Elamiskõlblik linn ja hea avalik ruum
#000004
Viin on juba kuuendat aastat kõige elamiskõlblikum linn, valik on tehtud 230 linna hulgast. Kui 19. augustil kohale jõudsin, õhkasid kiviseinad veel kuumalainest, mis oli nädalaid Viini kimbutanud. Nüüd sadas tasast uduvihma nagu ühel tavalisel Eesti suvepäeval. Peagi hakkas silma väga hea ühistranspordi korraldus, rattateed, rohkelt parke ning inimsõbralik avalik ruum. Linna südames asuv muuseumikvartal on rajatud restaureeritud baroksetesse hobusetallidesse. Hoovis asuvad muuseumid, baarid, kohvikud ning lõputus koguses istumis- ja lamamispindu. Kvartali sisehoovis paikneb Kesk-Euroopa suurim nüüdisaegse kunsti muuseum MUMOK (Museum Moderner Kunst Stiftung Ludwig Wien). Liiklusmüra kvartalisse ei kosta ning hoovist on kujunenud linna tuntumaid kohtumispaiku. See avalik ruum on üks õnnestunumaid, mida kogenud olen.
#000005
Kvartali ühes väiksemas sisehoovis on end sisse seadnud ka Viini arhitektuurikeskus raamatupoe, kohviku ja näitusesaaliga. Seal, vabas õhus, peeti ka arhitektuurifilmide festivali. Igal õhtul sätiti üles hiiglaslik kinoekraan, projektor ning kohale toodi vanaaegne plaksumaisimasin. Festivali asukoht meenutas endist Tallinna katusekino. Kui Viru keskuse katus oli samuti justkui üks suure potentsiaaliga mittekoht, millele suvekuudeks eluvaim sisse puhuti, siis Viini arhitektuurikeskuse esine on vaid läbikäiguhoov. Hea asukoht ja tasuta linastused meelitasid festivaliõhtutel ligi ka juhuslikke möödakäijaid, mis omakorda aitas kaasa arhitektuuri valdkonna laiemale tutvustusele ja festival ei jäänud pelgalt kitsa ala spetsialistide siseringi asjaks.
#000006
Ühe kõneainena tõusis festivalil esile äärelinnastumine. Mõne aasta tagune populaarne Lõuna-Ameerika slummide teema on vahetanud vaatenurka. Jälgiti peamiselt Aasia, kuid ka Hispaania, magalarajoonide arengut. Kriitika alla sattus masstootmine ja sellest tuleneva kodanliku eluviisi levik. Ei räägitud arvudest ega tehnilistest apsudest, pigem kasutati jälgiva dokumentalistika võtteid, lugusid iseloomustas futuristlik pildikeel ning irooniline, kohati humoorikas lähenemisnurk.
#000008
Huviorbiidis oli peamiselt üldine suhtumine nõukogude arhitektuuri, selle mitteväärtustamine, kehv ehituskvaliteet (eriti „mägedel“), linnahalli sulgemise põhjused ning hoone tulevikuperspektiiv. Mina, vabas Eestis sündinu, pakkusin publikule huvi eelkõige nõukogude aja järgse generatsiooni esindajana.
#000011
Samal õhtul linastunud film „Barbicania“ (režissöörid Ila Bêka ja Louise Lemoine) käsitles samuti vanade hoonete teemat, kuid näitas vastupidist olukorda, kuidas sõjajärgne arhitektuur on läänes seniajani edukalt kasutuses.
#000013
Barbicani keskus ehitati kohe pärast Teist maailmasõda Londoni ühte enim kannatada saanud linnaossa. See on muutunud Euroopa suurimaks etenduskunstide keskuseks kontsertide, teatri- ja tantsuetenduste, filmilinastuste ja kunstinäituste, restoranide, raamatukogu ja korteritega.
#000014
Värvikad tegelased Bêka ja Lemoine näitasid, kuidas Barbicani keskuse töötajad, kasutajad ja elanikud tõid sellesse hiiglaslikku brutaalse arhitektuuriga hoonesse elu. Raske oli selle filmi ajal mitte mõelda meie linnahallile, mille potentsiaal olla samamoodi toimiv hoone on ju olemas.
#000015
Viini arhitektuurifilmide festival on Wonderlandi arhitektuuriplatvormi / koostöövõrgustiku, Viini arhitektuurikeskuse ja muuseumikvartali koostööprojekt, mida veavad kuraatorid Karoline Mayer, Marlene Rutzendorfer ja Martina Theininger. Festival sai alguse 2013. aastal kureeritud vabaõhunäitusest ning selle raames aset leidnud filmide rändfestivali „Movies in Wonderland“ ehk „Filmid imedemaal“ raames.
#000016
„Filmid imedemaal“ on pidevalt asukohta muutev arhitektuurifilmide festival, mis kasutab filmide linastamiseks ebaharilikke kohti, näiteks maa-aluseid metroojaamu, hüljatud hooneid, tühje linnaosi ning võtab iga kord luubi alla just selle konkreetse paiga.
