tundus, et ka tema enesekindlus oli hakanud kaduma.
#000020
“Jah, aga kui palju neid oli?” Porru oli vibu lahti harutanud,nööri peale pannud ning kontrollis nüüd oma nooli.
#000021
“Üks vähemalt,” arvas selle peale Forrest.
#000022
“Kuule, neil elukatel on igavesti palju jalgu ja ma ei ole teil siin mingi jäljekütt. Minge uurige ise kui ei meeldi.”
#000023
“Ei, pole vaja, usume.” nõustus Matt selle peale kiiruga. Ta oli oma vibupüssi vinna tõmmanud ning noole soonde pistnud.
#000024
“Inimesi ma ei leidnud,” kommenteeris vahimees enne kui keegi küsida jõudis. “On ainult kaks koolnud setukat.” Ta osutas pisut eemal lebavale ämblikuvõrkudest vormitud kookonile. Ühe otsast paistsid tõepoolest kapjadega jalad.
#000027
“Pole õrna aimugi,” arvas Lible. “Ühest küljest peaks me siit metsast kiiremas korras jalga laskma, aga teisest küljest ...” ta müksas ühte maas laebavat pisemat tünni. Paistis, et selles loksus mingit peenemat sorti kangem naps.
#000028
“Ärge järske liigutusi tehke,” sosistas Matt äkki silmadega millelegi ülejäänute selja taha osutades. Forrest pöördus aeglaselt ümber. Seal seisid kaks hiiglasliku ämbliku kes aeglaselt nende poole hiilisid. Nad olid süsimustad, ulatusid täiskasvanud mehele rinnuni ning nende väikesed süsimustad silmad jälgisid neid varjamatu verejanuga. Põõsastest kostis raginat ja sealt välja veel kaks ämbliku. Ja siis veel kaks. Forresti käsi läks aeglaselt mõõga järele.
#000029
“Mul pole õrna aimugi mis see täpselt oli,” seletas võlur kordamööda vahimeest ja Matti tohterdades.
#000030
Üks ämblikutest oli enne oma hukku vastiku kidisevat häält hakanud tegema, ta rinna ja seljaplaadid olid naksudes lahti tulnud ning elukas oli korraga mitu korda suuremaks paisunud. Ning enne kui Manfred ta loitsuga surnuks kõrvetas jõudis peletis Forresti ühe oma jäsemega peaaegu läbi torgata ja Matti vastu puud paisata. Mõlema vigastused oli rängad ja kui sõjamehel poleks paksu turvust seljas olnud, oleks ta ilmselt juba teises ilmas olnud.
#000031
Lahing oli olnud kiire ja raevukas, Porru avalask oli ühe ämbliku sissejuhatavalt tolle selja taga olnud puu külge naelutanud ning Forresti suureks rõõmuks tappis maagi tulekera päris mitu kaheksajalgset enne kui nad ränduriteni olid jõudnud tormata. Ründajaid oli kokku kümmekond, kuid kui poleks olnud seda seletamatult kasvavat isendit oleks kaitsjad neist hõlpsasti jagu saanud. Ometigi olnud asjad nii hõlpsalt laabunud ja nüüd toetusidniis vahimees kui seenespetsialist vigastatuna puude najale.
#000032
“Need on ajudeta loomad, ei need mõista loitse loopida,” kordas võlur mõne hetke pärast oma käsi kuivanud heina sisse puhtaks pühkides. “Nad on kas maagiliselt kellegi kolmanda poolt selliseks muudetud või need raamatud mida ma nende kohta lugenud olin polnud kaugeltki nii täpsed kui ma lootsin.”
#000033
“Loodame, et me saatsime nad kõik teise ilma.” Porru pani nööril olnud noole tagasi tuppe ja asus varem väljalastuid kokku korjama.
#000034
“Saab tehtud!” hõikas Porru vastu.
#000036
“Oled sa lõpetanud?” hõikas ta Porrule kes ämblikulaipade vahel ringi jalutas.
#000039
Mattist möödudes poetas Porru talle kõik vibupüssi nooled mida tal oli õnnestunud leida ja läks seejärel aadlimehele appi. Tünn, mida too oli püüdnud avada oli tõepoolest kõvasti kinni kiilunud kuid kahe peale õnnestus neil lõpuks selle kaas maha saada.
#000041
“Appi! Aidake! Kas ämblikud on läinud?” hakkas tünn vastuseks inimkeeli kõnelema.
#000043
“Mis teil seal on?” päris Manfred.
#000044
“Mis me siis lõpuks teeme?” päris Manfred nõutult. “Me ei saa seda tüdrukut ju siia maha jätta, me ei saa teda kaasa ka võtta ja kui me Larekit (kes iganes see ka pole) ämblikute käest ei päästa ...”
