Mul on nii imelik ja raske seda teemat siia kirja panna ja raudselt ma ei leia õigeid sõnu ja ütlen midagi kellegi meelest valesti vms, aga see on mind nii kaua painanud, et tahaks kirja panna ja südamelt niiöelda ära saada. Mäletate ma kirjutasin jupp aega tagasi, et sattusin instas erinevatele kontodele, kus inimestel on lapsed haiged. Ja siis päris mitmed kirjutasid, et nemad on jälginud ühe Milo lugu, kellel 2 kuusena avastati leukeemia. Kerisin siis ennast ka instas kogu teema algusesse ja lugesin-vaatasin läbi ja hakkasin teda instas ka jälgima ja ma pean ütlema, et see konto ja see kõik, mida see ema jaganud on ja jagab lihtsalt TAPAB mind.
#000000
Üldse kogu see story, et ta on pere teine laps, kahekuune, oli vist alguses natukene kõhujamades, et arst tahtis lisaanalüüse teha, ema veel päev enne diagnoosi saamist kirjutas, et huh, ei jõua homset arsti ära oodata, et eks ikka emasüda muretseb ja siis sai kogu see jama alguse. Ma, jumal tänatud, vähimaailmast palju ei tea, aga sealt jäi umbes selline mulje, et alguses oli vähiprotsent väga kõrge (üle 90) ja siis peale esimest kemoraundi oli see üliväike, mingi kolm. Siis läks kuu mööda vms, siis oli jälle 80. Siis oli vahepeal lausa vähivaba 15 päeva ja siis pauh, tagasi üle 90 peale. Et mis kuradi rõve ja õudne haigus see vähk on, ah?! Et nagu sa saad korraks natukene nagu võidelda, aga ta lihtsalt tuleb tagasi ja ei tee teist nägu ka. Ja ainus, mis sa teha saad, on oma beebile anda kangemaid ja hullemaid ravimeid, mis peaks teda vähist päästma, aga tapavad teda sajal muul erineval moel... Mu süda...
#000001
Milo sai lõpuks luuüdi doonori käest ja kui nad enne seda said koduski olla, siis peale seda on kõik nii hulluks läinud. See ema jagab ju kõike: rõõmusid, kui midagigi on hästi ja ahastust ja õudu, kui asjad on halvasti. Mulle tuleb päevas mitu korda ette pildid Milost, kes nutab, kes on valudes, kes piinleb, kes ei saa ema sülle, kelle kõht on naha rebenemiseni punnis, sest on vedelikke täis, kes oksendab, kes on lihtsalt... piinlev väike beebi, kelle ema ei saa mitte midagi muud teha, kui tema kõrval olla ja loota, et ehk ikka läheb paremaks. Ja ehk on see sotsmeedias asjade jagamine ka temale niiöelda teraapiline: nii paljud elavad kaasa, soovivad head, mõnikord annavad nõu jne. Selle kohta ei ole mul midagi halba öelda, et ta jagab. See ongi ju päris elu. Tema päris ja õudne elu.
#000002
Aga kahjuks neid rõõmu hetki on nii vähe ja rohkem on neid hetki, kus ma vaatan ja mu süda murdub. Selle lapse pärast. Selle ema pärast. Selle pere pärast. Ja selle mõtte pärast, et neid peresid on nii palju, kus on raske haigusega laps. Miks?! Nagu reaalselt miks peavad mõned pered millegi nii kohutavaga tegelema. Eriti LAPSE VÄHK?! Kus on õigus või ma ei tea, jumalgi, kui mõned seda usuvad. Kuidas selline asi saab olla?
#000004
Parakapiff556 nagu ma olen, siis ma mõtlen hoopis nii, et mõtle kui ma nüüd unfollown teda, sest minul on kahju ja ebameeldiv seda vaadata. Sest MINUL on RASKE. Siis ma oleks nagu räme emm, sest mis tunne tal veel olema peaks? Tema on see, kellel on raske. Mina olen see, kes oma kolme terve lapsega siin edasi elada saan. Ja kui ma ta unfollown siis raudselt karistuseks juhtub midagi minu lastega. Ehk siis ma pean teda jäämagi jälgima ja ise aina nutma ja kurvastama, sest ma olen nii saikar, et ei suuda selle tegemist lõpetada mingi enda välja mõeldud paraka pärast.
#000007
Samas see on midagi minus muutnud. Ma näiteks täna lamasin voodis, mõlemad suuremad lapsed kaisus ja mõtlesin, et fck it, toon kodus ka meie magamistuppa nende pesa tagasi, kui nad seal magada tahavad. Nad on minu lapsed, nad on ainult 6 ja 3 ja 1. Miks nad EI VÕIKS minu voodis magada, olgu see siis nii ebamugav ja tüütu kui ta on. Vähemalt ma saan nad endale kõik kodus kaissu võtta, mitte vaadata, kuidas nad haiglavoodis voolikute all nutavad ja kannatavad.
