Kiwa „Kummiliimiallikate“ tagakaanelakal on soe ja sügav saatetekst Jaak Tombergilt. See räägib nukrusest ja paratamatusest, huumorist ja hoost, postindustriaalsetest tühermaastikest ja hilissotsialistlikust imedemaast, romaani siirdeaja põrandaalusest sisust ja nüüdisaegsest retoorilisest vormist. Lõpeb see sõnadega: „Miski ütleb veel, et kõikidest oma teostest just selles on Kiwa kõige otsesõnalisemalt ja sirgjoonelisemalt poliitiline.“ Ja miski ütleb omakorda lugejale, et see lause on absoluutselt, viimse sõnani tõsi. Aga esiotsa on täiesti võimatu aru saada, miks see nii on.
#000001
Esiotsa tekitab see raamat pigem hoopis hämmeldust, võib-olla isegi pahameelt. Reklaam on olnud uhke ja paljulubav: Kiwa on käinud oma raamatust väga põnevalt rääkimas pea kõigis olulistes kultuurisaadetes – luksus ja õnn, mis saab kirjanikule osaks haruharva. Kõlanud on võimsad, oma hermeetilisuses isegi veidi hirmuäratavad sõnad – neurorealism, küberruum, eksp, kiirendusfilosoofia, reivikirjandus, hauntoloogia, alkeemiline labor, humanoid, transgressioon, subjektiivne reaalsuse muutmine, psühhedeelia, progerokilaused, mandala, unetekst, postpunk, labürint, sensoorne tühik, kabalistika – mida veel tahta! Kummiliimi-oranž kaanekujundus on üdini stiilne ja vajutab silmapilk osavalt kõiki klahve ühe põlvkonna lapsepõlvenostalgiast kuni rõõmuni nõukaaegse noorteromaanihõngulise kirjatüübi leidlikust sidumisest läikleva liimilörakaga. Teose esitlus Sveta baaris oli seltskondlik suursündmus, kust ei puudunud avangardsed lavastused, tehnika viimast sõna esindav alternatiivmuusika ja kogu eesrindliku kultuuri-industry kõige õilsam osa. Muuhulgas sai tekst ka kirjanike liidu romaanivõistlusel EKSA ja EKI keele- ja stiiliauhinna; välja ei andnud raamatut mitte ehk ootuspärane kirjastus ;paranoia, vaid hoopis Tänapäev, mistõttu võiks valmis olla „menukiks“. Ja raamatu tutvustus lubab meile: „Tühistatud tulevik on kätte jõudnud. Salapärane agent saadab minategelase kadunud käsikirja otsima. Satutakse lagunevasse utoopiasse, kus seikleb ringi Alissa, kes on avastanud olmekeemia maagilised omadused. Sünnib kõige rajum tekst, mis kunagi eesti keeles kirjutatud. Vahetu küte ajule.“ See kõik on väga intrigeeriv.