#000047
“Või ei suuda veenvalt tõestada, et ta ei ole enam elavate hulgas ...”.
#000048
Võlur vaatas Liblele etteheitvalt otsa: “Sa näed alati kõike nii süngetes värvides.” Ta kratsis mõtlikult habet: “Siiski antud juhul on jutus rebu. Ehk siis kui me Larekit (kes iganes see ka pole) ei päästa või ei suuda leida kindlaid tõendeid selle kohta, et ta on hinge heitnud, siis ei anna see päike deemon meile kuna rahu.”
#000049
Matt ohkas ja langetas pea kätele. Ta oli koos vahimehega viimases heitluses koledal kombel räsida saanud ning sestap oli viimased tunnid kulunud nende paikamisele. Kogu selle aja oli leitud plikatirts palunud, ähvardanud, anunud ja käskinud päästa Larek (kes iganes see ka pole) kes oli ämblikute kätte vangi langenud. See kõik põhjustas nii palju kära, et kui metsas veel ämblikuid oli, siis olid nad seda juba kindlasti kuulnud. Õnneks oli ta lõpuks väsinud ja nuttu tihkudes magama jäänud. Lible oli ta ühte oma pleedi keeranud ja tõlda tõstnud.
#000050
Ülejäänud seltskond oli seepeale kogunenud kriisikoosolekule.
#000051
“Alustame algusest. Meil pole vähimatki alust eeldada, et need peletised on kaupmehi senimaani elus hoidnud.” Lible oli käed puusa ajanud ja vaatas väljakutsuvalt ülejäänud grupiliikmete poole. Lõke naksus vaikselt ning heitis pikki varje lagendiku ümbritsevate puude peale. Kui olid selgeks saanud, et Forrest ja Matt ei ole võimelised veel mõni aeg iseseisvalt liikuma ning tüdruk ilma Larekita (kes iganes see ka pole) lahkuma otsustasid nad metsa laagri üles lüüa. Nad olid sealsamas lähedal leidnud ühe lagendiku, teinud ülesse tule ja kulutanud kõik nende valduses ole meditsiini ja maagia kannatanute tohterdamiseks.
#000052
“Siis me peame neid jalamaid otsima minema. Meil pole aega sekunditki kaotada.” Forrest sirutas käe sealsamas kõrval vedeleva mõõgavöö poole.
#000054
“Sina ei lähe kohe päris kindlasti kuhugi. Kui sa just ei plaani neid oma verega surnuks pritsida, sest selline rabelemine tõmbab su haavad uuesti lahti.” pani Porry plaanile otsustava veto. “Pealegi Manfred arvas, et meil on mitu päeva aega ja ma kaldun temaga nüustuma. Ma olen nimelt samuti midagi taolist kuulnud. Minu ettepanek on selline, et ootame hommikuni ja otsustame siis.”
#000055
Kõik peale Forresti mõmisesid nõusolevalt. Vahimehe poole vaadates oli igaühele selge, et ta parema meelega nuhtleks puhkamise asemel ämblikuid. Lõpuks keeras ta ennast täies relvis mantlisse ning keeras ennast kilbi peale puhkama selge plaaniga hommikul mitte sekunditki raisata millegi peale mis pole seotud Lareki (kes iganes see ka pole) päästmisega.
#000056
Samal ajal arutasid ülejäänud selle üle kellele jääb esimene vahikord.
#000057
Forrest ärkas selle peale, et miski pehme ta näo ees segab hingamist ning ta ei suuda ei oma käsi ega jalgu liigutada. Lisaks tundus, et ta liigub kuhugile.
#000058
Ta proovi appi karjuda, aga niipea kui ta oli häält teinud liikumine peatus. Tundus justkui oleks ta maha pandid, ta tundis sääres kerget torget ning mõne hetke pärast voogas tast üle kõikemattev väsimus ja ta jäi uuesti magama.
#000059
Kui vahimees uuesti ärkas oli olukord suuresti endine. Ta käed ja jalad olid seotud kuid seekord rippus ta pea alaspidi. Ta proovis ennast asjatult lahti rabeleda. Ta proovida appi hüüda, kuid ta hääl kostis jõuetu ägamisena.
#000060
Forrestil polnud aimugi kaua ta seal rippunud oli kui kusagil taamalt hakkas kostma tapluskära ja kellegi hõikeid. Seejärel vaikus.
#000061
“Suu kinni!” sosistas kompaja vastu ning kohe pärast seda tundis sõjamees kuidas ta kukub ja seejärel vastu maad prantsatab. Imelikul kombel ei tundnud ta valu.
#000063
Hetk hiljem lõigati ta näe ees olev riie katki talle vaatas vastu Matti nägu.
#000064
“Ahaa, siin sa mul oledki.” teatas Seenemees rahulolevalt ja lõikas ülejäänud ämblikuvõrgu ta küljest maha. Kas sa nuga suudad hoida?
