Aare Pilv on hinnatud kirjandusteadlane ja luuletaja, kuid tal on laiemgi ampluaa. Tema luulekogu „Kui vihm saab läbi” (2017) on erandlik teos eesti kirjandusloos – väga vähesed poeetilised raamatud on suutnud koguda nii palju auhindu ja arvustusi. Luulekogu teema – mälu olemus ja mõju – on jõukohane just Aarele, kes on harjunud tegelema keeruliste filosoofiliste ja esteetiliste küsimustega. Üllataval kombel selgub meie veebruarikuu algupoolel peetud vestlusest, et luule polegi tunnustatud autori keskne tegevusvaldkond.
#000024
Isalt olen, ma ei tea, kas õppinud või lihtsalt pärinud mingi loodustund­likkuse, ta oli maapoiss ja loodus oli talle tuttav ja armas. Ikka jälle avastan, et kui ma midagi loodusest tean, siis ma olen seda isalt kuulnud. Isa oli mees, kelle kohta öeldakse „kuldsete kätega”, kõiksuguste meisterdamiste, remontimiste ja ehitamiste peale oli tal annet; mina seda annet pärinud pole, aga ma märkan, et mulle meeldib tema kombel olla käsipidi asjade küljes, kas või näiteks nõusid pesta. Jah, mingi maailmaga aistilises kokkupuutes olemise vajadus on ilmselt isalt pärit.
#000032
A. P.: Kõivust sain ma teadlikuks Pedajase lavastusega „Tagasitulek isa juurde”, mida Eesti Draamateater käis Viljandis külalisena mängimas, ja selles tundus midagi väga omast. 1994. aasta suvel (olin siis just keskkooli lõpetanud) sattusin lugema tema „Studia memoriae” I osa „Rännuaastad” ja tundsin, et kui ma ise oleksin kirjanik, siis tahaksin osata niimoodi kirjutada – tema nägemisviis tundus väga tuttavlik. Ja ülikooli ajal hakkasin temaga tegelema ka uurijana. Mind võlub Kõivu loomingus vist eelkõige teatav meelelisuse, aistilisuse seotus arulise, tserebraalsega – see, kuidas ta uurib irratsionaalset ja afektiivset valda loogikule omase põhjalikkuse ja üksikasjalikkusega, korraga nii kujutab seda kui ka mõtleb selle üle, ja läheb oma mõttega lõpuni. Teatav pingeline täpsuse­taotlus asjades, kus täpsus tegelikult pole võimalik, aga tulemuseks on siiski ulatumine kuhugi asjade olemusliku põhjani. „Udu eksaktsus” võiks selle kohta öelda. Ja muidugi see, kuidas ta käsitleb mälu, teatava paradoksaalse või apoorilise kohaloluna kohas, mida enam pole olemas.
#000035
A. P.: Nostalgiat ma ei tunne, küll aga tuttavlikkust, kui seal käin. Kui ma Tartust ära läksin, siis tundsin, et Tartust kui ruumilisest ja vaimsest keskkonnast olen ma võtnud vist küll kõik, mis mul võtta on olnud. Olen vahel kasutanud võrdlust, et Tartu tundus lõpuks nagu lohku vajunud diivan, armas küll, aga oli aeg uue vastu vahetada.
#000037
Tallinnas olen tegelikult ammu regulaarselt käinud, mu töökohaks on juba üle 20 aasta Underi ja Tuglase Kirjanduskeskus, mille seminarid ja koosolekud on ikka enamasti Tallinnas, ja üks tihe pealinna tooja oli ka NO-teater, kus palju käisin. Nii et see linnavahetus ei olnud väga järsk.
#000038
I. K.: Ja teine identiteediga seotud küsimus. Oled kirjandusteadlane, kirjandus- ja teatrikriitik, dramaturg, tõlkija, toimetaja. Viis tiitlit, mis sinuga seoses esimesena pähe tulevad. Ja miskipärast alles hiljem lisandub veel üks oluline täiendus – loomulikult oled ka luuletaja. Kui luuletajal on mitu tegevusala, siis inimene defineerib end ikkagi eelkõige luuletajana (näiteks ma ise). Kuidas on sinuga lood? Kas oled luuletaja ning seejärel tulevad muud valdkonnad või vastu­pidi – oled muuseas ka luuletaja?
#000041
A. P.: See vahetegemine või eri rollide hierarhia ei ole minu jaoks praegu enam üldse oluline. Need määratlused ei ole mulle identiteedi küsimus, vaid lihtsalt funktsioonid: kui ma kirjutan või esitan luuletusi, olen luuletaja, kui tõlgin, siis tõlkija, kui kirjutan artiklit, siis kirjandusteadlane jne. Millalgi nooremana küll tundsin, et luuletuste kirjutamine kui kõige intiimsem ja kõige terviklikumalt vaimu haarav tegevus on kuidagi kesksemal kohal muuga võrreldes, sest luuletusse paned ikkagi sisse teatava elutundelise sügavuse; aga nüüd, kui ma pole enam mitu aastat luuletusi kirjutanud, tunnen, et samamoodi „kõigest hingest” saab teha muidki asju, kas või tõlkida. Kui on vaja kuidagi end lühidalt määratleda, siis ma olen literaat, kirjamees, sõnastaja. Ei mäleta, kust ma lugesin üht eristust nooruse ja küpsuse vahel: noore inimese jaoks on oluline keegi olla, küpse inimese jaoks – midagi teha. Võimalik, et olen siis küpsemas.
