Pauluse kirjast korintlastele, 14, 2
#000005
Kui arvestada, et Jevgeni Zolotkol lõppes suhteliselt hiljuti Eesti kaasaegse kunsti muuseumis näitus „Nicht hier“, mis oli teostatud koos saksa kunstniku Uwe Schloeniga ja et praegu on Tartu kunsti­muuseumis läbi kahe korruse Zolotko ja Eero Epneri kureeritud ning Zolotko mahukat uut videoinstallatsiooni eksponeeriv näitus „Vaikiv“, siis võib teda vabalt pidada suvesessiooni produktiivseimaks kunstnikuks. Iseasi, mida see tiitel annab.
#000006
Jevgeni Zolotko installatsioon „Vaikiv“ koosneb videotest ja vitriinidesse paigutatud objektidest, mille kohta autor ise on tähendanud, et „ükski lugu pole minu kui skulptori tarvis tõeline, kui see pole artefaktides maandatud“.
#000008
Harjumuspärasuse eitus. Intrigeeriva vormikeelega, kuhugi museaalse arhiivinäituse ja kabakoviliku installatsiooni vahemaile paigutuv väljapanek sai alguse Eero Epneri ideest kõnetada „vaikivat ajastut“, tehes seda kuidagi teisiti – mitte dokumentaalselt, vaid kujutluslikult. Nimelt edastab aastatest 1934–1940 laenatud hajus pildimaterjal Eesti muuseumide arhiividest fotode, graafiliste lehtede ja maalide vahendusel konkreetsust taga nõudva analüüsi seisukohast vaid mingit kõhunahaga aimatavat tundetooni. Väljapanekut on püütud häälestada, eirates kõiki selle aja kunsti streotüüpidega standardkäike. Pigem on valikus hermeetilised, end rõhutatult mitte just liialt ilmsete narratiividena ilmutavad fragmendid „vaikiva ajastu“ pildimaailmast, tööd, mis on enesesse sulgunud, mis kõnekalt vaikivad. Samuti pärineb Epnerilt idee kaasata uue, vaikimisega tegeleva tööga näitusele Jevgeni Zolotko. Tema installatsioon „Vaikiv“ koosneb videotest ja vitriinidesse paigutatud objektidest, mille kohta autor ise on tähendanud, et „ükski lugu pole minu kui skulptori tarvis tõeline, kui see pole artefaktides maandatud“. Nende kahe lähtekoha pingpongis sündinud tulemus – kõike muud kui ootuspärane – paneb edukalt proovile sissekulunud vaatajaharjumused, mängides muuseumiekspositsiooni kaanonite ja publikuootustega. Eriti huvitavalt käitub seejuures otseselt kunagist eluolu puudutav fotomaterjal. Neljakaupa ühises paspartuus esitatud fotod käituvad justkui kiuslikult eitades nendesse vaatajate projitseerida kavatsetud narratiivi: silme ette kerkib mälestuspilt uhkelt valendavast Oru lossist ja võimalik, et mitte just samas pildinelikus esitatud udusest fotost, mille keskmes laiutab totter, pealegi fookusest väljas, kalkun. Mõelge, et keegi on kunagi teinud otsuse selline tobe pilt säilitada, nii et nüüd saame seda näha museaalses registris.
#000009
Esmalt ei keskendukski rohkem pildivalikule, vaid kõige elementaarsemal tasandil toimivatele eitustele harjumuspäraste eksponeerimistavade suhtes. Nimelt on kogu näitusetervik esitatud erilises hämaruses, mida küll niivõrd ei dikteerinud kuraatorite algsed soovid, vaid ülitundliku fotomaterjali eksponeerimiseks ette nähtud museaalsed valgusparameetrid. Aga just see nüke annab tervikule erilise hillitsetud, vaikelulise sordiini all oleku. Peale selle on kuraatorid eemaldanud näituse­saalist kõik harjumuspärased, pilte automaatselt kunstiteoseks kvalifitseerivad „kargud“, loobudes etikettidest, mille atributsioonid viidanuks maali autorile ja valmimisajale. Eemaldatud on maalidelt ka raamid, mis tavaliselt toimivad jutumärkidena, kõike enda sees automaatselt kraadi võrra tinglikumaks ja esinduslikumaks muutes. Soov tühistada „kommunikatiivsed päästerõngaid, mille külge pildid klammerduvad“ (Eero Epner) sunnib meid valitud töid vaatama justkui alasti, pigem pretensioonitute kujutistena museaalsuse aura ja väärikuspaatinata. Pean tunnistama, et viimane käik mõjub sedavõrd orgaanilisena, et esimest korda näitust külastades tajusin seda alateadlikult.