#000017
2013. aastal otsustasid disainerid Clemens Bauder ja Marlene Rutzendorfer näituse avada muuseumikvartali sisehoovis. Nad tõid sinna loomeala taaskasutatavast puidust valmistatud minigolfiväljaku, vihmaveebasseini, avaliku duširuumi ning vabaõhu filmifestivali, mille keskseteks teemadeks said arhitektuur ja linn.
#000018
Festivali saatis kohe edu ning koostöös Viini arhitektuurikeskusega arendati välja uus festivaliformaat „Arhitektuur, Film. Suvi“. Wonderlandi arhitektuuriplatvorm on Euroopa arhitektide, linnaplaneerijate, filmitegijate ja kunstnike võrgustik. Platvormi eesmärk on anda väikeettevõtetele ja noortele spetsialistidele võimalus rahvusvaheliselt tegutseda ja suhelda. Selle moodustasid 2002. aastal noored Austria arhitektid. Platvormi kaudu saavad noored osaleda sümpoosionidel, disaini- ja arhitektuuritöötubades ning pidada loenguid. Värskelt käivitatud Wonderlandi digitaalne platvorm lihtsustab koostöö argipäevatasandit. Loojatel on võimalus oma tööd üles laadida interaktiivsele veebilehele ning leida selle kaudu endale koostööpartner.
#000019
Film on pika valmimisprotsessi tõttu reaalsusest alati sammu võrra maas. Ideest filmi linastumiseni võib minna aastaid. Nagu arhitektuuriski. Või nõuavad ehk mõlemad valdkonnad oskust ette näha tulevikku ja ennustada saabuvaid probleeme? Üks on selge: arhitektuur võlgneb oma kuvandi ja populaarsuse fotograafia ja filmi levikule. Ehk tasub ka Eestis sellele žanrile rohkem tähelepanu pöörata?
#000021
Marlene Rutzendorfer, stsenograaf ja arhitekt, festivali „Arhitektuur. Film. Suvi“ kuraator: Festivali „Arhitektuur. Film. Suvi“ tõstab rahvusvaheliste arhitektuurifilmi festivalide seas esile ebaharilik asukoht. Avalikus ruumis toimuvad linastused toovad kokku kirju publiku alates filmihuvilistest ja arhitektidest kuni juhuslike möödakäijate ning naabriteni. Nii tekib soodne pinnas elavaks diskussiooniks ekspertide, filmitegijate ja laiema publiku vahel.
#000022
Festival on keskendatud ehitatud keskkonna ja selle kasutaja vahelistele suhetele, maadeldakse nii sotsiaal- kui ka disainiküsimustega. Kus ja millal peame tõdema, et arhitektuur ja linnaplaneerimine on läbi kukkunud, millistest näidetest saame õppida, kuidas avada arhitektuuri valdkond ka laiemale publikule?
#000023
Selleaastane programm pandi kokku visuaalesseedest, lühi- ja dokumentaalfilmidest teemal „Varjualused, majutus ja linnade teke“. Festival tõi kokku 20 filmitegijat, kes peale oma loomingu esitlemise osalesid ka avalikel aruteludel festivali publikuga. Kuue filmiõhtu jooksul käis arhitektuurikeskuse hoovis 1400 külastajat. Programm oli üles ehitatud mitmekihiliselt, käsitleti teemasid alates laiahaardeliste planeeringute mõjudest tõrjutud kogukondadeni välja.
#000024
Claus Drexel küsis oma filmis „Maailma servas“ („Au bord du monde“), mida tähendab peavarju otsimine ja leidmine. Selle õhtu filmid juhtisid meid juurdlema elukeskkonna ja kogukonna suhete üle: mida tähendab „elamuehitus“, kuidas ühiste pingutustega linna kujundada ning kuidas saavad linnakodanikud planeerimises kaasa rääkida.
#000025
„Ülejäänud“ („O que resta“, režissöör Jola Wieczorek) ja „Grande Hotel“ (režissöör Lotte Stoops) tegelevad hoonete aja jälgedega, mille on jätnud omaaegsed kasutajad ja ajaloosündmused, nagu koloniseerimine, sõda ja ühiskonna sotsiaalsed muutused. Need isiklikud lood tuuakse vaatajani kirjade, mälestuste ja esemete abil Lissabonist Beirast ja Mosambiigist.
#000028
Filmile „Barbicania“ lisavad rohkelt värvi Barbicani keskuses resideerivad inimesed: hiiglaslik brutaalne sõja järel ehitatud kompleks sisaldab elamispindu ja kultuurikeskust Londoni südames.
#000032
Viini arhitektuurikeskuse sisehoovis linastunud filmid tekitasid publiku ja autorite vahel elava arutelu, tutvustasid arhitektuuri ning tõid kokku loomingulised inimesed üle kogu Euroopa. Järgmise festivali arhitektuurifilmide võistlus kuulutatakse välja 2016. aasta alguses.
#000033