#000065
Forrest kompas vööd ja leidis sealt pussi. Ta tundis, et ta käed justkui liiguks, kuid samas täitus ta keha selline arusaamatu rammestus mis tegi igast liigutusest pingutuse. “Ma arvan, et jah.”
#000066
“Väga hea, ma lõikan siis ülejäänud alla. Katsu nad kookonist vabastada.”
#000067
Üksteise järel prantsatasid ta kõrvale suured ämblikuniidi sisse mässitud kompsud. Kogu jõudu kokku võttes lõikas ta ühe neist lahti. Selle see tundus magavat üks tundmatu mees.
#000068
“Kas sa kõninda jõuad?” päris ta siis kui nad olid viimase vangi kookonist vabastanud.
#000070
Edasi möödus kõik nagu unenäos. Matt koos kaupmehega ees ja Forrest üksinda kannul vaarusid nad põõsaste vahel ringi kuni jõudsid peidetud vankrini. Seenemees asetas oma kandami sellele ja käski: “Valva siin, ma lähen toon järgmise ära.”
#000072
Ümberingi taplesid ta kaaslased ämblikutega: aegajalt lõhestas pimedust mõni tuleloits, aegajalt kostis lendu lastud vibunoole tigedat vihinat siin ja seal kõlas Lible sõjahüüd. Vahimees püüdis mõõka tõmmata, et sõpradele appi tõtata, kui see pingutus kulutas ta viimasegi energiaraasu ning ta varises meelemõistuseta vankrisse, Lareki (kes iganes ee ka pole) kõrvale.
#000073
“Kuidas sa ennast tunned?” Matt seises Forresti kõrval käed puusas. Väljas oli valgeks hakanud minema ning taamal arutasid Lible, Porru ja Manfred midagi grupi võõrastega.
#000074
“Täna küsimast, aga halvasti.” Vahimees püüdis ennast kätele ajada, kuid libises kohe maha laotatud mantlile tagasi.
#000075
“Mis seal toimub?” päris Lible tõllaaknast välja kõõritades.
#000077
“Punasuled!” kostis välja Matti hääl. “Neil on siin mingisugune teetõke ja kõik kes siit läbi püüavad minna saadetakse tagasi. Mis me nüüd teeme?”
#000078
“Improviseerime.” Libe tõukas ukse lahti ja ronis välja.
#000079
“Ma tahaks ka improviseerida,” nõudis seniajani maganud kuid jutukõma peale üles ärganud Forrest. Pealegi mu ülemus nõudis, et me nendega koostööd teeksime.”
#000080
“See nüüd veel puudus. Porru, kas sa saad hoolitseda selle eest, et meie paljukannatanud sõber ennast teesulgu arvestades “paremini” tunneks.”
#000081
Kuigi Forresti arvates oli taljuba piisavalt hea olla otsustas ta mitte vastu puigelda ja rüüpas pakutud joogi ühe sõõmuga alla. “Suured tänud, aga mul on juba niiigizzzzzzzzzz.”
#000083
Mida iganes Porru jook ka ei sisaldanud, aga kui Forrest lõpuks vastu õhtut üles ärkas tundis ta, et temaga on lõpuks ometi kõik korras. Ta oli natuke pettunud kui sõbrad talle käsi laiutades teada andsid, et ta oli Punasulgede vahiposti maha maganud, kuid ilmselt polnud see kaugeltki ainuke asi mis ta nägemata oli jäänud.
#000086
Nad olid tükk aega metsas põgenevaid arahniide jälitanud, kuni sattusid ämblikusalga pesa peale. Sealt leiti kadunud kaupmehed, kaasa arvatud Lareki (kes iganes see ka pole). Nad luurasid pesa tükk aega kuni otsustasid, et Lible, Manfred ja Porru korraldavad diversiooni sellal kui Matt vahimehe ja kaupmehed laagrist ükshaaval välja toimetab.
#000088
Plaan osutus edukaks. Oimetud kaupmehed sikutati nende endi vankriga (hobused kahjuks polnud enam elavate kirjas) tagasi laagrisse, kus Manfred neile eluvaimu tagasi sisse ajas. Leah oli Lareki (kes iganes see ka pole) pääsemise ülirõõmus, päästetud ise seevastu mitte. Nad proovisid mitu korda veenda seltskonda ka nende kaupa päästma kuid kuna Forrest oli juba raskelt pihta saanud ning päästeoperatsiooni käigus viga saanud Lible olukord polnud palju parem keelduti viisakalt kui resoluutsel. Kaupmehed otsustasid omal käel Ragusasse minna ning võtsid selle neetud plikatirtsu kõigi meeleheaks ühes.
#000089
The Order of the Stick
#000096