Ühe tegelase (Ott Aardam) pähe asub elama John Lennoni vaim. Sünnib see mängult või päriselt – vahet pole, ei mehele endale ega tema kaaslastele.
#000006
Lavastus ei pretendeeri ajastu olustiku edasiandmisele (kui kostüümid välja arvata), vaid on muinasjutuline, tinglik ja üldinimlik. Seetõttu pole sügavat mõtet võrrelda lavastust Terje Toomistu teemalt sarnase filmiga „Nõukogude hipid“ (2017): viimases valitseb nostalgia, esimeses energia.
#000007
Dramaturgiliselt on endise tallinlase, praeguse maailmakodaniku Vladimir Wiedemanni raamatute põhjal kirjutatud „Hipide revolutsioon“ hästi üles ehitatud. Kui lavastuse esimeses vaatuses on asjad segaseks aetud, siis teises asutakse neid harvanähtava halastamatuse ja järjekindlusega sirgeks väänama. Eelkõige iga peategelase saatuse määramisega. Ükskõik kas mõni neist sureb vanglas tuberkuloosi või abiellub miilitsaga – kõigi tee on omanäoline ning paljuütlev. Vaataja veendub, et hipi olla on erakordselt raske ja kurnav: sa kas loobud sellest väikekodanliku elukorralduse kasuks, lähed hulluks või käid põhja. („Kõik lõpeb alati pohmelliga.“) Väärtushinnanguid tuleb muuta, muidu muudavad nemad sind. („Võib-olla sellepärast ma hakkasingi hipiks, et ma olen lõhestatud, pinges?“) Vabadusvõitlus jätkub vaid hullumaja müüride vahel. („Tehke see ära!“)
#000013
Lavastuse paljudest efektsetest sümbolitest üks kesksemaid on see, kui Eesti hipid võikale kolossile (nõukogude võimule) silma sülitavad. Iseenesest ju solvav, kuid mitte piina ega tüsistusi tekitav aktsioon. Aga mis juhtus? Silm hakkas pikapeale siiski mädanema ning lõppude lõpuks jäi koloss pimedaks.
#000020
Loora Kaubi näitus „Inimene ei näe kunagi unes päikest“
#000024