#000042
Aga üldiselt – praegu veel kasutan ma neid koostöökutseid võimalusena näha teatritegemise protsessi seestpoolt, õppida ühe kunstiliigi sisemist dünaamikat.
#000045
Sellele teisele küsimusele ma ei oska nii otseselt vastata, see sõltub autorist, kuivõrd keegi suhestub eestikeelse kirjandustraditsiooni ja -protsessiga. Praktikas võib see muutuda päriselt eesti kirjanduseks siiski tõlkimise kaudu, sest eestlaste hulgas ei ole väga palju neid, kes siinset venekeelset kirjandust originaalis loeksid. Aga kirjanduse identiteedi loob minu arvates eelkõige lugejate kogukond, mingi hulk inimesi, kes loeb ühtesid ja samu tekste ning nende üle arutleb.
#000051
I. K.: 2014. aastal esitasid hüpoteesi kaasaloovast kriitikast: „Selline kriitika püüab ka ise olla samasugune suhtlussündmus, kusjuures tema suhtluspartneriks pole teised lugejad ega ka mitte kunstiteose autor, vaid teos ise .. [—] Oluline on just spetsiifiline hoiak kunstiteose suhtes. Sellise kriitika põhiküsimused on „mida ma pidanuksin tundma ja mõtlema või võinuksin tunda ja mõelda, et luua selline teos?” ja „millised tunde- ja mõtteolukorrad oleksid vajalikud, et selline teos saaks sündida?””[2] Kas oled mõelnud edasi sellele hüpoteesile? Mulle tundub, et see pole niivõrd eraldi kunstiteose käsitlemise viis, kuivõrd vaat et ideaalse kriitilise teksti kirjeldus. Selliseid artikleid ja käsitlusi on minu meelest kirjutanud näiteks Maarja Vaino ja Jan Kaus, Irina Belobrovtseva ja Mart Velsker.
#000052
A. P.: Edasi mõelnud eriti ei ole, see oli lihtsalt üks visandlik katse kirjeldada, kuidas ma ise ideaaljuhul kriitikat kirjutaksin, mis küsimusi ma kirjutades püüan endalt küsida. Aga ma näen hea meelega, et neid edasiarendusi teevad teised, ikka jälle seda kirjutist kuskil mainitakse, nähtavasti on kontseptsioonil elujõudu või tabas see mingeid olulisi intuitsioone; ilmselt on see ka piisavalt avar ja ebatäpne, et võimaldada mitmesuguseid tõlgendusi. Need küsimused taanduvad tegelikult hoiakule „ma tahan, et ma oleksin võimeline ise sellise teksti kirjutama – mida selleks vaja läheks?”. Nii et see on omamoodi püüe õppida kirjutama kunstilist teksti ja selle püüde jäädvustus tõlgendava tekstina. Mõnes mõttes on muidugi ka tõlkimine üks kaasaloova kriitika vorme.
#000053
Sind iseloomustavad põhjalikkus, empaatia ja heatahtlikkus, seetõttu on sinult palutud arvamusi teravatel teemadel või oled ise sõna võtnud näiteks sotsiaalmeedias. Mõnikord mõtlen, küll sul on palju kannatlikkust, et osaleda poleemikas, kus teine pool vahel ei soovigi kuulda vastuargumente. Kas vaatled taolist selgitustööd veel ühe missioonina?
#000056
A. P.: Tänan heade sõnade eest. Ma pole tegelikult enam mõnda aega neis poleemi­kates osalenud, ei ajakirjanduses ega sotsiaalmeedias, sest vastas­seisud on mu meelest väljunud mingist aruka argumentatsiooni raamidest, nüüd mängivad juba puhtad afektid. See on väga kurb, aga sellises olukorras näib mulle parem voltaire’likult öeldes „harida oma aeda”, lihtsalt püüda ise oma tegevusega esindada sellist maailma, mida ma soovin. Midagi teha, mitte väidelda selle üle, mida peaks tegema.
#000057
I. K.: Kujutan ette, kuidas sellist hoiakut võiks kritiseerida – tuleb välja, et tõde ei sünni vaidlustes?
#000058
A. P.: Sünnib ikka, ainult et vaidlemist selle sõna tõsises mõttes on vähe järele jäänud. Vaidlus on dialoog, aga sõda ei ole vaidlus ega dialoog. Ja puhta afekti peale ei saa ehitada mingit dialoogi, vaid ainult vastu panna teine afekt – see aga mind ei huvita. Otsest rumalust ja jõhkrust on väga palju siginenud, ma arvan, et sellega ei ole mõtet polemiseerida, vaid lasta tal iseenda raskuse ja ebakonsistentsuse all kokku vajuda, ise samal ajal luues midagi, mis püsima jääb. Triin Soomets on oma viimatises raamatus öelnud: „Kogu tõde on lihtsam teada saada kui kogu valet.” Nii ma umbes mõtlen, et elu pole lõputu, milleks seda kulutada vale eri vormide läbisõelumisele, on mõttekamat teha.
#000059