Märgiline on Joonase „Seitse aastat CV-ta“ (mis on tegelikult n-ö töö ametlikuks lõpetamiseks neljateistaastane protsess), kus ta jõudis meelega kunstniku CVst loobudes (ai, kuidas ma õppisin ise noil viimasil aastail vihkama CVsid ning motivatsioonikirju, mida mult oodati!) välja tõdemuseni, et CVta elamine on sama, mis elada CVga. See on kõige zen’im tõdemus üldse: tõeline loobumine on saavutatav ainult läbi selle, et loobutakse loobumisest endast! Sellepärast ei pea Joonas Kollast Huntmeest kunagi endast tõrjuma, ära ajama, ta võib lasta tal alati tagasi tulla ja siis jälle teadvusesügavusse kolida, sest vahet ei ole: see on ka põhjus, miks ta takkajärgi on Valge Huntmehega hüvastijättu paaril korral kahjatsenud.
#000015
Ja samas: ennast tuleb nüpeldada, piitsa anda endale, räimedele, teistele kunstnikele (ka see on Joonase leitmotiiv), sest muidu nonde pegasustega või tiibsprottidega toda lendu ette võtta ei anna. Ja siis on kõik see rahulolematus, kaotsisolu ja otsimine tagasi. See on loomulik, sa algad uue sarjaga otsast või teed toda vana edasi, enam ei saagi aru. Kus see sisemine rahu nüüd jäi, kas ta on ikka käeulatuses? Kuskil ütles kunstnik, et ta ei ole küll enam Kollane Huntmees, aga tal on veel parem roll nüüd – Andrus Joonas. Vanad jumalad lõid maailmu, andes asjadele (laulus) nime.
#000019
Riiklikele kultuuripreemiatele esitati 99 ning spordipreemiatele 45 kandidaati
#000031