#000010
Üks õhtu oli uneaeg, aga Mari tahtis õues Elsa olla ja Lendegi kippus mänguväljakule, seega läksime. Absull ei viitsinud, üli kurnav päev oli selja taga, aga jälle olin just korra instasse kiiganud ja peale seda valmis kasvõi oma lastele kuu ja tähed taevast alla tooma, kui nad seda tahtnud oleks. Vedas, et nad ainult mängima minna tahtsid.
#000013
head vanemad, need kasvavad hirmuga?
#000014
Kui tahta sarnaseid perekondi päriselt aidata, siis on võimalus end sobivuse korral luuüdi doonoriks registreerida. Tihti võtab sobiva doonori leidmine kaua aega ja aeg on antud juhtumite puhul kriitilise tähtsusega.
#000019
Olin ise samasugune – võtsin kergesti teise mure enda südamesse ja tegelikult ei suutnud sellega üldse hästi toime tulla. Vahel tundus, et hing jääb ahastusest kinni, kui ka täiesti võõrad lapsed maailmas kannatasid. Su loo põhjal tundub, et sinul on sarnane tundlikkus.
Kuna meie perel on olnud kokkupuude oma lapse ränga söömishäirega, siis mingi periood käisime perena ka psühhoteraapias. Seal sain esimest korda aru, mis tegelikult on emotsionaalne intelligentsus – üks osa sellest on oskus teisele kaasa tunda nii, et sa ise emotsionaalselt läbi ei põle. Seda tuli minul reaalselt mehaaniliselt õppida. Aga tasub seda teha, sest kui lapsed on teismeeas, peab emana ikka päris tugev olema, sest muidu ei halda laste emotsioone endas kuidagi ära 🙂
#000022
Sa saad ka mõneks ajaks talle mute peale panna ja siis käia kuus korra vms, kui meelde tuleb, siis vaatamas käia ja end asjaga kurssi viia. Ma jälgisin ka mõni aeg tagasi ühte ema, kelle laps SIDsi suri ja see kurvastas mind iga kord nii kohutavalt, panin unfollow ja mõnikord otsin selle konto üles ja vaatan, kuidas neil läheb.
Mina usun, et mõtted on materialiseeruvad tihti ja see mure ja oma laste ja enda mõtteliselt sellisesse olukorda asetamine päevast-päeva ei tee head. Lisaks on olmemuresid küllalt, mis õnnetuks teevad vahepeal. Proovi nii mõelda, et oled parem oma laste jaoks rõõmus ja rõõsa ja elad mõttes neile kaasa ja soovid head. See ei tee sinust halba inimest, kui sa enam neid igapäevaselt ei jälgi.
#000024
Tahad päriselt aidata vähihaigeid lapsi? Selleks on mitu võimalust. Eestis on näiteks Vähihaigete Laste Vanemate Liit (neile võib ka vabatahtlikuks minna), korraldavad ka iga aasta Pardirallit.
Tahad olla kindel et sa kogemata mõnda vähihaiget või teist madala immuunsusega inimest ei ohusta – vaktsineeri ennast ja oma lapsi. Näiteks Soomes ei lasta arstigi vähihaige juurde kui gripivaktsiin sel aastal tegemata, rääkimata teistest vaktsiinidest. Nüüd juba paar aastat kohustuslik kõigi meditsiinitöötajate vaktsineerimine, kes tegelevad laste või rasedatega (gripp iga aasta, läkaköha iga 5a tagant).
#000025
Mina loen instas #heavensnewangels kontot ja nutan. Miks, miks.... seal pole ainult haigused olnud vaid nt üks laps suri kuna ronis pesumasinasse ja väike vend pani selle tööle...
#000026
Eestis tegutseb Vähihaigete Laste Vanemate Liit kus on koondunud selle teemaga võitlevad/võidelnud laste vanemad. Ehk on sulle abiks kui neile annetad või muudmoodi abi pakud (nt pakud end abiliseks lapse unistuste päevale vms).
#000029
Kardo on õigus sa läksid ju puhkama. Unusta võõrad mured ja naudi elu oma kolme armsa lapse ja Kardo seltsis
#000031
Ma ei jälgi seda Milo kontot just sellel põhjusel, aga käin aeg-ajalt hinge kinni pidades tema feedi piilumas 🙁 Üldse on halb, et insta neid haigeid lapsi mulle muudkui ette söödab, no ei ole mõtet ennast piinata niisama, kui endal kõik hästi on, ma katsungi keskenduda sellele, et hetkel on meil kõik hästi 🙂 olen ka otsinud neid kontosid, kus lapsed on tervenenud, see aitab natuke.
