Majapidamisteemal jätkates. Olen ses osas alati väga metoodiline olnud. No näiteks et kõigepealt võtan garaazhi ette, alles seejärel värvin elutoa seinad, hiljem koristan kapid, ja nii edasi. Aga sedakorda juhtus, kusjuures täitsa ette plaanimata, et kasutan totaalselt erinevat meetodit. Ärkan hommikul ja alustan mitte sealt, kus õhtul pooleli jätsin, vaid teen täpselt seda, milleks parasjagu tuju ja tahtmist. Eile puhastasin ja reorganiseerisin kaks garaazhinurka, koristasin ühe köögikappi, värvisin väikese jupi elutoa seina, pluss veel miljon üksteisega üldse mitte seotud pisiasja, à la kulgen raamaturiiulist mööda ja tõmban välja paar teost, mis taaskasutuskeskusesse lähevad, ja järgmisel hetkel, raamatud veel kaenlas, tõstan köögiriiulil paar asja ümber. Ühesõnaga, täiesti eba-minulik, ei mingit Plaani või Järjepidevust. Ja mis kõige imelikum – asjad edenevad sedasi palju paremini kui mu vanal heal “üks tuba korraga” meetodil. Ma pole õhtuks isegi mitte väsinud. Nii veider! Kogu senine elu valesti elatud või?
#000001
Ennäe, kiskus kuidagi väga mõtlikuks. Ma nüüd lähen ja jätkan garaazhis, juhul kui teel sinna mõni muu projekt ette ei jää, mis samal sekundil ärategemist nõuab, mind garaazhi-kursist kõrvale kallutades.
#000004
Fotol: Paul tabas hetke, mil ma camperi trepil jalga puhkan.
#000005
“Never in history have human beings had so much stuff inside their houses. One estimate puts the number of items inside the average American home at three hundred thousand.” ― Joshua Becker, The Minimalist Home
#000006
Et seda postitust avaldada, pean tegema ülestunnistuse: käin teinekord Perekoolis lugemas. Ausõna, harva, aga siiski käin. Novot. Lähen mina siis ühel kenal hommikul korraks kohvi kõrvale Perekooli ja mis ma näen. Algatatud on teema pealkirjaga “Mida kinkida naisele vanuses 60+”. Ajal, mil blogides parasjagu käsitletakse feminismiteemasid, käib PK välja küsimuse, millest selgelt johtub, et kingituste tegemisel on mingisugune eraldi kast 60+ naiste jaoks. Et küsija ei lähtu kingituse valimisel saaja isikuomadustest, harrastustest, elustiilist jne, vaid pelgalt sünniaastast. Ja ega PK pole ainuke koht, kus säärast lahterdamist kohtab. Ühest küljest justkui eeldatakse, et 60+ naisel on kõik olemas – nagu tänapäeval poleks küllalt näiteks kolmekümneseidki, kel kõik olemas? – ja teisest küljest võetakse sõna stiilis, mis annab mõista, et 60+ naisel pole seetõttu miskit vaja, et ta elu on sama hästi kui läbi. Mistap ainus paslik kingitus on soe õlasall või apteegi kinkekaart või sukavardad (vabandan kõikide kudujate ja sallikandjate ja apteegikülastajate ees, loodetavasti saate mu mõttest aru).
#000007
“He says presents aren't important, but I think they are - not because of how much they cost, but for the opportunity they provide to say 'I understand you.” ― David Levithan, My True Love Gave to Me: Twelve Holiday Stories
#000010
Olen Lillist kui matkakaaslasest peale pikemaid reise ikka kirjutanud, siin, näe, ja siin ka. Sedakorda mul Lillikese reisikommete kohta midagi originaalset öelda pole - järjekordselt ajab üks kiidusõna teist taga. Nois postitustes on ülistused üksikasjalikult kirjas, mistap järgnevalt räägin pisut koeraga rändamise nö. tehnilisest poolest.
