Oskar Luts- rahvamees, kes armastas nalja!
#000000
Oskar Luts jätkab vahepeal katkestatud apteekriametit. Ta hakkab müütama mürgipille ja naerugaasi, kellele mürgipille, selle jätame saladuseks, naerugaasi aga kõigile. On ju praegu naeruvõimalused väga piiratud.
#000001
Oskar Luts – rahvamees, kes armastas nalja.
#000002
Kui usaldada vene kirjanduskriitiku Vissarion Belinski arvamust, et „huumor on samapalju mõistus kui talent“, siis aimame, miks see kombinatsioon mõistusest ja talendist esineb üldiselt nii harva. On juba ammugi tähele pandud, et huumorit on raskem tajuda kui kurblugu. Traagiline on peaaegu kõigile mõistetav, koomiline aga ainult väheseile väljavalituile. Järelikult nali igakord ei olegi nali ja kindlasti mitte siis, kui teda ei ole mõistetud. Huumorit võib pidada otsitavaks ja väheleitavaks harulduseks.
#000003
Oskar Luts aga näib olevat karastatud elu- ja huumorilähedusega.
#000004
Kust sai Luts oma huumorimeele? Selle kohta on ta ise öelnud: “Vanemad olid mul kaunis kenad naljahambad, kelle nali polnud päris lahja!“
#000005
Lutsul oli harukordselt vastuvõtlik ja tähelepanelik silm elu pisisündmuste, eriti nende koomilise külje jälgimisel. See arendas tal tugeva huumorimeele, mida ei kaotanud ta kõige raskemateski olukordades, mis tal tuli läbi elada. Ikka tähendas ta rahulikult: „Hea, et see niigi läks.“
#000006
Naljamehe maine liitus Lutsu isikuga varakult ja loomulikult. Tal oli positivistlik vaimulaad ja suurepärane huumoritaju. Luts ise leidis, et tema kirjutatud tööd on päris tavalised kirjandusteosed. See vist ongi see kõrgeim huumor, et selle tegija ise ei teagi, et see on huumor.
#000007
„Märkasin kohe, et on tegemist naljamehega. Püüdsin vastata samaga, aga hooplev vastane oli minust peajagu üle. Annaks jumal, et mul enam iialgi niisuguse irvhambaga ei tuleks kokku saada“, mõtles Karma.
#000009
Koolipäevil kirjutas Luts väga häid humoorikaid kirjandeid ja jutustas kaasõpilastele huvitavaid lugusid. Pärast reaalkooli töötas Luts Tartus Hirschfeldti apteegis apteekriõpilasena.
#000010
Thomas Oskary nime all hakkasid ilmuma tema esimesed kirjaread ajalehtedes ja ajakirjades. Kirjasõnasse tuli ta 1907. aastal paari algajaliku luuletusega „Elu“ ja „Täht“, kuid üsna pea avaldus tema talendi peamisi tahke – huumorivaist. Nõutavad olid naljajutud lehtede pühadenumbrites või –lisades. Seda tuntud teed kaudu alustas ka noor Luts, kes 1908. aastal avaldas ajalehe Elu kaasandes kolm naljalugu. Ajakirjast „Kilk“: „Apteeki tuleb vanaeideke ja palub hädaldades kirburohtu. Apteekriõpilane pärib kaastundlikult: „No mis sel kirbul siis häda on, mammake?““
#000011
Juba esimestes lugudes avaldus Lutsu isikupärane vestmisanne, elu- ja inimesenägemise oskus ning heatahtlik pilkamine. Lutsu sule all hakkas eriliselt sädemeid pilduma võrdlus, mis iseenesest on nagu väike anekdoot, sest kõrvutatud on asjad, mida me pole harjunud kõrvu nägema: emand teeb näo, nagu kümme kriimsilma; oli ... pintsak valmis, mis mulle pidi andma ... viluvarju nagu kask taluõues; pisike hall poiss, nagu rõskuseputukas; seisis seal nagu kirsipuu, millelt öökülm oli võtnud õied; ilmus nähtavale nagu värske kurk.
#000012
Tema lemmikuks oli rahulolev inimene, kes suudab end oma keskkonnas tõhusalt teostada ja tunda olemisrõõmu. Huumor peab teda lepitama oma väiksuse ja väiklusega. Luts tajus, et dramaatilistest vormidest oli talle võimetekohaseim ühevaatuseline näidend, eelistatavalt komöödia.
