Tulin linnast. Lumesadu. Ööd ei leidnud kusagilt. Nälg kipub
juba kallale. Kas tõesti on öö ilmast otsa saanud? Või olen ma
üks neist ärapõlatud päikeselastest, kellele ööd lihtsalt ei
anta, vaata ise, kuidas oma säravate kiirtekimpudega hakkama saad.
#000001
Päike armastab pimedust. Igal hommikul tõuseb ta pimeduse
sängist ja õhtul läheb sinna tagasi. Ilma pimeduseta poleks
päikesel mõtet, valguseta poleks varju. Taimed, linnud ja inimesed
sirutuvad valguse poole, aga seejuures igatsevad nad vahel ka varjude
järele. Kui päike juba kõrvetab, siis valusalt.
#000002
Pimedus võib hirmutada, kuid ta äratab ka uudishimu. Mis on
varjul seal, kuhu silm nägema ei ulatu? Kui iga nurgatagune oleks
valge ja selge, poleks põnevust. Ei tasu imestada, miks põnevikud
ehk tumedikud on rahva seas nii populaarsed. Öös on und ja ulmet,
surma ja salapära. Minagi otsin ööd. Midagi, mis teeks heleda ja
õitseva, see tähendab igava päeva natuke põnevamaks.
#000003
Nagu hea kunstiteos ikka, sünnitab ka "Nighthawks"
hulga küsimusi, andmata ainsatki vastust. Kes on need öölinnud?
Kust nad sel hilisel tunnil tulevad, kuhu lähevad? Miks on see
abielupaar nii morn? Mõranev suhe? Või on nad lihtsalt väsinud,
mõtlikud? Üleüldse, mida nad tellivad? Drinke, snäkke või koguni
#000007
Hopper annab vaatajale võimaluse hulkuda ringi unetus metropolis
ja korraks ühe söögikoha ees seisatada. Me ei puutu nende
inimestega enam kunagi kokku, näeme neid vaid viivuks, kuid see
põgus silmapilk jätab meisse ometi õrna jälje nagu vihmapiisk
liivale. Paratamatult satume oma elu jooksul kokku tuhandete
võõrastega, kes jäävadki võõraks. Me ei tunne neid ega nemad
meid. Ja ometi tunneme üksteist, sest kogeme sarnaseid emotsioone,
#000008
Kunstikriitikud ütlevad maali kommenteerides: Hopper näitab
urbanistlikku võõrandumist. Taoline stseen poleks päevavalgel
kuigi kõnekas. Võib lausa näha, millist üksildust need inimesed
seal söögikohas kannatavad. Maal valmis 1942. aastal, sõjapäevil.
Keegi ei teadnud, kaua sõda veel kestab ja millega see kõik lõpeb.
Aga olgu sõda või rahu, mõni jääbki üksildaseks. Inimesed ei
vaevle kunagi põhjuseta. Nad lihtsalt elavad läbi oma saatust.
#000009
Kuid ööle, isegi talumatult pikale polaarööle, järgneb ikka
päev ja päikeselapsed on jälle platsis. Nad kiiguvad hoogsalt
kuldsetel kiikedel ja mätsivad liivakooke kuldses liivakastis. Ometi
näib see päikesekuld võltsi ja odavana. Kuuhõbe on viimasel ajal
#000010
Kella lüüakse ikka veel, enamasti pühapäeviti, vahel ka
matuste puhul. Inglise poeet John Donne pani mitmesaja aasta eest
kirja kuulsa mõtte: ära küsi, kellele lüüakse hingekella, seda
lüüakse sulle. Ent praegu maetakse surnuid kellakõmina saatel
harvem. Vahel pannakse krematooriumi leinasaalis mängima salvestatud
kellamäng. Uued ajad, uued kombed. Kõik on nii sünteetiline!
#000014
Inimesed janunevad suurekõlalise tühjuse järele.
#000022
Kes ütles, et raamatud on kallid?!
#000025
Kui hing kustub, tuleb see uuesti läita "Öökapiraamat?" küsiti minult kunagi. "Pole sellist raamatut, pole öökappigi,&quo...
#000026