Rahvarohke inimketiga tipnenud vastuseisust Emajõe äärde tselluloositehase rajamisele on saanud uus maamärk Eesti kodanikuaktivismi ajaloos. Pikka aega parketikõlbmatuse hirmus ennast ise taltsana hoidnud vabakond julges näidata argumendi asemel viimaks ka küüsi ja hambaid. See oli ühtaegu ootamatu ja edukas.
#000000
Kas sina tead, millal toimus taasiseseisvunud Eesti suurim meeleavaldus? On kummastav, et möödunud aasta 19. mail Tartus tselluloositehase vastu korraldatud Emajõe keti märgilisus meie ühiskondlikus teadvuses rohkem ei kirgastunud. Kitsamas vaates oli tegu murdepunktiga võitluses Est-Fori tselluloositehase vastu. Laiemalt näib tselluloosisõja edulugu ka Eesti kodanikuühiskonna jaoks tervikuna potentsiaalselt pöördeline. Edasine ei ole ammendav kronoloogia ega lõplik analüüs, aga kuskilt otsast tuleb alustada. Käsitlen tselluloosisõja tähendust ja võimalikku mõju vabakonnale ajaloolises, temaatilises ja strateegilises dimensioonis.
#000002
Eesti protestikultuuril on kuulsusrikas minevik. Laulva revolutsiooni kolm emotsionaalset ja massilist teravikku – fosforiidisõda, öölaulupeod ning Balti kett – on isegi globaalselt silmapaistvad näited mittevägivaldsetest protestitaktikatest. Kujutle, milliseid oskuseid ja võrgustikke tuli kasutada, et enne internetti ja nutitelefoni ning okupatsioonivõimu silme all kümneid ja sadu tuhandeid osalejaid kaasavaid aktsioone korraldada. See oli meeleavalduste meistriklass.
#000003
Laulev revolutsioon oli aga võitlus võõra vastu ning pole midagi ühendavamat kui ühine vastane. Polariseeriva välisvaenlase puudumine on kindlasti üks põhjustest, miks need praktikad iseseisvuse taastamise järel kaduma hakkasid. Nüüdseks tundub, et kultuurimälus on öölaulupeod ning Balti kett muutunud edukatest taktikatest millekski mütoloogiliseks, pühaks ning singulaarseks, mille praktilised aspektid ajapikku ununevad. Samamoodi on vähenenud ka protestimeelsus, mis sisepoliitilistes küsimustes eriti tugevalt ei avaldu. Kodanikuühiskond on läinud võimuga suhestumisel enamasti vähima riski teed, et paati mitte liialt kõigutada. See võib olla mitmes mõttes tervitatav ning sellest tingitud stabiilsus on paljude inimeste teadliku töö vili. Seetõttu on aga kolmekümne aasta taguse ajaga võrreldes vähenenud kodanikuliikumiste võimekus inimesi tulemuslikes meeleavaldustes osalema mobiliseerida.
#000004
Mujal maailmas torkavad protestimeelsusega silma üliõpilased. Eestis räägitakse lõkketule ümber sellest, kuidas Tartus kogunes paar tuhat noort ning kõigutas busse – aasta oli siis 1997. Hilisemad meeleavaldused on küll mõnel juhul mõju avaldanud, kuid osaluselt väiksemaks jäänud. ACTA suutis külmal ajal mõned tuhanded inimesed tänavale tuua, kuid selleks oli vaja kombinatsiooni välisvastasest ning äärmiselt inspireerivast meemist „fooliummüts + seemned”, millega peaminister Ansip pool meeleavaldust ise ära sisustas. Nimetatud aktsioonid ei ületanud osaluselt Emajõe ketti. SAPTKi jt vastuseis kooseluseadusele on olnud ulatuslik, kuid selle näite puhul ei saa unustada, et rahvusvahelise võrgustiku osana oli neil ligipääs kapitalile ning juba läbiproovitud playbook’ile. Sellegipoolest peaks fundamentalistlikku katoliiklikku agendat edendava sihtasutuse edu ligikaudu 4500 katoliiklasega Eestis vabakonda mõtlema panema.
#000005
Siinkohal ei tohiks jätta märkimata ka pronksiöö mõju. Kui paljudes Euroopa riikides ei ole purustatud aknad ja noorte kokkupõrked politseiga meeleavalduste käigus pretsedenditud või eriliselt šokeerivad, siis Eesti meedia ja valitsuse reaktsioonis sai pronksiööst miski, mis sarnaneb riigireetmisega, sest riigile lojaalne kodanik avaldab oma arvamust viisakalt ega lähe tänavale laamendama. Aprillirahutused ei olnud kindlasti eestlaste konfliktipelglikkuse ürgallikas, kuid usutavasti ei ole vastuoluline väita, et neil oli külmutav mõju protestimeelsusele, mis võiks muidu viia võimsate meeleavaldusteni.