#000002
Ainult et see aplombikas treiler ei paista esmapilgul olevat raamatuga mitte mingisuguses erilises seoses. Tõepoolest „seikleb“ raamatus „ringi“ Alissa, tõepoolest figureerib tekstis „agent“, tõepoolest jahivad kõik koos üht kadunud dokumenti – rühmapäevikut – ja tõepoolest on siin kokku varisevast Nõukogude riigist saanud silmipimestav küberpungi elementidega düstoopia, aga et sellest kõigest mingilgi määral aru saada, tuleb lehekülgi lugeda mõnikord umbes kakskümmend korda ühtejärge; ikka ei jää pildid justkui kinni, ikka pole selge, kus sa parajasti oled, millest päriselt jutt käib, kes on täpselt kes – ja kõige hullem: miks tegelikult üldse midagi öeldakse. Seda tühjust kokku varisevate sõnade karkassi taga, seda vaevu koos püsivat reaalsust ei saa ajada ka kummiliimi kaela, mida kõik selles lagunevas utoopias silmini täis on – ka kummiliim ei jää kinni; loomulikult on verbaalselt võimekas Kiwa ise öelnud, et ta tegelebki eimiskisusega ja et ta tegi meelega kõik hästi segaseks, aga see ei vabanda midagi – Andres Ehini või Ilmar Laabani luulest ei saa ka mitte midagi aru, aga ometi on kõik seal täiesti selge. Jah, tekst sisaldab tõesti lugematutes kogustes keele- ja stiilivigureid ja see on kõik tõesti „raju“, kuid miks on kass näiteks „ühesilmne ja sõjakas“ (lk 9)? Need on grammatiliselt samapositsioonilised, kuid semantiliselt üsna eri ooperitest pärinevad täiendid, neid peaks eraldama koma ja mitte sidesõna. See kass laguneb laiali nagu üks teine kass, Irvik, kellega „pole mõtet enne rääkida“, kui „on ilmunud ka kõrvad või vähemalt üks kõrv“.[1] Näib, et see „ja“ on siin mängus hoopis teistsugustel põhjustel, nii-öelda vormi-täiteks, ja meenutab hoopis mingit hämarat „kirjelduse“ simulatsiooni meile kohustuslikust kirjandusest tuttavatest raamatutest. Või olgu, kass kassiks, aga miks on pioneerijuht „märgatavalt sorguvajunud, ent siiski üllatavalt aktiivne“ (lk 9)? Miks „ent“? Mis vastandus see selline on? Kas see pole hoopis tühi kest, mis imiteerib klassikalist tegelaste „iseloomustamist“? Tagab tegelasele „tunnused“? Või miks peavad olema nii paljude lausete keskel need kiilud, mis kohe rõhutatult mitte kunagi mitte mingit infot juurde ei too? Näiteks: „Alissa, kes oli talle –otseloomulikult– järgnenud“ (lk 13)? Kust tuleb „–otseloomulikult–“? Lugejal polnud tõesõna Alissa välismaalasele järgnemise osas mitte mingit ootust; tekstis polnud mitte mingit põhjust, mis selle adverbi lisamist oleks ajendanud. Grammatiliselt pole kiilu vaja, see on definitsiooni järgi lausega seotud üksnes sisulisel tasandil. Kas see pole hoopis kohustuslik parentees, sest niiviisi on juba Victor Hugo „Jumalaema kirikust“ saadik romaanides lauseid tehtud? Või miks nii palju keerulisi määruslauseid, mille olemasolu tegelikult mitte midagi olulist ei „määra“? Näiteks „Koer koos „Kevade“ vorstiga hõljus temast mööda, lastes aeg-ajalt justkui kogemata vorsti lahti, tehes paar uperpalli ja haarates siis roosa vorstilati kerglase mängurlikkusega, ent kindlalt tagakihvade vahele“ (lk 20)? Ja miks laiutavad nimisõnade ees ja taga need epiteetide loetelud, mille lõppu jõudes sul juba on silmist läinud, keda või mida üldse „karakteriseeritakse“? Miks „tähendusliku vaikuseni jõudnud ja kajadesse kummitama jäänud bänd“ (lk 48)? Ja miks täidavad