Kell kolm kohtusime Ivan Franko Ülikooli ees Halõna Krukiga, kelle luuletusi ma olen Loomingule kahel korral tõlkinud. Halõna nägi välja kena, õitsev ja rõõmus, tunduvalt rõõmsam kui eelmisel aastal. Jalutasime mõne tänavavahe, ja ka Halõna leidis, et võiksime maha istuda Shoco kohvikus. Paistab, et Lvivi literaadid tõesti armastavad seda kanti.
#000002
Halõna oli just Hay festivalilt tulnud. Viimase aasta jooksul on ta kõvasti reisinud, käinud lausa kolmekümnel maal oma luulet lugemas või Ukraina saatuse ja kirjanduse üle arutlemas. Põhiliselt Euroopas, aga ka USA-s.
#000003
Kui Halõna meest haiglas vaatamas käis, olevat pilt olnud masendav: noored mehed ühe silmaga, ühe käega, ratastoolis. Halõna hinnangul on motiveeritus ja meeleolud armees aasta jooksul alla läinud: nad ei saa ju seal korralikult magada ega süüagi.
#000005
Kui ta eelmisel aastal USA-sse lendas, oli ta läinud New Yorki kohale neli päeva enne kirjandussündmust, et linnas ringi vaadata. Ta ju mäletas, et oli kunagi nii väga tahtnud seal igasugu kohti näha! Aga tookord polnud ta suutnud oma NYC hotellitoastki välja tulla, sest uuteks muljeteks polnud lihtsalt jaksu. “Sõjaajal on inimese emotsioonide palett väga väike,” ütles ta. “Nüansse pole, liiga raske on võõrsil õiget emotsiooni leida, et uusi kohti vaadata. Elamused – sihukest asja sa sõja ajal ei otsi. Erinevatest, varjundirohketeks emotsioonideks pole lihtsalt ressursse.”
#000007
Välismaa kolleegide seas, ütles Halõna, teeb ta pidevat selgitustööd. Iseäranis teemal “ukraina kirjanikud ja vene dissidendid”, sest see teema köeb ikka edasi. Aprillis oli Halõna sattunud Der Standardi artiklisse “Ukraina kultuuriskeene ägedas tülis kõigega, mis vene päritolu” (“Ukrainische Kulturszene im heftigen Streit über alles Russische“). Halõna oli FB-s märtsikuus (14.3.) kirjutanud kommentaari, mis kõlab umbes nii: “Ärge jääge kinni Oscarisse, mis anti filmile “Navalnõi”, Vene revanš marsib edasi, vahepeal selgus, et Leipzigi Raamatulaat andis vene luuletajale Maria Stepanovale 2023. aasta eest Euroopa Mõistmisauhinna [Preis zur Europäischen Verständigung], kuna oma luulekeelega aitavat ta “mitteimperiaalset” Venemaad.” Halõna viitas ka sellele, et mõni ukraina poeet tajub konjunktuuri ja jätkab Stepanova tõlkimist.
#000014
Seepeale reageeris Stepanova sõbranna Maria Kijanovska, ukrainlanna, samuti luuletaja, kes hakkas mustama Halõna vabatahtlikku tööd. Kui Halõna teda kohtuga ähvardas, kustutas Kijanovska oma postituse. Odessa luuletaja Ljudmõla Hersonska nimetas Kruki ja tema pooldajate käitumist “sitatormiks”. Hersonska abikaasa on Boriss Hersonski, võib-olla üks kuulsamaid Ukraina venekeelseid luuletajaid (kes Krimmi annekteerimisest saati luuletab ka ukraina keeles).
#000015
Eks ta ole, Navalnõi-filmiga samas kategoorias kandideeris Oscarile ka Ukraina film Luhanski lastest (“The House Made of Splinters“). Ja ukrainlased on muidugi tundlikult välja noppinud kõik selle, mida Navalnõi on Ukraina kohta tundetult öelnud (et Krimm jääb Venemaa osaks ega ole võileib, mida antakse käest kätte, ja et venelased ja ukrainlased on sama rahvas). Et tegu on Vene režiimi vastasega, ei pruugi veel tähendada, et dissident ikkagi imperialistlikult ei mõtleks.