#000011
Talvistel kõrbematkadel on see eelis, et päevane temperatuur ei tõuse kuigipalju kahekümnest Celsiuse soojapügalast kõrgemale. Kui tõuseks, peaksime, Paul ja mina, oma laagrist äraolekuid teisiti korraldama, lühemaid matku tegema. Või siis iga kord koera kaasa võtma. Aga nüüd seadsime asja sedasi: esiteks pargime trucki alati ninaga ida-, päraga lääne suunas. Sel moel jääb Lillikese puur, mis asub kaasreisija selja taga, kogu päevaks päikese eest varjule ja kuumaks kütmata. Teiseks, me truckil on säärane mugav lisa nagu suur katuseluuk. Kui see pärani avatud, siis sõidukil poolt katust justkui polegi, õhk käib kenasti läbi. Katuse kohal rippuv camperi “magamistuba” töötab päikesevarjuna, lisaks kaitseb linnatingimustes sõidukit sissetungijate eest, kui luuk lahti. (Kesk inimtühja kõrbe pole autoröövlite hirmu ollagi.) Lillit laagrisse jättes avame osaliselt ka trucki kõik neli küljeakent. Kuna talvine kõrbetuul puhub enam-vähem kogu päeva, vakka vaid hommikuti ja õhtuti, siis on jahutus kenasti olemas, sõiduki sisemuse ülekuumenemise oht puudub täielikult. Mistap isegi minusugune ettevaatlik, kõikvõimalikke halbu stsenaariume ennetada üritav koeraomanik julgeb looma pikaks ajaks autosse jätta.
#000013
Kõrbematkadega on see asi, et peab hoolega valima, millisele marsruudile koer kaasata, millisele mitte. Kaktused ja kivid, noh. Ja küsimus pole sugugi suuremat sorti kaktustes, vaid just pisemates, kurikavalates. Inimene saab nendega toime, astub üle või läheb ümber, aga no eks sa tee koerale selgeks, kus on ohutu ja okkatu traavida, kus mitte. Ja kivid! Tihtipeale teravad nagu habemenoad. Lõikavad matkasaapassegi, koera käpapadjanditest rääkimata. Ning siis muidugi veel päike, mis looma kuumutab, aga varju pole kõrbes kusagilt võtta. Koer ju ei saa end higistades jahutada nagu inimene, kuumarabanduse oht püsib füüsilise pingutuse (ringijooksmine, mäkketõus) puhul üsna suur. Ning see on paraku müüt, et anna aga loomale piisavalt juua, siis on kõik ok. Ei ole ok. Joomine kui niisugune organismi ei jahuta.
#000014
Minu jaoks on koera “koju” ehk laagripaika jätmisel veel üks põhjus – saan pikka matka ja vaateid täiega nautida, selmet loomal silma peal hoida. Sest no kuulge, viieaastane vilgas, kõrgete instinktidega elukas – kui sa silma peal ei hoia, on ta esimese viie minuti jooksul kusagile kõrbeavarustesse kadunud, jänese sabas näiteks. Kodustes oludes sai Lillikene metsloomade tagaajamisest kenasti võõrutatud, aga tundmatus ümbruses ei või 100% kindel olla, et instinktid koolitusest üle ei käi. Korra oligi ühes Arizona laagripaigas juhus, et Lilli märkas jänest enne meid, SUURT jänest (kutsutakse jackrabbit, kerepikkust üle poole meetri, kõrvad kirikutorni kõrgused) – ühesõnaga, märkas hulk maad isuäratavamat isendit kui Oregoni pisikesed tuttsabad, ning nii nad kõrbekaugustesse kadusid, jackrabbit ees, Lilli jahikirest kilades järel. Mul käisid juba igasugu õudused silme eest läbi. Et koerast ilma, noh. Nii mina kui Paul röökisime häälepaelad õhukeseks, ja ennäe, ei läinud viite minutitki, kui Lillikene lõõtsutades välja ilmus. Lõpp hea, kõik hea. Mis ma öelda tahan – koeraga ja koerata matkad on kaks täiesti erinevat asja, kui sul juhtub täies elujõus tööliini saksa lambakoer olema. Ja no see pole kah variant, et me teda päev otsa rihmas talutaks, see oleks piin nii meile kui loomale. Pealegi, mägitingimustes, kus kõrgemat sorti kaljusid ja kuristikke, on rihmaühendus nii koerajuhile kui koerale ebaturvaline.
#000015
Nagu fotodelt näete, on Lilli meil peen proua, võimaluse korral eelistab vaipa maapinnale. Noist matkavaipadest olen kirjutanud? Jaa? Ei? No ma millalgi kirjutan lühialt. Ei, me ei ole snoobid, kuid camperiga South-West’i kõrbes kodu mängides on vaibad asendamatud. Sest sealkandi liiv muutub jala all hetkega peeneks tolmuks. Anyway. Mulle endale teeb esimene foto palju nalja. Pildistatud Death Valley lähistel, mahajäetud majaasemel. No vaadake ometi, kui graatsiliselt Lillikene troonib betooniserval, justkui oleks püünele toetatud taguots ja maapinnale toetuvad esikäpad ta igapäevane istumis-asend. Hea veel, et shampanjapokaali daamilikult käppade vahel ei hoia või midagi.