#000006
Selles kontekstis saavad 31 aastat pärast fosforiidisõda ning 29 aastat pärast Balti ketti toimunud tselluloosisõda ja Emajõe kett omamoodi kodanikuühiskonna ärkamise sümboliteks. Tegemist oli ulatusliku, eduka ja rohujuuretasandil sündinud protestiliikumisega, mille moodustas vaba koalitsioon indiviide, kellest osa tegutses Tartu apelli töörühmas, teised oma seltsides ja organisatsioonides, kolmandad iseseisvalt. Võttes arvesse Est-Fori tegevuse koordineeritust, rahastatust ja äärmist visadust, oli vastutegevuse edu jahmatav. Eriplaneeringu kinnitamise järel ei olnud palju lootust, et vastasseis võiks tartlaste kasuks laheneda. Kuid ometi ei andnud inimesed alla. Kui Facebooki gruppides esimest korda Emajõe keti idee tõstatus, oli raske uskuda, et inimkett võiks lühikese aja ja väheste ressursside juures efektselt teoks tehtav olla. Järgmisel hetkel moodustasid 4500+ inimest nelja Tartu silda ühendava inimketi (kokku osales väidetavalt 8000 inimest); järgnesid väiksemad inimketid Tabiveres ja mujal. Laialdase üks- ja vastumeele demonstratsiooni peale tärkas lootus – võib-olla on võit tõesti võimalik. Emajõe kett ning tselluloosisõda sütitasid protestivaimu ulatuses, mida pole enam piinlik mineviku liikumistega võrrelda.
#000007
Ei ole sugugi väheoluline, et tselluloositehas tõi inimesed tänavale just keskkonna kaitseks. Meenutagem võrdluseks vähem kui aasta varem toimunud hõberemmelga kaasust. Vaenulikkus, julmus ning kahjurõõm politsei sekkumise üle, mida avalikkus „puukallistajate” suhtes väljendas, oli võigas. Aktsiooni mastaap, läbimõeldus ja taotlus olid muidugi teistsugused, kuid fookuses olid siiski keskkonnaga seotud väärtused. Vaatamata mikitamaalisele enesekuvandile ei lenda keskkonnateemad Põxitist metsapoliitikani Eestis veel eriti hästi. Kuigi liikumisi on mitmeid, ei ole need enamasti suurt avalikku toetust leidnud. See on fosforiidisõja pühapaiste taustal eriti irooniline.
#000008
Selles mõttes suutsid Est-Fori oponendid teha midagi uskumatut: kallutada märkimisväärset osa ühiskonnast keskkonnaküsimuste suhtes soosivale ning aktiivsele positsioonile. Olulist rolli mängis kindlasti ka ajastus. Kliimamuutustega seotud hoiatused lähevad aina teravamaks (eelmisel aastal jõudis see ka presidendi jõulukaardile); Avalikult Rail Balticust on juba mõnda aega keskkonnateemasid üldsuse ees vaiksel tulel hoidnud; Eesti Metsa Abiks jm organisatsioonid on metsapoliitika puude vilust lagedale toonud. Need ja teised taustategurid (sh lähenevad valimised ning Tartu staatus ülikoolilinnana) lõid tingimused, tänu millele sai tselluloositehasest säde, mis süütas tulekahju rohkem kui ühes metsatukas.
#000009
Keskkonnapoliitika mängib kliimamuutuste valguses tulevikus järjest suuremat rolli. Sinna on põimitud liiga palju väärtuskonflikte, praktilisi probleeme ning eksistentsiaalset õudu, mistõttu sellel pole võimalik kauaks perifeeriasse jääda. Tõsi, erakondade programmide põhjal ei ole see oja veel poliitilise peavooluga liitunud, kuid iga vesi jõuab ükskord jõkke. Vähegi tervemõistusliku ühiskondliku diskussiooni kujunemiseks on vajalik, et neil äärmiselt valulikel teemadel seisukohti võtvaid liikumisi ei saaks automaatselt „naiivsete hipidena” marginaliseerida, kuigi seda on püütud usinalt teha. Emajõe keti meediakajastus oli meeleavalduse suurust ja sümboolsust arvesse võttes selgelt pisendav.
#000010
Kodanikuühiskond on läinud võimuga suhestumisel enamasti vähima riski teed, et paati mitte liialt kõigutada.
#000012
Tselluloosisõja üks olulisimaid tagajärgi võiks olla kodanikuliikumiste strateegilises mõtlemises levinud vigade parandamine ning konfliktipelguse vähendamine.
#000013
Mäletan paneeli 2017. aasta Arvamusfestivalil, kus ühe MTÜ esindaja reflekteeris riigikogule suunatud kampaania läbikukkumise üle. „Me tegime kõik õigesti,” ütles ta, kuid ometi ei läinud hääletus nii, nagu sooviti. Mis on „õige”? Minu meelest on paljude kodanikuliikumiste vastus sellele küsimusele doktriini tasemel ekslik. Seda illustreerib valevastandus, et oma eesmärkide saavutamiseks on kaks viisi: viisakas koostöö või hirmus räuskamine. Liiga sageli peetakse konflikti olemuslikult räigeks ja halvaks. Kuna suure meeleavalduse organiseerimine ei ole viisakas läbirääkimine, on see pigem nagu räuskamine. Tselluloosisõda kui massiivne ja edukas protestiliikumine toob nähtavale selle mõtteviisi piiratuse.