#000013
1912. aasta oli Lutsule pöördeline. Ilmus tema esimene raamat „Kevade“, esimesed loomingulised katsetused avalikkuse ees tõid autorile preemiad ja Vanemuises lavastati esimesed näidendid. Õnnelikuna tunnistas ta: „Ometi kordki elus siiski läheb mul toredasti.“
#000014
Pärast „Kapsapea“ ja „Paunvere“ esietendust Vanemuises ei lakanud aplaus enne, kui näitlejad tassisid lavale vastupuikleva Lutsu.„Saal aina karjus verejanuliselt, nõudes autorit. Ma ei osanud teha muud kui tegin publikule paar kohmakat kummardust. Ma pole kõnemees. Ma ei saa kõnepuldis rääkida, hakkan küll vahvasti peale, kuid siis läheb sassi.“
#000015
Arvustuses „Laul õnnest“ märgiti küll ära näidendi õnnestunud tüüpe ja rahvalikult lopsakat keelt, kuid leiti, et kompositsioonilt on täiesti ebaõnnestunud ja võeti vastu väga tagasihoidlikult. Kord pärast etendust Vanemuises tähendas Luts: „Ei istu mul tõesti dramaatiliste konfliktide lahendamine ja tuleb ikka jääda komöödia juurde, seal olen ma situatsioonide seadmises enam oma sõiduvees.“
#000016
Seisab kirikuõpetaja kantslis ja „kõneleb sellise tooniga, otsekui oleks see tema teene, et Kristus on surnuist üles tõusnud“. („Talvised teed“)
#000019
1930ndatel muutus ta oma loomingus tõsisemaks, süngemaks. Kui ta veel publiku nõudlust arvestades püüabki elurõõmu teeselda, sünnib sisutu “automaatne“ jant, millest üleolek ta varasemat loomingut väärtustas. Hilisemas loomingus on ta peaaegu täielikult minetanud oma huumorimeele. See võib olla põhjustatud ka muutunud teemade valikust, lisaks poliitiline olukord, halvenev tervis ning süvenev igatsus poja järele.
#000021
Kui looming oli muutunud huumorivaesemaks, siis temas endas pesitses huumor varjatult edasi, mis teatud olukordades ilmsiks tuli.
#000022
Suhtlemises inimestega oli O. Luts tagasihoidlik, vähese jutuga, loomult pigem kurvameelne. Ta võis olla äärmiselt peenetundeline ja heatahtlik, samas jälle viisakuseta ja robustne, isegi häbematu ja jõhker. „Minus võitlevad kaks vastandit – headus ja kurjus. Selle järgi, kumb neist teise üle on võimu võtnud, reageerin ma ka ümbrusele“, põhjendas Luts ise oma käitumist. Seda kogesid sageli Lutsu lähemad tuttavad temaga suhtlemisel. Usaldas ta kedagi, siis oli ta tema vastu alati sõbralik. Kohtas ta aga isikut, kellel vahest ei olnud südametunnistus kirjaniku suhtes küllalt puhas, leidis ta vahel paraja juhuse teda humoorikalt müksata.
#000023
Tuglas on öelnud: „Ma pole Oskar Lutsu kunagi naermas kuulnud. Ei oska kujutledagi, kuidas see oleks kostnud. Kõige rohkem mingi hapukas grimass. Ja seda mitmekümneaastase tutvuse jooksul.“
#000030
Kirjandusloolane J. Peegel on iseloomustanud teda järgmiselt: „Ta ei olnud üldse naljamees selle tavalises mõistes: ei voolanud tal sädelev huumor, ei raputanud ta varrukast naljajutte, oli pigem filosoof, kes muheldes kuulas vestlust, popsis paberossi – ja kui siis sekka ütles, siis oli ka öeldud. Hingepõhjas oli ta lüürik....“
#000031
Lutsu kohta on avaldatud palju naljalugusid ja anekdoote. Kui palju neis tõde on, seda pole Luts isegi osanud täpselt öelda. Et neile kaalu anda, on need tema nimega seotud ja talle lihtsalt külge poogitud. Samas on ta nõustunud, et nii mõnelgi tema kohta levinud anekdoodil on ikka alus ka olnud, mõni isegi Lutsu enda lansseeritud.