#000016
“Dogs are our link to paradise. They don't know evil or jealousy or discontent. To sit with a dog on a hillside on a glorious afternoon is to be back in Eden, where doing nothing was not boring--it was peace.” ― Milan Kundera
#000017
Mulle väga, väga meeldis kellakäo tänane postitus. Tunnistan, et virutasin talt pealkirjagi, lihtsalt pöörasin teistpidi. Samuti tunnistan, et jutt kõnetas mind eelkõige seetõttu, et seal pandi üksjagu minu mõtteid ilusti/ilustamata kirja. Ning last but not least, tunnistan, et olen siin juba mitu päeva Ukraina sõjast kirjutada tahtnud, paraku ei tule sobivad, ühetimõistetavad sõnad keelele. Mis vihjab mu suutmatusele omaenda peas selgeks mõelda, mida siis täpselt öelda tahan. No ja ennäe, jõudsin ära oodata, tuligi mainitud postitus appi. Vaid selle erinevusega, et kuigi ka mina olen eestlane ja blogin eesti keeles, ei hinga mulle Vene karu kuklasse. Peitun hoopiski (seni) turvaliselt Uncle Sam’i laia selja taga, oma sõjaeelsete eluvalikute tulemusena.
#000018
Et siis jah. Ega mul palju rohkem polnudki öelda - kellakägu ütles minu eest kõik ära. Võtan nüüd end käsile, panen paari järgmise päeva jooksul paar järgmist matkapostitust üles, sest noh, see on minu elu siin ja praegu. Kaktusepiltide postitamata jätmine ei päästa maailma.
#000022
Teate, mis on Mojave kõrbes kõige üllatavam, haruldasem leid? Ei, mitte väiksem või suurem kullakamakas, kuigi sellegi otsa võib lotovõitjast matkaja sattuda, kui hoolega kanjoneid kammib. Kõige haruldasem leid on hoopiski looduslik veesilm. Ja näe, mul ning Paul õnnestus ühe sellise harulduse otsa komistada. Polnud teine küll teab mis suur, kuid ümbrus oli tihedalt värskeid loomajälgi täis, järelikult igapäevases kasutuses. Meiesugused, kel veepudel seljakotist võtta, otse loomulikult tolle roheka värvusega, biomassist paksuvõitu ollusega janu kustutama ei tõtanud. Aga kui tegemist olnuks ellujäämisküsimusega, siis küll ei kõhkleks. Ja kui ellujääjal veel nii peenike vidin nagu veepuhastusfilter kaasas juhtuks olema, poleks tarvis kõhulahtisususega riskidagi.
#000024
Natural potholes in flat expanses of rock in desert country collect rainwater and often hold it long after streams have stopped flowing. Water pockets can be a vital source of water for wildlife — and they have even helped human desert travelers survive when their water supplies run out. Potholes, also referred to as weathering pits, tanks, tinajas, and waterpockets, are usually not a part of an active drainage; rather, they often form on flat or slightly dipping bedrock, typically sandstone surfaces. Acting as rain gauges, they capture water directly from precipitation. Potholes range in size from a few inches across to large cavities more than 50 feet deep that contain hundreds of gallons of water. Their enlargement is slow on the human timescale, but over longer periods of time the complex interactions of rock, water, and life gradually increase the dimensions of these hollows.
#000025
Weathering and erosion of potholes results, at least in part, from biological activity. Quartz sandstone is ordinarily resistant to moisture- induced chemical changes but can be more rapidly altered through “geomicrobiologic” processes. Some species of bacteria are capable of “consuming” siliceous minerals, and plants such as diatoms then sequester the silicon and other elements put into solution. When pools dry up, diatom skeletons, organics, and other fine particles are subsequently carried out of the pothole by winds.
#000026
“Water, water, water... There is no shortage of water in the desert but exactly the right amount...unless you try to establish a city where no city should be.” ― Edward Abbey, Desert Solitaire
#000027
Jätkan kerglastel teemadel. Mäletate, enne ärasõitu kirjutasin mind tabanud mütsihullustusest? No vot. Reisile pakkisin kaasa kaheksa värskelt õmblusmasinanõela alt tulnud puuvill/spandex beanie't, mustri- ning värvivalikuga seinast seina. Peakatted teenisid mind ustavalt, küttes kirgi kaaskodanike hulgaski. Ei hakka siin väga Eputama, aga vabalt oleksin võinud mütse müües kenakse kopka mootorikütuseraha teenida, oleks mul neid vaid rohkem kaasas olnud kui kasin kaheksa eksemplari. Ei hakka ju omaenda pead paljaks jätma, pakutagu mütsi eest või miljon. Vahemärkusena: seda va kütuseraha kulus ikka omajagu, sõidumiile kogunes kahe kuu jooksul 3720. Kilomeetrites? Aga palun: 5987. Ühendriikide edelaosas on asustatud punktide vahel palju tühja ruumi.
