Täna 70 aastaseks saav helilooja Olav Ehala loob oma muusika samal klaveril, millel seda tegi Arne Oit.
#000001
Olav Ehala koduväravas keset Tallinna linna kasvab täies elujõus suur lehis. See puu on temaga üsna ühevanune.
#000002
On üsna tõenäoline, et helilooja Arne Oidi laulud „Unustuse jõel” „Mis värvi on armastus” ja Olav Ehala laulud „Ma tahan olla öö” ja „Kodulaul”on kirjutatud ühe ja sama Estonia klaveri taga.
#000003
Jah. Isa hakkas seda maja ehitama 1957. aastal ja ma olin siis seitsmeaastane. Me elasime siis Tondil, tol ajal oli seal nii trammi lõpp-peatus kui ka elektrirongi peatus. Kolinat ja mürinat oli palju. Kui siia kolisime, oli isegi harjumatu magama jääda vaikuses.
#000005
Ema ütles siis isale, et ta tahab ikka linnas elada, et ei taha kuskile metsa. (Metsa all oli siis koht Mustasmäel, mida täna tähistab sõnaühend Kristiine linnaosa. MM). See lehis oli pisike puu siis, kui teda mäletama hakkan.
#000006
Jõudsid enne maja valmissaamist suureks kasvada?
#000008
Nõukogude ajal võis olla kasulikku pinda 60 ruutmeetrit. See oli mu ema tarkus, et ta palus arhitektil teha suure veranda ja kõrvalruume. Kui ajad muutusid, soojustasime veranda ära ja avasime tuppa.
#000011
Nii maja kui õu tunduvad väga avarad. Palju teid siin elas ja elab?
#000012
Ühel hetkel elasime kuuekesi – minu vanemad, abikaasa ja kaks last. Enamus mängis pilli, klaverit, tütar viiulit. Ei mahtunud ära ja juba minu ettevõtmisel lasime teha juurdeehitise. Tellisin kooperatiivilt töö. Alguses läks asi hästi käima, siis aga tegi kooperatiivi esimees üksi. Kui küsisin, laiutas käsi ja ütles, et kõik mehed on Soomes tööl. Üks müür jäigi pooleli. Isa oli harjunud ise tegema ja ladus ise juurdeehitise teise korruse müüri ära.
#000013
Jah. Ka selles mõttes, et kelle käes ta on olnud. Kui ma abiellusin, oli mu abikaasal pianiino ja minul ka – ema klaver, eestiaegne, Saaremaa klaverimeister Mihkel Salongi töö. See on nüüd klaverimuuseumis.
#000017
Heliloojate liidu juures oli muusikafond ja fondil oli omal ajal n-ö klaveripark, kust heliloojad said klavereid laenutada. Maksta tuli 3 rubla kuus. Muusikafondil oli ka kohustus klavereid korras pidada ja neil pillidel oli järjekord. Ma olin noor ja vaba klaverit ei olnud.
#000018
1975 aastal suri Arne Oit. Järjekord oli minuni jõudnud ja sain just selle kaveri endale laenutada, mis oli tema juures ja kasutada – pärit, arvan, umbes kuuekümnendatest aastatest. Maksin ka iga kuu, aga siis tuli aeg, kui sain klaveri erastada. Oli hüperinflatsiooni aeg. Vorst maksis poes 100 rubla kilo. Ma sain klaveri väga väikese summa eest.
#000019
Kui vana ühe klaveri eluiga üldse on?
#000020
Klaver peab vastu... ütleme, samapalju kui inimene. Ma lasin 2000. aastal talle kapitaalremondi teha, et ta eluiga pikendada. Ma arvan, et nüüd see klaver elab mind veel üle.
#000021
Nagu ma aru saan, on just see Estonia klaver, millel sa oma muusika oled loonud. Räägid temaga juttu ka?
#000022
Suurem osa on küll selle klaveri taga loodud. Niisugust suhet, et ma temaga räägiksin, ei ole. Pigem ikkagi mängin.
#000023
Kõik aranžeeringud ja orkestreeringud on siin sündinud. Ma ka tänapäeval klaviiri teen ikka klaveri juures ja noodipaberile. Orkestreeringud, jah, teen juba otse arvutisse.