lehekülgi kõik need väsitavad v-kesksõnad stiilis „liikumatult aknast paistev päikeseloojang“ või „üleni võdisev ja vibreeriv plasma“ (lk 66)? Kas mitte seepärast, et sel viisil saab genereerida omadussõnu praktiliselt millest iganes ja et see on väga literatuurne? Ja miks on siin need natuke kistud sõnaleiutised – Insener Sirge „muukosavus“ (lk 80) etc etc etc? Kas seepärast, et kirjandusteoseid on alati iseloomustanud „kujundlik sõnaloome“? Ja miks on siin igal sammul leida demonstratiivselt traditsioonilisi narratiivseid tüüpvõtteid – „Ja nüüd mulle meenus midagi“ (lk 30), „kord astunud Esimees ise tema töökotta sisse“ (lk 46), „Nagu arvata võibki, koputati just sel hetkel uksele“ (lausa lk 64, 86, 149 ja 150), „hiljem selguski, et“ (lk 42), „kui äkitsi kargas“ (lk 9) või „Aga midagi sellist ei juhtunud“ (lk 77)? Kas need markeerivad fabulatsiooni? Ja miks autori hääl muudkui sekkub? Näiteks: „Siinkohal loobun püüdlustest kontrollida iga sõna vastavust tegelikkusele“ (lk 39)? Või: „Haihtuvaid rotte nähes tundus Alissale, nagu oleks ta ketamiini teinud. (See ei saanud küll reaalselt võimalik olla, kuna tolle kõrgekvaliteedilise kemikaali leiutamiseni Briti kuninganna salateenistuse laborites oli jäänud veel oma viis-kuus aastakest.)“ (lk 18)? Kas see on nii, sest see on levinud troop? Annab tegevusele koordinaadid? Tagab autobiograafilise pakti? Ja miks peab see omnipotentne jutustaja, kes muidugi nagu kord ja kohus näeb kõigi pähe – „Alissa mõtles“ ja nii edasi –, vajalikuks pahatihti seletada, kuidas „sel ajal“ selle ja tolle kohta öeldi, kui tegelikult ta ei seleta mitte midagi? Näiteks: „Refrään oli ühtlasi ka loo ainuke vokaaliosa, mis oli identne loo pealkirjaga, mis ühtlasi kirjeldas totaalselt loo draivi –või üleüldist olemust, nagu tol ajal öeldi–.“ (lk 21, aga samasugused näited ka lk 10, 12, 13, 20). Mis valgust ja millele heidab remark, et „draiv“ oli kunagi „üleüldine olemus“, kui sellist võrdusmärki pole kunagi olnud? Kas sellised ekskursid keeleajalukku peavad üleval hoidma teise ajastu „reaalsusillusiooni“? Ühesõnaga, miks on siin kõik need kuidagi väga konstrueerituna mõjuvad võtted ja miks neil puudub tihti motiveeritus? Ning miks läbisegi kõik žanrid, kõik tekstiliigid, kõik ambitsioonid, kõikvõimalikud maailmad? Miks see tekst ei taha ennast justkui lugeda lasta ja mind kogu aeg välja viskab?
#000003
Aga kokku on siin ikkagi midagi, mis justkui ei hakka tööle, kuidas heast tahtest pakatav lugeja ka ei pingutaks. See kõik tundub kuidagi korraga liiga kunstlik, liiga amatöörlik, liiga mehaaniline, liiga metoodiline, liiga kalkuleeritud ja liiga programmiline – või ei leiagi nagu õigeid sõnu seletamaks, mis see on, mis siin häirib. Kõik on justkui läbisegi suurema põhjuseta kokku kuhjatud ja samas ka natuke siira fännikirjanduse moodi, kus on vaid suur soov „teha nagu“, kuid mis ei saa jalgu alla. See oleks nagu kuidagi mingi kontseptsioon, dekoratsioonid, miski, mis peab midagi etendama – idee millestki, aga mitte see asi ise. Grammatiliselt küll koos püsivate vormide taga on tähenduse kõle tühjus, need sõnad justkui paistavad liiga läbi ja samal ajal jääb just tekst iseendale ette, tuletab end halvas mõttes meelde, tõmbab tähelepanu endale, aga lihtsalt füüsilise takistusena – mitte nii, nagu see juhtub