#000016
Aga New Yorgis juhtuski jälle nii, rääkis Halõna, et vene literaatidest said justkui ukrainlaste viha ohvrid. Festival The World Voices kutsus kohale ukrainlased (Artem Tšehhi, Irõna Tsilõki ja Artem Tšapei), kes olevat alles viimasel hetkel teada saanud, et samale üritusele on kutsutud ka vene esinejad, teiste seas Maša Gessen. Vene literaatide sündmus jäeti ära, aga venelased said sellega ikkagi rohkem tähelepanu kui ukrainlased. Maša Gessen ähvardas ka, et astub Ameerika PEN-klubist välja, kui see laseb ukrainlastel niimoodi venelasi mustata. Ukrainlased, nt kirjanik ja filosoof Volodõmõr Jermolenko, Ukraina PEN-i president, leidsid seepeale, et vene dissidendid mängivad üha enam topeltohvrit: nüüd on nad nii Putini kui ka julmade ukrainlaste ohvrid.
#000018
Pidin hakkama sättima, et ooperisse minna, Puccini “Turandot’d” vaatama. Jätsime Halõnaga sealsamas südamlikult hüvasti, kus Juliagagi, siirdusin ümber nurga hotelli, kus Mikko oli end juba valmis seadnud.
#000026
Oli ilus pilvealune õhtupoolik. Ootasime natuke aega ooperi ees, siis saatis Orõsja mulle sõnumi, et nad jäävad Andrõiga veidi hiljaks – mingu me juba ees sisse. Ta saatis mulle elektroonilised piletid, tema oli need meile nimelt välja teinud. Orõsja teadis, et piletid tuleb varakult ära osta, mina olin jokutama jäänud, arvates, et häid kohti on viimase hetkeni saadaval. Aga saal oli rahvast täis. Naised olid väga kaunilt üles löödud, moes näisid olevat valge ja must. Mehed kandsid ülikonna asemel sageli võšivanka-särki. See paistis üldse olevat teema, ka tänaval käisid paljud ringi neis särkides, ja nagu telekast nägime, Ülemraadas samuti.
#000027
Otsisime oma kohad üles, enne viimast käredat kella jõudsid siiski kohale ka Orõsja ja Andrõi, nad olid auto jätnud Juri katedraali juurde (poolteist kilomeetrit ooperist) ja terve tee jooksnud, Orõsja, vaeseke, kontsakingadel. See meenutas mulle mu oma elu, mina käin Estonia Kontserdisaalis ikka jooksuga.
#000028
Ooperi fuajees oli ka kipspeade näitus – kõik puha literaatide kipspead, teiste hulgas ka Lina Kostenko ja Serhi Žadan. Žadani ma olen tõlkinud ja temaga ka kohtunud. Aga kui ma esimest korda Ukrainas käisin, 2014. aasta kevadel eesti tänapäeva luulest rääkimas, sain teada, et üks tudengite lemmikuid oli Kostenko. Mina polnud teda tollal õigupoolest lugenudki, olin ainult nime kuulnud. Avastasin ta pärast Rajametsa “Peeglist ja Pegasosest”. Nüüd olin selle raamatu reisile kaasa võtnud ja palunud Mikkol Kostenkot ette lugeda, kui me läbi Poola sõitsime. Mulle jäi eriti meelde luuletus Kuust, kus luuletajal oli hea meel, et see nii kõrgel on ja inimesed oma kommetega sinna ei jõua, muidu käiks Kuu peal kah üks joobnud jorin. Tore luuletus. Ja toredad kipspead igal juhul.
#000032
Liu osatäitja oli kõige parem laulja ja ma arvasin, et tema saab ka kõige suurema aplausi, aga no ei, ikkagi hüüti kõige rohkem priskele Turandot’le. Etendus lõpetati sealt, kus ta Puccinil pooleli jäi, ei mingit õnnelikku finaali.
#000033
Pärast ooperit läksime Andrõi lemmikpubisse Zalizna Šapka, “raudmüts”. Tellisin pekki, seekord polnudki me seda veel söönud, ja selles kõrtsis oli see imeliselt hea. Seintel olid muuhulgas kaunistuseks ekraanid leekides Kremliga. Kui kõrts kinni pandi, jalutasime koos Orõsja ja Andrõiga nende autoni. Oli soe õhtu, lõunamaiselt pime, pärnad juba õitsesid ja lõhnasid.
#000034