#000028
Anyway. Paar mütsi kinkisin täitsa niisama ära, toredatele inimestele, teiste hulgas ühele armsale Kanada prouale. Kanadalasi, muide, kohtasime hulgakaupa. Iga-aastased kliimapagulased. Enamus neist reisib ja elab mahukates matkasõidukites, kuid paljud, iseäranis eakamad kodanikud, on omale USA kaunisse lõunanurka ka kinnisvara soetanud. Talvine poolaasta elatakse jänkide juures, suvine vahtralehemaal. Tänavu, kuulukse, tulid põhjanaabrid külmale lisaks pakku ka krõbedate koduste koroona-piirangute eest. (Plaanin Ühendriikide edelaosa koroona-kliimast eraldi postituse kirjutada, mistap praegu pikemalt ei hakka.)
#000029
Kohalikud, st. Arizona ja California püsielanikud kutsuvad nii kanadalasi kui ka minu ning Pauli sarnaseid jahedamatest osariikidest pärit turiste “snowbirds”. Et nagu rändlinnud, noh, lendavad paariks kuuks kohale, ja siis jälle läinud. Seetõttu kõigub kõrbekandi asumite rahvaarv aasta lõikes seinast seina. Pahaks neid massilisi rahvasterändeid ei panda, või siis ei näidata vastumeelsust avalikult välja, ega mina ju kah ei tea. Pealegi, ühes tulnukatega liigub ka raha. Ja ega rändrahvas siis asumites ela, kohalike kaela peal. Linnades/külades käiakse vaid äriasjus, toitu ja mootorikütust ostmas, lõkkepuid ja joogivett, ning jäetakse raha baaridesse-restoranidesse ja käsitööpoodidesse ja teistesse sarnastesse kohtadesse. Muul ajal kügeletakse kõrbeavarustes, lastes end tuulest parkida, päikesest kõrvetada. Win-win situation, ühesõnaga. Kõik on rahul, nii kohalikud kui külalised.
#000030
“Take off your hat," the King said to the Hatter. "It isn't mine," said the Hatter. "Stolen!" the King exclaimed, turning to the jury, who instantly made a memorandum of the fact. "I keep them to sell," the Hatter added as an explanation; "I've none of my own. I'm a hatter.” ― Lewis Carroll, Alice's Adventures in Wonderland / Through the Looking-Glass
#000031
Vannun, käsi raamatuvirnal, et järgnev on kirjutet K von B postitusest inspireerituna, mitte sellele vastandumiseks. Inimkond ju teadagi võrratult mitmekesine ja kirju, 100% ühtemoodi mõtlemine kipub minu (blogi)tutvus- ja sõprusringkonnas pigem erand kui reegel olema. Aga ega see siis head läbisaamist sega, eks. Ühesõnaga, tahan rääkida teemast, mis mul juba ammuaega meelel. Mõtlesin esialgu, et kommin nimetet postituse all, aga pikaks kiskus. Niisiis.
#000032
Mul, näe, on hoopis sedasi, et mõnda raamatut, olgugi et juba läbi loetut, ei suuda parimagi tahtmise juures veel mitu päeva, teinekord lausa nädalat, käest panna. Mekutan elamust tekitanud teksi kallal, loen ühte ja teist kohta uuesti üle, eest tahapoole, tagant ettepoole. Järgmist teost ei tule pähegi otsekohe käsile võtta. See oleks justkui kaunist, kuid lõppenud armusuhtest päevake hiljem ülepeakaela teise, uude hüppamine.
#000034
Ahjaa, seda ka, et enamjaolt loen mitut raamatut korraga. Nii umbes kahte-kolme. Võtan kätte selle, mille järele parajasti isu, mis sobib meeleolu ja olukorraga. Need kaks-kolm raamatut jaotuvad (kuid mitte alati) sääraselt, et üks on ilukirjandus, teine mingi aimeteos, kolmas autobiograafia vms. No näiteks mingi riigiasutuse ooteruumi ju tundekirjandust kaasa ei võta - oled parasjagu raamatusündmuste keskel, süda peksab ja/või pisar silmas, kui väheke liialdada, ja siis hõigatakse sinu järjekorranumber. Elamus rikutud! Säärastel puhkudel kulub, vähemasti minu puhul, midagi, ütleme, populaarteaduslikku marjaks ära. Kaks ühes – saan end väheke haritud, ning kui veab, ka ametliku asja aetud.