#000010
Ja üldse ongi üks kindlamaid teid näituse vaatamiseks lasta vabalt toimida sellel mõnevõrra ehk skisofreenilisel, korraga kahe paralleelse telje dialoogis moodustuval tervikul, katsumata seda kohe allutada kehtivatele kunstiajaloolistele ja kultuuriloolistele skeemidele, mis vaatajat tavaliselt muuseumiekspositsioonis suunavad ja ohjes hoiavad. Selleks on vaja võtta aega. Minna looga kaasa. Usaldada tuleb seejuures pilte ennast, fotosid ilma tavakohaste osutusteta kohale ja kontekstile ning maale ilma neid juba autori nime saatva legendita. Tuleb julgeda lasta end ebamäärasusse ekslema ka videonarratiivi tasandil, sest osadest terviku paika settimiseks kulub pea kaks tundi. Vaatajale on see paras ports usalduskrediiti. Seda enam et esitatud maalid torkavad silma rõhutatult pretensioonitute motiividega: valikus domineerivad eskiislikud metsavaated ehk teisisõnu hulgaliselt sumbunud võsa, mis kuulub ilmselgelt kunstiajaloo kolmandasse kohorti. Valdavalt on need pildid, mis haruharva arhiivist näitusesaali jõuavad. Aga nüüd on nad siin, märgina omamoodi ummikseisust, osana tähenduslikust nälja­streigist, mis püüab modelleerida üht hämarala „vaikiva ajastu“ psüühilisest realiteedist.
#000011
Pietà koondkuju. Ka otsustav hüpe tänapäeva ei paku kerget pagemisteed: autorite sõnutsi pole vaatajal otsest põhjust üritada siin vedada paralleele ajaloolise „vaikiva ajastu“ ning meie kaasaja vahele. Suhe on autorite kujutluses hoopis äraspidine. Nimelt kui „vaikival ajastul“, perioodil Eesti ajaloos, mil poliitilistel põhjustel kõigest rääkida ei tohtinud, püsis selgelt sõnastamata konsensus ühiskonnas ebamugavate teemade käsitlemise suhtes, siis praegust aega iseloomustab ühismeedias valitseva irriteeriva loba näol tõeline logorröa voogedastus, mida saadab kuhjuvate kõnemassiivide üha süvenev sisutus. Räägime ja kirjutame ja edastame üha rohkem teksti, et üha vähem öelda. Vähemalt sai sellist motiivi mainitud näitusega kaasnenud vestlusringis.
#000012
Vaikiva, ehk N-i nägu ilmub dubleerituna näituseplakatil ja sama foto järgi Evelin Zolotko näitusele teostatud mustvalgel maalil: hilistes kahekümnendates, lühikese soengu, veidi ehk eksinud silmavaate, kuid sugestiivse füsionoomiaga tegelase portree juhatab sisse näituseterviku ja jääb vaatajat kummitama. N-i tegelaskuju avaneb meile justkui mingit rabavat paljastust taga ajava intervjueerija poolt Emale ja Vaatlejale esitatud norivate küsimuste foonil. Esimene neist mudib pidevalt lihtsakoelise jutu saatel kootud nartsu oma käte vahel – samuti katkeb pidevalt jutujärg. Ema juttu ilmestavad sõnatu telepaatilise suhtluse motiivid enda ja lapse vahel – lapse autistlik glossolaalia on talle kõnelemine inglite keeles. Mingis nimeta jäävas sotsiolingvistikaga tegelenud uurimisasutuses, nn instituudis töötanud Vaatleja, kes kasvab aja jooksul kokku oma uurimisalustega, on seevastu ilmselgelt kriitiline kõigi intervjueerija püüdluste suhtes müstifitseerida jutustuse peategelast, üritades distantseeruda igasugustest motiividest, mis kippusid omistama N-ile mingit „põhjapanevat tõde inimese olemuse kohta, mida on raske sõnadesse panna“. Seejuures on huvitav, et professionaalsete näitlejate (Ema kehastab Rea Lest ja Vaatlejat Tiina Mälberg) edastatud lood jõuavad vaatajani justkui kaadritaguses kõnes, nagu oleks meil ootamatult ilmnenud võime kuulda nende ilmekate vaikivate nägude tagant tegelaste sisemonoloogi. Mõistagi pole see esitluses ainus tõlgendusruumi avardamiseks Zolotko ette võetud nihe.
#000014
Ja lõpuks tahaksin tähelepanu juhtida sellele, et kui aktiivselt mõjub eesti keeles siiski sõna „vaikiv“, kas või võrreldes näitusepealkirja ingliskeelse tõlkega silent. Seeläbi on vaikimine, ka tahtmatu, autoritele tegu. Viimane tegu. Edasi ei tule midagi.
#000017
Eesti Teatri Agentuur kuulutab välja 2023. aasta näidendivõistluse
Aita leida aasta keeletegu 2022
Riiklikele kultuuripreemiatele esitati 99 ning spordipreemiatele 45 kandidaati
#000021
Riiklikele kultuuripreemiatele esitati 99 ning spordipreemiatele 45 kandidaati
#000024