#000024
Mu isa oli ka õppinud muusik. Oli tromboonimängija, ka koori- ja orkestrijuht. Ja tegeles väga palju isetegevuslike kooride ja orkestritega. Aga siis kujunes tema põhiliseks ametiks noodigraafika. Ta oli noodigraafik, ma kõrvalt vaadates imestasin ja imetlesin. Võttis valge paberilehe, tõmbas sinna noodijoonestiku, tegi käsitsi noodivõtmed. Need nägid välja nagu oleks šablooniga tehtud, täpselt ühesugused kõik. Siis tuši ja sulega joonistas noodid. Laulude puhul kirjutas ka tekstid all. Siis läks noot trükikotta.
#000025
Näiteks sari „Laulge kaasa” on suures osas tema tehtud. Ka autorikogumikud, minugi nõukogudeaegne autorikogumik on tema tehtud. Sellisel tasemel noodigraafikuid ei olnud tol ajal palju ja tal oli tööd.
#000026
Oled sa selle isa oskuse pärinud?
#000027
Nüüd ei ole seda oskust enam vaja. Isegi kui kirjutan mõne noodi käsitsi, löön ta pärast arvutisse. Tänapäeva orkestrandid ja muusikud on harjunud sellega, et on korralik trükitud noot, mitte mingi käsikirjaline visand.
#000029
Mäletan aega, kui olid võistluskontserdid, mis pärast kandsid Arne Oidi nime. Sinna tegin midagi, iga partii oli vaja eraldi kirjutada, keelpillidele veel mitmekordselt. Paljundusmasinaid ei olnud. Isa aitas mind ja mõned nendest tema tehtutest on alles. Need ei ole tehtud trüki jaoks, aga näevad välja sellised, et neid saaks kohe kasutada.
#000030
Isa hiljem töötas sul ju teatri- ja muusikamuuseumis?
#000031
Jah, ta oli seal tööl. Täna on moesõna taaskasutus, isa nõukogudeaegse inimesena elas ka selle printsiibi järgi, et midagi ei visata minema, kõik tuleb ära kasutada otstarbekalt. Muuseumis korraldati näitusi ja kombinaadist ARS telliti suured stendid teksti ja fotode jaoks. Näitus lõppes ära, stendid võeti maha ja tuli saata prügimäele. Ilmselt eelarveliselt oli see võimalik, et järgmise näituse jaoks telliti uued. Aga mis tegi minu isa? Tema vedas need stendid koju. Tol ajal oli meil koer, isa meisterdas stendimaterjalist koerakuudi. Meil oli tollal koerakuut, millel Tobiase elulugu koos piltidega. Kummaline aeg oli, pidid millestki midagi tegema.
#000032
Kuidas sa tunned ennast kahes erinevas rollis – heliloojatööd tehakse üksi, aga interpreet ja klaverimängija on laval, kus töö kollektiivne?
#000033
See on toredasti kujunenud. Need, kellega ma seitsmekümnendatel esinesin... Mul oli konsi ajal juba ENSV riikliku filharmoonia juures oma ansambel, sealt Lembit Saarsaluga ja Toivo Untiga me mängime tänagi koos. Mäletan ühte reisi, kus minu noorte saateansambliga pandi kokku tollel ajal väga tuntud lauljad – Kalmer Tennosaar, Heli Lääts, Uno Loop, Heidi Tamme... Mõnega neist koostöö jätkus, aga põhiliselt esinesime koos oma põlvkonna lauljatega. Aja kulgedes jäi seda aga vähemaks. Siis kuidagi tutvusin endast põlvkond nooremate lauljatega, kes laulsid ka minu laule. Sellestki tekkisid ühised tegevused ja kontserdid.
#000034
Ma ei oska öelda, me täiendame üksteist. Ei õpeta mina neile vokaaliasju ega nemad minule klaverimängu. Teeme proovi, harjutame kokku ja meil klapib see.
#000037
Oma laulude kooriseaded teed ise?