#000032
Rohkesti on liikvel anekdoote Lutsust ja tema naabrimehest Juhan Simmist. Suuremalt jaolt keerlevad need mõne nendevahelise ootamatu situatsiooni, teineteisele öeldud teravmeelsuse või mõne nende inimliku nõrkuse ümber. Täielik alus on anekdoodil, kuidas Simm Lutsule, kelle naine oli maja ülemise korruse tuppa luku taha pannud, pudeli viina kätte toimetab. Luts istus sageli ülemisel korrusel luku taga ja naaber pidi siis viina muretsemisel abiks olema.
#000034
Juba 1921. aastal ilmunud novellis „Harald teotseb“ kirjeldab Luts, kuidas niisugusel korral toimiti: „Sidusime pesunööri külge raha ja paberilehekese ning tilbutasime oma saadetist seni koloniaalkaupluse akna kohal, kuni seda märgati. Siis tuli palja peaga kaupluseomanik kõigi oma sellidega välja, kinnitas nöörile tellitud söögi- ja joogikraami, mille me Haraldi suureks rõõmuks üles oma pelgupaika tõmbasime.“
#000035
Oskar Luts ei kaotanud iialgi optimismi, elurõõmu ja huumorimeelt, mis iseloomustab ka tema loomingut ja neid „väikesi inimesi“, kelle muredest ja rõõmudest kirjanik oma teostes nii soojalt jutustab. Lutsule oli iseloomulik vabalt voolav ja rahvalik mahlakas kõnepruuk, mis tekitas murrangu ka kirjandusilmas. Tema lood ja nende sündmustik on pigem nukravõitu, aga inimene sai halvast üle naljaga. Tema nali on peaaegu alati selline, mis teeb meid paremaks ja inimlikumaks.
#000041
Kui Lutsult kord küsitud, et miks ta oma tempe teeb, vastanud ta, et ega Tootski teadnud, miks ta neid teeb. Lutsu lõbus ja teinekord tundlik jutt, mil pole õieti kunagi kunstiliselt ümmargust lõppugi, on nauditav ja kui tarvitada Lutsu rahvapärast stiili – „konti mööda“ tema lugejate arvutule hulgale.
#000042
„Meie jutuajamistest ei ole ammust ajast saadik enam suurt midagi välja tulnud. Kord pole Sinul tuju ja minul mitte aega, teinekord on jälle ümberpöördult, ja nõnda on see siis jäänud. Ja kas pole ka Sina mitte tähele pannud, et võib elada ühel ajal kenamate meestega aastakümneid ja ei ütelda ikkagi muud kui mööda minnes: „Kuhu Sa, santlaager, nüüd lööberdad ka?“ Ning õieti: mida on tarkadel inimestel üksteisele palju ütelda? Kui oled noor ja rumal, siis tahad õppida ja küsid nõu. Hiljem pole seda enam palju vaja. Kui võtad vaevaks mõtelda, saad ise toime ...
#000044
Seejuures ei karga Sa paljudele mitte ninna, kui need Sulle ütlevad: „Kuule Oskar Luts, selle töö juures oleks Sa küll võinud siit siluda ja sealt lüüa suuremat laastu.“ Sa vastad vaid nagu mulle paarikümne aasta eest: „Laku panni! Tean isegi.“
#000045
Sa oled ju rahvamees, oma kirjanduse kaudu nimelt, ja armastad rahvanalja. Sa ei lase ju õnne soovida oma hällipäevaks. Sa teed rumalat nalja vahele.“
#000048
UUDISKIRI Kui tahad olla kursis viimaste krutskitega ja muuseumi tegemistega, liitu uudiskirjaga!
Leave this field empty if you're human:
Aadressi sisestamisel annad nõusoleku Palamuse muuseumile uudiskirjade saatmiseks. Oma nõusoleku võid sa soovi korral tagasi võtta.
#000051
Any cookies that may not be particularly necessary for the website to function and is used specifically to collect user personal data via analytics, ads, other embedded contents are termed as non-necessary cookies. It is mandatory to procure user consent prior to running these cookies on your website.
#000055