#000033
Vaktsiinid on paljudel juhtudel süüdi laste haigustel. Ka leukeemia tekitaja! Vaktsineerimine on pere oma valik. See pole kohustuslik. Lugege palju. Võtke aega enne kui lasete vaktsiini oma lapse kehasse panna. Milo ema võiks ka proovida alternatiive. Keha puhastada mürkidest ka muudmoodi. Uurige.
#000040
Olen kõik sinu haigete laste teemalised postitused läbi lugenud ning teadlikult hoidnud ennast tagasi, et ma ei läheks neid kontosid otsima. See kurbus, äng, kaastunne ja hirm mida oled kirjeldanud, ma ei taha seda oma ellu. Olen ka väga kaastundlik inimene ja seetõttu pigem hoian need teemad endast eemal. Minu omaette kurvastamine ja halvasti tundmine ei aita neid inimesi kuidagi. Kui ma teaks, et aitaks, oleks teine lugu.
Soovitan ka sul see “hobi” lõpetada, sest sa ei saa neid inimesi kuidagi aidata 🙁 #meeletultkurb
#000046
Sinul jah on valik jälgida kõike toimuvat või Ei.
Minu väga lähedase sõbranna teisel lapsel on samuti leukeemia (diagnoosi said 2_3 kuuselt).
Minul valikut pole, oleksin ikka väga egoist kui ei uuriks kuidas neil läheb. See kõik läheb mulle väga südamesse, vahel valan samuti pisaraid ja mõtlen, et miks just see laps ja nende vanemad peavad kannatama.
Mul endal kaksikud ja emana on teiste laste õnnetused kohe eriti hingelähedased.
Ajaga olen leppinud olukorraga ja pisaraid enam nii väga ei vala, aga mõtlen neile tihti ja üritan uurida nende olukorda pikema aja tagant, sest sellise haigusega pole kiireid tulemusi.
Usun, et pead ise rohkem mõtlema, et tuleb mis tuleb ja küll nad hakkama saavad. Samuti ei tohiks sa koguaeg nende peale mõelda.(ürita pikema aja tagant lugeda kuidas neil läinud on)?
Ära muretse millegi pärast mida sa muuta ei saa!
#000054
Tead ma ise tegin nö mõnes mõttes vea, hakkasin ka paar kuud tagasi jälgima nende perekonda, tõesti nii suure mõjutavusega on see. Paneb isegi enda lastele teismoodi mõtlema, vb see pole hea, ei teagi. Ma ei tea isegi miks ma olen hakanud jälgima neid erinevaid feede, kus pered kaotanud lapse või laps haige, sest neid on tõesti raske jälgida, kui pole positiivset arengut tihti. Ohjah ühesõnaga ma ise samas seisus, jälgin ja sis raske on südames nagu.
#000061
Mind ajab jälle hulluks Kobe Bryanti ja ta tütre hukkumine. Ka nagu loll muudkui vahin Instast nende pilte. Ma lihtsalt ei kujuta ette selle naise ja ema olukorda. Kui kohutav lein ja mure!
Milo on vist ühes haiglas Indy Llew-ga, kellel on Downi sündroom ja keda uuesti leukeemia tabas. Peale luuüdi transplanti kukkusid ta kopsud kokku- eile võeti peale kuu aega põrgut hingamistoru ãra. Perel on ka beebi, keda hoiavad vanavanemad. Konto on terahbelle – mega armas pere. Nii hoian neile ja Milole pöialt!
#000065
Ju ma olen siis aastatega külmaks ja kalgiks inimeseks muutunud, aga.. Meil kõigil on muresid, kellel suuremad, kellel veel suuremad, midagi leidub alati. Ma ei kannataks seda elu elada kui ma kõike südamesse laseksin niiet ma väga ENAM ei lasegi. Tegelen oma elu ja asjadega. Mul pole isegi kordagi tekkinud kiusatust Milo kontole piiluda, õnneks või õnnetuseks. Võimalik, et selline mingil määral ükskõiksus on ka sellepärast, et mul endal lapsi pole. Aga sinu lastega ei juhtu midagi kui sa unfollowed!
#000066
Mul oli see lasteta elu nii ammu, et ma ei mäleta täpsemalt, aga minu meelest mul oli ka enne enda laste saamist üsna suva laste teemade koha pealt. Et nagu kahju jah oli, aga rohkem sellele ei mõelnud. Peale oma lapsi on küll selline .. ahastus või õud, kui kuuled midagi sellist. Sest see oleks nagu kõige jubedam asi maailmas.
#000067