1979. aasta jäädvustus mängufilmi „Tuulte pesa” proovivõtetelt, kuhu Vahing valitigi vanemat metsavenda mängima. Foto: Villu Reiman (Eesti Rahvusarhiiv)
#000002
Sellest on nüüd ligemale viiskümmend aastat, mil sa Tartus Nõva 15A oma kurikuulsaid salonge pidasid, literaate, näitlejaid ja usuteadlasi võõrustasid, rääkisid Jungist, Nietzschest ja Kierkegaardist ning ajasid taga seda püüdmatut Iset, luues ja taasluues oma isikumüüti, mille seemned kasvatavad õisi veel tänapäevalgi ja levitavad jätkuvalt seda kummastavat kutsuvat hõngu. Mis on see taim, mille sa istutasid ja mille lõhna peale nüüd, aastakümneid hiljem nii paljud Tartu tudengid, ajaloouurijad ja elukunstnikud oma pale pööravad ning otsekui joobuvad? Joobuvad sinu „metafüüsilisest intoksikatsioonist”, küsivad, mis on mäng, ja igatsevad osa saada sinu salongist, justkui poleks sa seal teises maailmaski nööre käest lasknud. Igavene mängujuht.
#000004
Sinu huvi mängu vastu pärines psühhiaatriast ning oli sinu enda sõnul paljuski seotud inimese isesusega.[2] See Ise ei andnud sulle lõpuni rahu – kõikides juttudes ja näidendites oled ju kirjeldanud vaid iseennast. Nagu oled öelnud, et patsiendi kallale sa ei läinud, alati projitseerisid kõik hingehädad läbi enda.[3] Kirjutamine oli sinu jaoks omamoodi autopsühhograafiline kunstivorm, võimalus püüda tabada ja mõista eneseteadvust, paigutada oma pihtimusliku dramaturgia objekt kierkegaardlikku tüpoloogiasse, vaadelda ja lasta vaadelda oma karljasperslikku „kahepaiksust” – kõikumist psühhiaatria ja filosoofia vahel. Kas selle võimaluse pärast – avada oma eksistentsiaalset võõrandumist ja hämaraid tunge mingile laiemale auditooriumile – valisidki sa pigem kirjaniku kui psühhiaatri rolli? Tuleb ju tunnistada, et kõik need alateadlikud pained, krüptilised tähendusseosed ja sümbolistlikud käitumismotiivid sinu teostest on vaid narratiivne eneseanalüüs, psühhoteraapia, mäng.
#000005
Ning need päevaraamatudki on ju vaid provokatiivselt konstrueeritud piirinihked elu ja kunsti vahel, järjekordne Spiel. Nagu sa tõdesid, et „Päevaraamat” tervikuna on tegelikult ikka mingisugune mänguline situatsioon, seal käib ju mäng kogu aeg – sa ei häbenenud seda, ütlesid vaid, et nende avaldamisega rikkusid ka enda privaatsust, avalikustasid oma elu rohkem kui kellegi teise oma. Kõik need sada seitsekümmend koolivihikutäit päevikuid – need olid „põgenemine mingisse teise maailma, kus said oma mõtteid välja elada”.[4]
#000006
Nõnda lõid sa kogu oma elust mängu – „lahendasid” ennast ja teisi ümberringi. Milline seltskond su ümber koondus! Mati Unt, Evald Hermaküla, Jaak Kangilaski, Madis Kõiv, Jaan Kaplinski, Paul-Eerik Rummo, Arvo Valton, Linnart Mäll, Lembit Ulfsak, Tõnu Tepandi, Hando Runnel... See nimekiri ei lõppe siin. Nad kõik jagasid seda põlvkonna palavikulist kokkuhoidmispüüet, kuulusid su salongi külalisringkonda ning põdesid nn metafüüsilist intoksikatsiooni (miski, mille sa väitsid Madis Kõivul olevat – kui inimene, kel on mingi kindel eriala, hakkab tegelema millegi välisega, muusikaga, näiteks, või filosoofiaga, n-ö teisiti mõtlemine).[8] Paljud neist teemadest, millest räägiti, olid seotud teatriga, paljud töötasid teatris ja käisid niisiis igal teisipäeval, kui teatris etendusi polnud, Nõva tänavas sinu ja Maimu Bergi kodus osa saamas sellest mütologiseeritud elu-kunsti sünkroonsusest. Jah, sind peeti ärritavaks, enesefabulatsioonidega müstifitseerijaks, külmaks ja hämaraks manipuleerijaks, kuid sa andsid neile Spiel’i ning ühes sellega sublimatsiooni – võimaluse elada „turvaliselt” läbi elusituatsioonid, mis väljaspool mängusituatsiooni oleksid olnud eetiliselt ning moraalselt ühiskonnas taunitud. Selle mänguga mindi ometi kaasa, sest „kui näitleja ei mängiks, siis mis ta laval teeks”[9].
