Õppides Rootsis Paideia judaismi instituudis (European Institute for Jewish Studies in Sweden), kogesin midagi uut, midagi, mis tagantjärgi mõeldes peaks olema mistahes teoloogia õppimise lahutamatu võimalus (mitte imperatiiv). See on usu osaduskond. Osaduskond ja teoloogia, kirik ja teoloogia, sünagoog (või tempel!) ja teoloogia ei saa olla lahutatud. Nad ei pea ka ilmtingimata olema seotud õpilase jaoks – s.t usupraktika ei pea olema tingimata seotud teoloogiastuudiumiga –, kuid vägagi toetavalt ja positiivselt võivad nad seda olla, nii nagu oli Paideias. Seda kogemust iseloomustab kõige intensiivsem õppimine, dialoog õpilase ja õppejõu vahel ning õpilaste vahel, kuid akadeemilise kõrval oli sama oluline meie väike, täiesti omanäoline juudi kogudus Stockholmi südalinnas. Kõik oli lubatud: mõne jaoks oli käsu täitmine Jumala tahte järgimine, mõne jaoks oli oluline juudi elu tundmaõppimine ja mõni tahtis lihtsalt kõrvalt vaadata. Ning lubatud oli ka mitte osaleda praktikas. Kuid keegi ei tahtnud kõrvale jääda.
#000001
„Ja mida väiksem on seesmine lootus abile, seda suurem tundub teadmatus kannatuse põhjusest“ (Trk 17:12). Kannatustega seonduv tundub vahel olema tabu-teema, mis on liiga püha,
#000011