Kõnekeeles kasutatav mõiste raketibaas on üldine termin,
mille alla liigituvad erineva otstarbe ja relvastusega lahingüksused alates
mandritevahelise ulatusega ballistilistest rakettidest kuni lähiulatusega
#000000
Eestis paiknenud seniitraketibaasid pärinevad 1960.-1970.
aastatest. Nõukogude perioodi lõpuaastail algas seniitraketivägede
ümberrelvastamine mobiilsete süsteemidega S-300 ja need ei vajanud enam
#000001
Täpne termin sellele lahingüksusele on seniitraketidivisjon
ehk tuledivisjon. S-125 tuledivisjoni koosseisu kuulus stardipatarei ja
#000002
S-125 tuledivisjoni koosseisu kuulus määrustikujärgselt 78 sõjaväelast
– 12 ohvitseri, 10 üleajateenijat (lipnikku) ja 56 ajateenijat (sh 8
seersanti). Reaalsuses ei pruukinud stardidivisjonid täielikult komplekteeritud
olla, nii oli nt Saaremaal Tehumardi divisjonis 1988. aasta detsembrikuu ühe
käskkirja järgi koosseis 55 sõjaväelast: 12 ohvitseri, 1 lipnik ja 42
#000004
Tuledivisjoni komandokeskuses paiknes rakettide sihitamise
jaam СНР-125, mille komponendid on raketi juhtimiskabiin УНК ja antennipost
УНВ. Antennipost oli üsna omapärase kujuga, tulenevalt vajadusest juhtida
raketti mitme signaali abil. Komandokeskuses olid lisaks ruumid raadiotehnilise
patarei isikkoosseisu jaoks: puhkeruum ja õppeklass, ühtlasi ka varjend.
#000005
Komandokeskuse ümber paiknesid laskeseadeldised. Need olid
#000006
Täiendavate lahingkomplektide (8–16 raketti) ladustamiseks
oli olemas hoidla, mille tüübiks oli „rajatis nr 7“, sõdurite kõnepruugis
„semjorka“, seal olid ka ruumid stardipatarei isikkoosseisu jaoks. Selle lael
paiknes visuaalvaatluspost ja suurekaliibriline õhutõrjekuulipilduja ДШК,
#000007
Rakett V-601P (5V27), orig. tähis: В-601П (5В27): üldpikkus 6,09 m, tiibade siruulatus 2.2 m, raketi diameeter 0,375 m, stardimass 953 kg. Lõhkepea kaal 72 kg, sellest 33 kg lõhkeainet ja kuni 4500 kildu sihtmärgi hävitamiseks. Raketi laskeulatus oli 3,5 kuni 35 km, suudeti tabada sihtmärke, mis lendasid 100 kuni 18 000 meetri kõrgusel. Need omadused olid piisavad, et tõrjuda enamiku sihtmärkidest, kaasa arvatud tiibraketid.Juhtimiskabiin УНК ja antennipost УНВ Stardiseadeldi neljale raketile ПУ 5П73 (СМ-106)Transpordi- ja laadimisseadeldid ТЗМ (ПР-14М, ПР-14МА) veokite ЗиЛ-131 või Урал baasil.
#000008
Madallennuliste sihtmärkide avastamiseks oli S-125
raketisüsteemile võimalik liita kaks raadiolokatsioonijaama: П-12 või П-18, mis
töötas meetersageduse lainetel ja detsimeetersagedusel töötav П-15. Lisaks oli
olemas mastisüsteem „Унжа“, mis võimaldas radariantenni tõsta kuni 50 meetri kõrgusele
maapinnast. Raadiolokatsioonisüsteemidel oli autonoomne elektritoide
#000009
Sõduritele oli seniitraketidivisjonides elamiseks kasarm või
komplekshoone, kus lisaks magamisruumidele olid söökla, punanurk, olmeblokk,
staabiruumid. Iga raketibaasi kohustuslik element oli riviplats koos
agitatsiooniseinaga. Ohvitseride ja nende perede jaoks paiknesid harilikult
vahetult baasi naabruses korter- või ridaelamud.
#000010
Raketisüsteemi on moderniseeritud eelkõige sihtimissüsteemi
ja radarihäirete tõrjumise seadmete arendamisega. S-125 moderniseeritud
kompleksid on mitmete riikide relvastuses tänapäevani.
#000011
S-125 võitudest on kahtlemata kõige kuulsam USA
vargründelennuki (radaritele nähtamatu „stealth“ tehnoloogia baasil loodud)
F-117 Nighthawk allatulistamine Serbia õhutõrje poolt Kosovo sõjas 27. märtsil
#000012
S-125 raketibaasid olid Eesti territooriumil paiknenutest
kõige kompaktsemad: süsteem ise oli kõige väiksem, tahkekütusega rakettide
puhul puudus vajadus kütusehoidlate ja tankimisseadmete järele. Looduses ja
kaartidel on S-125 raketibaas äratuntav: komandopunkti ümber paikneb neli
pinnasevalliga ümbritsetud stardiplatsi, läheduses on raketihoidla, veidi eemal
#000013
S-125 divisjonid Eesti territooriumil (27):
#000014
Rakettide juhtimiskabiini UNK (УНК) sisevaade
#000017
Stardiseadeldis neljale raketile ПУ 5П73 (СМ-106)
#000018