Kui kelner meile arve esitas, tegin suured silmad ja küsisin, kas ikka tõesti tuleb maksta. Täna! Kas siis sellisel tähtsal päeval, mida oli nii kaua oodatud ja millest nii palju räägitud, ei pakugi kõik söögikohad üle kogu „suure kodumaa” tasuta lõunaid? „Te ei mõtle seda ometi tõsiselt?” päris kelner, keda ärritas võimalus, et tal tuleb hakata jaburate kundedega vaeva nägema. „Muidugi mõtlen,” teatasin kõlaval häälel. Häbelik Aino lõi oma suured sõstrasilmad maha, märkas, et tema magustoidukausikeses on veel pisut kreemi, ja asus seda närviliselt kokku kaapima. „Meile ei ole mingit korraldust antud,” teatas kelner külmalt ja nihutas arve mulle lähemale. „Mis siis, te peaksite ise taipama, et sellisel päeval tuleb rahvast tasuta toita!” – „Makske ära ja jutul lõpp. Mingeid tasuta toitmisi ei ole, me ise peame teie arve kinni maksma, kui te tasumata jätate.” – „Miks teie? Riik maksab! Lenin tasub!” – „Mis Lenin! Jätke loll jutt, kui te ei maksa, kutsun miilitsa.” – „Miilitsa!” karjatasin dramaatiliselt, „Suure Iljitši sajandal sünnipäeval! Sel päeval miilits üldse ei töötagi. Sest keegi ei tee niisugusel tähtsal päeval kurja.” – „Teie ju teete!” kõrgendas kelner häält. „Makske ära, või ma kutsun administraatori!” – „Kutsuge!”
#000027
Veel mitmeidki õhtuid veetsime Hectori ja Lucy kodus, aeg-ajalt oli seal ka teisi külalisi, nende hulgas vägagi värvikaid, nagu üks tähtis direktor, ei mä­leta enam, millise asutuse, kes väitis ennast olevat täiusliku meesterahva. Mehe täiuslikkus avaldus arvudes: kaal, pikkus ja vöö ümbermõõt olid kõik väljendatavad sama numbriga. Ühel õhtul, kui saali kamina ette oli kogunenud suurem seltskond, teatas direktor, et ta lips on läbi, võttis selle kaelast ja heitis põlevasse kaminasse, mispeale kõigil seltskonnas viibivatel meestel oli samuti lips läbi, kaminas kärssas kenake hulk kaelasidemeid. Kuid ainult direktoril oli asjaga tõsi taga: järgmise päeva varahommikul pani ta kaela oma viimse lipsu – poos ennast üles. Hints seletas, et suitsiidi põhjuseks olid mingid kahtlased mahhinatsioonid, mis ähvardasid direktorit pikkadeks aastateks vanglasse saata. Võimalik oli koguni surmanuhtlus. „Hector on ka asjaga seotud,” teatas mu mees, „aga tema vingerdab ennast välja. Ta on nii ausa ja tagasihoidliku moega, et teda jäädakse uskuma.”
#000036
Hämardus, lõunas läheb ju kiiresti pimedaks, tegelikult läkski üsna kohe pimedaks, promenaadil õhtustes tualettides jalutajate näod muutusid lampide valgel elututeks maskideks, see süvendas veelgi mu surutist. Kuskilt tuli väike koerake nagu päästeingel, hüppas mu põlvedele ja hakkas mu nägu lakkuma. Surusin ta enda vastu, aga juba hüüdis raugahääl: „Lucy, Lucy”, ja kutsuke kargas sülest maha ning väntas oma lühikestel kõverkoibadel vastiku lahja pika kolbaga kiilaspäise vanamehe juurde. Lucy? Tundsin vist kunagi üht Lucyt. Mõtlesin reinkarnatsiooni võimalustele: kas teises elus võib oma nime üllatavas seoses tagasi saada? Kui olin väike, suvitasime talus, kus naabrinaisel oli lehm nimega Maimu. Vähe sellest, tal oli ka lehm Lembit, just Lembit, mitte Lembi, ja kõva kuulmisega mees, kellega suheldes oli naine arendanud endale kõlava kaugele kostva hääle: „Maimu, va lojus, püsi ometi paigal!”
#000051
Panin suvekübara pähe ja päikeseprillid ette, et pühendada päev poodlemisele. Mõtted aga tegelesid Lucy, Hectori ja nende noore järglasega. Guugeldasin. Poiss oli rääkinud õigust, Lucy oli surnud juba varsti pärast millenniumi, Hector aga 91-aastasena.
#000056
9. jaanuar – Peeter Ilus 75
#000100
13. jaanuar – Mariina Paesalu 70
#000101
16. jaanuar – Larisa Vanejeva 70
#000102
27. jaanuar – Valentin Kuik 80
#000103