Tänavusel „Futu Muhul“ ei tekkinud kordagi stampfestivali tunnet, mis kahjuks üha enam kujundab suurte muusikafestivalide meeleolu.
#000002
Suur sürreaalne pere. Tegelikult polnudki vaja festivalilainele ennast häälestada, sest ürituse kulg või seisund haaras rohelusse mattunud rustikaalses taluhoovis oma embusesse märkamatult ja jäägitult, et kõik – külastajad, kunstnikud ja korraldajad tundsid ennast suure sürreaalse pere liikmena. Aeg, ruum, kogemused, seisundid, elamused, inimesed, loodus, muusika ja kunst segunesid tasaselt vibreerivaks tervikuks, mis festivalile tagasi mõeldes tundub mulle pigem psühhedeelse kogemuse järgse unenäo kui tegelikkusena.
#000005
Seejärel kihutas taluõue vanem sõiduauto, mis närviliselt tuure üles võttis ja katkematult signaali andis. Algas eesti-portugali kunstnikepaari Kersti ja Paolo ehk Project Heroina performance. Musta riietunud naine ja valgesse riietunud mees võtsid lärmaka auto ees poose, suure pauguga avatud šampanjapudelid pritsisid osalejad vahuseks. Peaaegu tühjaks valatud pudelid ulatati publikule, põhja jäänud šampanja joodi kunstnike terviseks. Kunstnikud ise nimetasid oma aktsiooni irooniliseks man-yes’i tähistamiseks. Tähistada oli palju: õigust loomingule, filosoofiale, poliitikale ja arhitektoonikale. Etteaste lõpetas ilutulestik. Kunstnikepaari jooks ilutulestiku ja siis publiku poole tagasi tekitas Hollywoodi märulifilmi tunde, kus peategelased pommirahe all, käest kinni, õnnelikult tuleviku poole hõljuvad.
#000011