#000035
Et siis jah. Sedaviisi on lood minu suhtumisega sellesse teemasse. Postitust illustreerib pilt Ühendriikide kõige läänepoolsemast raamatupoest, kirjutasin sellest paar aastat tagasi. Meil siin on väikeste sõltumatute (kasutatud) raamatute poodidega üleüldse väga hästi, suured raamatupoeketid ei tundu nende eksistentsi ohustavat. Ja mis kõige vahvam, need poekesed asuvad tihtipeale kohtades, kus... kuidas nüüd viisakalt väljenduda... kohalikelt elanikelt kõrgendatud lugemishuvi ei ootaks. No näiteks selletalvise reisi ajal ühes Arizona osariigi pooleldi väljasurnud väikelinnas in the middle of nowhere avastasime tõelise pärli. Jaa, ehitise eksterjöör oli enam kui tagasihoidlik, interjöör kehvapoolselt valgustet ja oh kui tolmune. Kuid kaup! Vau. Pidin end kõvasti tagasi hoidma, et camperit raamatutega mitte üle koormata. Ja kogu see ilu hinnaga paar dollarit eksemplar. Samas, esmatrükkide ja harulduste osakonnas küündisid numbrid jupp maad kõrgemale. Arusaadav. Kusjuures sellesarnaste poodide klienditeenindus kipub olema üsna ühtmoodi. Esialgu tundub, et polegi, kellele oma raha jätta. Aga kui hoolikamalt ringi vaadata, leiad kusagilt riiulilabürindist või esmapilgul märkamatuks jäänud nurgakesest väikese, vaikse, raamatusse süvenenud vanainimese. Reeglina poeomaniku ja müüja ühes isikus. Kassaaparaat on haruldus, arvet peetakse paberil, mistap kogenud kliendil on sularaha alati taskust võtta. Tolles Kauai poekeses sai siiski kaardiga ka maksta, peenike värk, kuid neil oli ka uusi raamatuid müügil, polnud vaid kasutatutele orienteeritud.
#000036
Ma ei hakka küsimagi, kuidas olete elanud. Eilse kojusaabumisjärgse õhtu/tänase hommikuga olen end asjaoludega kurssi viinud, suures plaanis. Erinevalt paari päeva tagusest ajast, mil mul maailmas toimuvast veel õrna aimugi polnud. Nimelt elasin kaks kuud päevauudisteta keskkonnas. Jumalik. Polnud sõda, polnud koroonat. Mitte, et ma ühiskonnast ära lõigatud olnuks. Võtame või nood 250 truck camperit Arizona kõrbes kogunemas – ega need camperid sinna ise kohale sõitnud, eks. Inimesi oli tol pikal nädalavahetusel mu ümber viiesaja ringis. Aga viiruse, näe, olid kõik koju jätnud. Ja Ukraina polnud veel juhtunud. Ja vaade camperi elutoa aknast oli vähemasti pooltes me ööbimiskohtades nonde kahe kuu jooksul enam-vähem selline, nagu pildilt näha. No ma ju räägin, et kuu pealt kukkunud.
#000039
Nüüd siis loen riburada uudiseid ja blogisid ja kommentaare ning küsin endalt, kas üleüldse passib praegu reisipiltide ja –juttudega lagedale tulla. Sest Eesti, mu sünnimaa, mu lugejate kodumaa on Ukrainale ikka väga ebamugavalt lähedal. Venemaale veelgi lähemal. Aga inimene leiab oma tegutsemistele teadagi alati õigustuse, ja näe, mina leidsin blogipostituse, mis mu mõtetega üsna ühtib, neid kinnitab. Niisiis, pange vaim valmis, viietuhande viiesajast hakkab nüüd matkamuljeid tulema nagu Vändrast saelaudu. Mis ei tähenda, et ma kodu-eestlaste hirmude peale ei mõtle. Või ukrainlaste kannatuste peale. Või selle peale, mil moel iseseisva Ukraina heaks oma pisku panuse annan. Tõenäoliselt teen seda Ameerika Punase Risti kaudu, ma nende vabatahtlik töötaja nagunii. Kaitsevõime suurendamiseks (loe: sõjatehnika ostuks) raha annetamine ei käi mu maailmavaatega kokku - see kopikas kukub õkva relvatootjate taskutesse ju.
#000040
vana hea lugu / good old story
#000044