#000038
Ikka-ikka ise. Mõnest olen pidanud tegema peaaegu kõikidele kooriliikidele, mudilastest meeskoorini. Mõni laul on tulnud hoopis omapärast teed pidi. Kui vabadus tuli, siis René Eespere tegi uut koolilaulikut ja polnud oma jõululaule. Ütles, et juhtumisi nägi Heiki Ernitsa multifilmi „Ramsese vembud”, kus minu muusika. Ja seal siis oli üks teema, mis sobis. Abikaasa kirjutas teksti ja saigi „Päkapiku jõululaul”. Samamoodi oli lugu lauluga „Jõuluingel”. Teema oli animafilmis, ilma sõnadeta, vokaliisina. Helistasin Leelo Tunglale ja palusin tal teksti teha. Nii sai sellest laul.
#000039
Kas keegi on kokku lugenud su laulud?
#000040
Täit ülevaadet ei ole, sest suur osa neist on loodud mitte eraldi lauludena, vaid teatrietendustele või filmidele. Sealt on enamus. Eraldi loodud üksikuid laule on kindel vähemus. Muusikalid on ju tervikud, aga sealt on mõnda numbrit hakatud ka eraldi esitama. Nukitsamehe filmi laulud elavad samuti eraldi elu, on jõudnud isegi laulupeole.
#000041
Teada on, et Brodway muusikalidest on hiljem filme tehtud. „Nukitsamehega” sündis vastupidine protsess. Enne oli film ja siis tuli Estonia teatrist mulle üllatav pakkumine teha sellest muusikal. Muusikalivariandis tulidki mõned laulud veel juurde. Orkestratsioon sai suuremaks.
#000042
Ma ei ole selline ka, nagu mõni bändimees, kes ütleb, et peaaegu iga päev teeb mingi laulu. Aastatega mul loomulikult enesekriitika ja nõudlikkus enda vastu on süvenenud. Ma ei vorbi. Kui midagi ette võtan, siis tõsiselt ja kaalutledes.
#000044
On sul sellist tunnet ka olnud, et nüüd on kõik laulud ära kirjutatud?
#000045
Ma olen seda öelnud, et lõppude lõpuks sa kirjutadki ühte laulu. Mingist eluhetkest kindlasti nii on. Alguses oli sama kindlasti palju mõjutusi nii meilt kui mujalt maailmast. Mingil eluhetkel jõuad sellise asjani, mis on iskupära, oma stiil, käekiri... Seal on küll niimoodi, et üsna loomulikult mingid motiivid ja intonatsioonid hakkavad korduma. Ma ei ole selles mõttes mingi erand.
#000046
Tõenäoliselt ma varsti pean kirjutama hakkama, ega ma siis endast ei pääse. Horisondil on üks muusikaline suurem asi, mitte üks laul, vaid muusikaline etendus. Ma ei tahaks sellest veel rääkida, ära sõnuda.
#000049
Tekstide juurde tagasi tulles – Buratino etendusest on pärit üks su kuulsamaid laule, Juhan Viidingu tekstiga „Vana mehe laul”.
#000050
„Buratino” muusika on tegelikult kirjutatud venekeelse teksti peale. See oli Riia Noorsooteatri tellimus. Adolf Šapiro tellis ja kirjutas ise libreto ja ka laulude tekstid. Ma olin Riias sõjaväes ja seal kirjutasin ka teisele Adolfi lavastusele, Tšehhovi „Ivanovile” muusika. See materjal levis kogu Nõukogude liidus. Kui Eero Spriit oli selle 1978. aastal lavastanud meie Noorsooteatris, siis pidin pidevalt saatma laiali selle lavastuse fonogramme. Tegime selle Eesti Raadio orkestriga, mida juhatas Peeter Saul. Saatsin makilinte ja noote. Üleliiduline teatriühing andis Šapiro libreto raamatuna välja ja kasutati siis minu muusikat. Paarikümnes teatris lavastati seda tol ajal.
#000051
Aga ikkagi see „Vana mehe laul”?
#000052
Juhanilt telliti eestikeelsed tekstid. Šapirol oli tekst „Papa Carlo laul”. Šapiro käis meie etendust vaatamas ja ma tõlkisin talle Juhani eestikeelse teksti vene keelde tagasi. Ta ütles ühe lause: „No on že poet!” – ta on ju poeet. Juhani tekstid tegid selle etenduse ja laulud suureks. Pärast Juhan ise nimetas selle laulu just kolmes sõnas „Vana mehe laul”. Kui me Kiigelaulu kuuikuga plaati tegime, siis nad panid mind seda laulma.