peamiselt iseendaga tegeleva keelega poeesias. Siin on justkui hunnikus „kirjanduse tegemise“ tunnused – märgid, indeksid, sümbolid, rituaalid, aga mitte seda kirjandust ennast. Ja samas kirjutab siin justkui mingi katkine arvutiprogramm, sest tekstis leidub ka lohakusvigu – millest pole iseenesest ju mitte midagi, kui see on läbi mõeldud, kuid kui komad ja kokku-lahkukirjutused on kord nii, kord naa, siis näib, et seal taga justkui midagi polegi ja need ilmingud on täiesti suvalised, arbitraarsed. Kirjandusteose kui sellise esimene ja viimane maksiim on justkui: iga sõna loeb. Aga siin on kõik kuidagi juhuslik ja pilla-palla. Sa mõtled: kui multikunstnik Kiwa intervjuudes räägib, et ta unustab vahel ise ka ära, millist meediumi ta parajasti kasutab, siis kuidas ta ometi aru ei saa, et sõnu ei saa ritta panna samade seaduste järgi, millega komponeeritakse muusikat või luuakse pilte? Et lahedast kontseptsioonist – panen Alice’i seiklema väljamõeldud postpungi aega ja küberruumi asemel võtan kummiliimi – üksi ei piisa? Sa mõtled: kas see kõik on lihtsalt üle jala tehtud pull romaanivõistluse saboteerimiseks? Või ei teadnud autor isegi hästi, mida ta tegi? Või pole see raamat tegelikult mõeldud lugemiseks? On lihtsalt salakavalalt ristkülikukujuliseks disainitud raamatu fakt? Ja mingil hetkel tekib lihtsalt kahtlus, kas pole mitte Kiwa, professionaalne popstaar ja meediamanipulaator, ühe järjekordse eksperimendi korras „kirjandusrahvast“ saatanlikult ära lollitanud.
#000005
Kuid samas on see tegelaste poolt pooljuhuslikult avastatud ja lugeja vaatepunktist hoopis teistsugusele paberile trükitud – hoopis lahtiselt vihiku vahele käivat roosat kuivatuspaberit meenutav – tekst ju ka „rühmapäevik“? Eraldi tasand, kus „antakse aru“, „raporteeritakse“, „tõlgitakse“ – filtreeritakse kindlate, ette paika pandud reeglite järgi välja see, mis pioneerikollektiivi elus juhtus? Koht, kus saab teada, mida eelolev tähendas – eksegees, peegel ja peeglitagune maa? KUIGI täpselt samal ajal on see ka täieõiguslik „loo osa“? Intriigi möödapääsmatu komponent? Kogu „seikluse“ kulminatsioon? Ühesõnaga, mida selline liigendus, selline kaval tehe, selline tekkinud võrrand siis nüüd meile ütlema peab? Miks tekib järsku tunne, et kõik, mis oli esimeses osas kirjas, pidigi täpselt niimoodi kirjas olema? Et see kõik kokku on planeeritud vabanemine? Millimeetri täpsusega kalkuleeritud lunastus? Ikkagi teadlike, kuigi üpris ootamatute võtete abil komponeeritud meid reaalsusega lepitav tervik?
#000009
Kuid mis puutub sellesse kõigesse poliitika? Mida siis peaks õigupoolest tähendama need Jaak Tombergi krüptilised sõnad?
#000011
„Fiktsionaalne kirjutamine ... võimaldab tegelikkusel ... ühtsena esile pääseda,“ on ühes teises kohas veel öelnud Jaak Tomberg.[3] „Kunstiteoses – s.t poeetilises kogemuses, milles kunstiteos on ajalooliselt (s.t ühiskondlikult) tingitud vorm – kohtub subjekt Teisega ja selle kaudu tervikuga,“ tsiteerib Hasso Krull Ilmar Laabanit.[4] „Kummiliimiallikad“ on kas tahes või kogemata tuletanud meile taas meelde selle väikese inimeste käsutuses oleva imemasina jõudu. See on andnud meile võimaluse taas korraks reaalsusega leppida, olla korraks taas „meie“, see „rühm“, kes kirjutab „päevikut“ – see maailma kõige tähtsam poliitiline partei.
#000013