#000008
Ütlesid, et seda „mängu” mõistet on sulle veidi ülekohtuselt omistatud, et oli teisigi, kes provotseerisid mängusituatsioone. Unt oma Angst’ide, oma hirmude ja oma unenägude ja unelmatega, Hermaküla, Toomingas... Et kogu see „punt” oli teil selline. Enamik pidi siiski kaasa minema, sest sellel ju psühhodraama põhinebki – et mängusituatsiooni pandud isikule antakse mingi sotsiaalne roll ja siis tuleb see ära mängida, lahendada probleem, saada lahti traumast.[10] Mis hetkel siis Spiel’iga liiale mindi, et Kangilaski ja Černov ütlesid, et „mäng on kuri, et Vahing špiilib teiega kurjalt, olge ettevaatlikud”[11]? Kas siis, kui sisestasid oma külalisele, et tema naine teda petab? Sundisid inimesi tõemeeli uskuma mingit intriigi ja jälgisid siis nende reaktsiooni. Või siis, kui Maimu Berg järjekordse draama käigus viimaks Mati Undil kulmu lõhki viskas? Kunagi ju ei teadnud, kuhu piirsituatsioonid välja viivad. Ja see mäng – see ju ei piirdunud salongiga, see käis ka restoranis ja tänaval. Spiel oli elu igakülgne üledramatiseerimine, kunstiline liialdus ning pidev piirsituatsioonides elamine – provokatsioon elule.
#000009
Sa võrdlesid neid mängusituatsioone ja salonge hallutsinogeenidega, mis võtavad maha mingid sotsiaalsed pinged, see olevat nagu amfetamiin, mis avab ja avardab su mõistust, see tolle ajastu Tartu mentaliteet.[12] Vahest ongi just joobumuslik eneseunustus ning ihalus elu ja kunsti kõikehõlmava segunemise järele see droog, mida kogeda soovitakse? Tunda seda põletavat vaimset avardumist, otsekui religioosset deliiriumit – ekselda sundimatult hämara alateadlikkuse hallaladel, nõuda enamat, armastada ja vihata siiralt ja südamest, jõuda tagasi vabasse, lapselikku mängu, kus muu maailm ununeb. Sest me kõik ju alateadlikult teame, et tabud ärritavad meid vaid seetõttu, et oleme endas midagi alla surunud. Sina ärritasid kõiki oma mõistmatute tungide ja lugudega, aga sinul oli selles rohkem teadmisi kui teistel. Ja sa olid oma ajastu enfant terrible, kuid praegu vaadatakse sinu paradoksaalsele loomusele ja elule tagasi mingi valulise nostalgiaga, igatsetakse mõista seda tragismi, kuuluda isegi sinna salongi. Ka siinkirjutaja, mitmete noorte kirjandusuurijate, psühholoogide ja teatriteadlaste hulgas, on ihanud käia tolle ajastu vaimu „kuninglikku teed”, püüdnud tabada seda Iset, taaselustada salongi ja näha nüüdisaja argipäevas midagi valuliselt ausat ja naiivselt müütilist, sest sinu sõnutsi „ilma ennastsalgava aususe ja siiruseta mingit kunsti ei sünnigi”[13].
#000010
Deivi Tuppits on vanemuislane ja teatriteaduse magister (lõputööga „Vaino Vahingu subjektsus näidendite „Potteri lõpp”, „Suvekool”, „Testament” ja „Mees, kes ei mahu kivile” kui autobiograafiliste draamanarratiivide näitel”).
#000013
Aare Pilve tähelepanekuid saab ehk võtta järjena tema kunagisele kirjutisele „Olevikumälestusi üheksakümnendatest”, üheksakümnendad on minevik, aga postmodernistlik fragmentaarium püsib. Mis tundus 90ndail oluline? Kas (ja kuidas) on üheksakümnendad tagasi? Kas Pilvest sai „Tartu Krull”? Kus (kes) on Kivisildnik ja Kender nüüd?
#000014
Arhailised mängud tekli ja rapiiriga
#000016
Tekkel peas ja trikoloorilint üle rinna, astub üle raekoja platsi korporant. Või õigupoolest, millal te viimati väljaspool volbripidustusi eraldumismärkidega korporanti nägite? Kas see ohtralt mütologiseeritud nähtus on kaotanud oma aktuaalsuse?
#000017