#000053
Mis me seda salvestasime... 1997. aastal. Olin siis 47aastane. Ütlesin küll, et ma ei ole nii vana, et sellist laulu laulda, aga nemad olid must taas põlvkond nooremad. Rohkem ma vist ei laula, ei oma ega kellegi teise laule. Seda aga tuli siis mitmeidki kordi esitada, erinevatel lavadel, teles. Sellest on saanud just teatrirahva hulgas eriline laul. Sellega on tähistatud rõõmusündmusi ja sellega on inimesi ära saadetud.
#000055
Reamehena Itaalias ansamblis Pesni i pljaski
#000057
Olav Ehala: Ma olin Riias sõjaväes. Kuulusin staabi orkestrisse. Ma ise ühtegi puhkpilli ei mängi, aga mind valiti sinna sellepärast, et tuli teha Ohvitseride maja tantsubändi. Reede, laupäev, pühapäev olid seal tantsuõhtud ja oli vaja meest, kes teeb seda ja bändi juhendab. Saksofonid, basskitarr, klaver, kitarr. Muusika, mida mängisime... muidugi pidi seal olema valsse ja tangosid, aga ma viisin sinna ka ühtteist sellest repertuaarist, mida siin oma bändiga tegime. Ega keegi ei keelanud ka ägedamaid rütme. Tagantjärele pole midagi kahetseda, et olin Riias sõjaväes.
#000058
Muu hulgas sattusin sõjaväeteenistuse ajal Itaaliasse, Nõukogude armee reamehena 1974. aastal. Oli Itaalia kommunistliku partei häälekandja, ajalehe 50. aastapäev. Nad tahtsid Vene sõjaväeansamblit. Oli ansambel Pesni i pljaski, mina olin orkestris. See Pesni i pljaski oli Riias paras uduvendade kamp ja kui Moskvast tuli käsk, et tuleb see ansambel saata Itaaliasse, siis esimese asjana saadeti selle ansambli instrumentalistid kõik puhkusele. Koor jäi ja komplekteeriti täiesti uus ansambel kõrgema haridusega muusikutest. Ansamblisse võeti ka paar solisti Riia ooperiteatrist kordusõppuse nime all.
#000059
Ma mängisin põhiliselt vene rahvapilli kõlaga, kuid puhkpillidega täiendatud orkestris elektriorelit! Kaks nädalat tegime proove. Suhteliselt palju vabadust oli käes. Kuna oli Balti ringkonna ansambel, oli vaja, et oleks Leedu, Läti ja Eesti lugusid ka, mis just selle ansambli jaoks seatud. Minu teha olid siis just need seaded.
#000060
Tere sobrama Teatritaskus! Teatritasku on koht, kuhu igaüks võib torgata sõrme ja anda käe. Teatritasku on koht, kus elu saab kokku teatriga. Teatritaskus on Raplamaa ajalehe Nädaline kunagine lisa Teatriküljed. Teatriküljed on ilmunud 2006. aasta algusest ja tasapisi võiks taskupõhjast leida kõik seniilmunud ja just ilmuvad lood. Monoloogid, dialoogid, intervjuud... kõik eesmärgil, et taskupõhja tekiks teatripilt. Ehk saab siit isegi vastuse, miks teater on, mis teater on? Tasku täieneb ajas. Ja kui sa juba siin käid, siis kirjuta ka midagi! Eesriie avaneb.
#000072
Teatritasku on koht, kuhu igaüks võib torgata sõrme ja anda käe. Teatritasku on koht, kus elu saab kokku teatriga. Teatritaskus on Raplamaa ajalehe Nädaline kunagine lisa Teatriküljed.
#000073
Teatriküljed on ilmunud 2006. aasta algusest ja tasapisi võiks taskupõhjast leida kõik seniilmunud ja just ilmuvad lood. Monoloogid, dialoogid, intervjuud... kõik eesmärgil, et taskupõhja tekiks teatripilt. Ehk saab siit isegi vastuse, miks teater on, mis teater on? Tasku täieneb ajas. Ja kui sa juba siin käid, siis kirjuta ka midagi!
#000074