#000015
Kodanikuühiskond peab oma tegevuses pidevalt koostöö ja konfliktide vahel liikuma, mängu olemust hindama ning vastavaid käike valima. Oma doktriini ja tegevusvabadust piirates vähendab liikumine märgatavalt mingit tüüpi eesmärkide saavutamise lootust. Tegevuse peamiseks tulemiks saavad kompromissidest või üksikutest võit-võit-lahendustest tingitud väikesed võidud, mis ei ole aga kõikidel juhtudel rahuldavad, näiteks siis, kui küsimuse all on kellegi elukeskkonna aastakümneteks ohtu seadmine. Est-For püüdis oma PRiga näidata, et tselluloositehas on kõigile hea ja kõigiga arvestav, pakkudes vaieldamatut ja üleüldist võitu. Tartlaste reaktsioon oli aga ootamatult terav, olles kannustatud lisaks keskkonnamuredele muljest, et eriplaneeringu protsess, sellega seoses salatsemine ja uuringute teemal sõnade väänamine viitavad heatahtlikkuse puhul blufile. See reaktsioon surus tselluloositehase küsimuse eksplitsiitselt nullsummamängu raamidesse ning lubas kujundada uue ettekujutuse sellest, millised käigud on sellistes oludes aktsepteeritavad.
#000020
Häbistav foon taastoodab end ka vabakonnas. Illustratiivne on Alari Rammo artikkel, milles on esitatud narratiiv, kus arutleva demokraatia printsiipe austavad kodanikuühendused on mõistuse saared, mis hoiavad õilsalt ja iseteadlikult eemale konfliktsetest, hüsteerilistest ja ebaefektiivsetest tegevustest ning viivad ühiskonda edasi sihikindla arutlemisega. See kinnistab piiratud doktriini. Võime unistada maailmast, kus kõik vastasseisud on vaid näilised ning kus põhjalik ja ratsionaalne arutelu lõpuks kõigile sobiva lahenduse toob. Kolmanda sektori organisatsioonid võivad selles lootuses kindlasti toimida, kuid nad ei tohiks kaotada valvsust. Kõik mängud ei toimu samadel alustel ning soe enesetunne ametniku või poliitiku südames pärast sõbralikku kohtumist ei pruugi olla tingimata kõige edasiviivam emotsioon. Ideede ja väärtuste konkurentsis ei saa võita alati ainult argument, kuivõrd debatt väärtuste üle on lõpuks ikka emotsionaalne. Surve avaldamine võib olla mõnel juhul vajalik ka selleks, et nullsummamäng hiljem mitte-nullsummamänguks pöörata. Mõnikord saab tõsiseltvõetavaid läbirääkimisi pidada alles siis, kui teine pool on kogenud survet ning mõistnud, et liikumisel on tõsi taga, s.t neid ei saa riskivabalt eirata.
#000022
Emajõe keti meediakajastus oli meeleavalduse suurust ja sümboolsust arvesse võttes selgelt pisendav.
#000023
Leian samas, et konfliktivõimetu ühiskond on samuti täbaras seisus. Kui protestist loobumisega ühiskonna stagnatsiooni panustada, leiab tekkiv rahulolematus oma väljundi samasuguse poliitilise tulemiga. Nõrk protestikultuur tähendab seda, et me ei õpi vajaduse korral survet avaldama; et meie institutsioonid ei õpi protesti kui paratamatusega tervislikult suhestuma. Dialoogi ja koostöö eelistamine ei päästa meid olukordadest, kus leiame end möödapääsmatust nullsummamängust, mida ei ole võimalik koosolekutega lahendada. Kui reaktsioon koostöö katkemisele on omakorda hüsteeriline, ei võida ühiskond ka sellest. Doktriini eksplitsiitne laiendamine ning maailmas läbiproovitud mittevägivaldsete survemeetoditega rikastamine ei pea olema libe tee, kui me näeme selles võimalust õppida, kuidas ühiskonnana konflikte pidada. Nii omandame vajalikud oskused, kuidas eristada, millal on see aktsepteeritav ja millal mitte. Mittevägivaldset konflikti ei tohi ajada segamini vägivaldsega – meeleavaldusel ei tohiks keegi peksa saada.
#000027
Tselluloosisõda ja Emajõe kett võiks jääda meelde sümbolina, inspireerida keskkonnapoliitilisi liikumisi ning kannustada kodanikuliikumisi oma doktriine uuendama, nullsummamänge paremini ära tundma ning vajaduse korral koondama ressursse pideva ja laialdase surve avaldamiseks.
#000028
Noored, kes usuvad rahumeelsesse revolutsiooni
#000031
Kuidas rääkida keskkonnaprobleemidest luulekeeles? Miks seda õigupoolest üldsegi teha? Miks mitte jätta keskkond loodusteadlastele? Uurisime seda luuletajalt ja semiootikult, „Poeetilise punase raamatu” autorilt.
#000034
2018. aasta keskkonnas: kodanikuaktiivsus rõõmustab, kliimamuutus ja elurikkuse kadu teevad murelikuks
#000035