Psühholoogiline realism kui avamata avangard
#000001
Operett „Orpheus põrgus” Estonia laval
#000003
Sulev Keeduse dokumentaalfilm „Neidsaare hoo peal”
#000011
Inna Sahakjaniga vestleb Tõnu Karjatse
#000014
Paberväljaande tellijale on digiväljaande lugemine tasuta ()
#000016
Tahan kirjutada „Mefistost”, aga kirjutan Juhan Ulfsakist. Kui te ei taha lugeda 4000 tähemärki kiidulaulu sellest, kui imelise töö ta tegi 17. septembril Eesti Draamateatri lavastuses „Mefisto”, siis soovitan ette keerata käesoleva ajakirjanumbri esimene teatrilehekülg ja lugeda suurepärasest suveteatrist Eestis. No hard feelings.
#000017
Läksin teatrisse lootusrikkalt. Jõuame elukaaslasega kohale viimasel minutil. Koroonapassid, piletid, garderoob, trepist üles. Siiamaani kõik sujub. Saali astudes leiame oma rea ja hakkame inimestest mööda pressima. Poolel teel saan aru, et meie kohad on teisel pool, rea lõpus. Kõik viisakalt riides teatrihuvilised peavad nüüd meie pärast kükist püsti hüppeid tegema. Tunnen end veidi tobedalt: „Esimest korda teatris vä?” Jõuame oma kohtadele ja juba lähebki pimedaks. Etendus algab ja ma loen endale mõttes sõnad peale: „Ole avatud, ole tähelepanelik!” Etendus algab sujuvalt, mu keha rahuneb. Kõik see kiirustamine ja piinlikkus hajub. Ja siis... BOOM! lavale astub Juhan Ulfsak. Järgnevad kaks ja pool tundi on hägused.
#000018
Etendus lõpeb ja ma olen hingepõhjani solvunud, et Juhan kummardab rivis koos teiste näitlejatega. Ma tahan, et tema tuleks neist ettepoole. Nagu balletitantsija. Hüppaks kerge sammuga lava äärde, vasaku käega lehvitaks aeglaselt ja paremat hoiaks südamel. Näos pilk: „Ma tänan, ma tean, ja palju õnne meile kõigile!” Kohe, kui ta jõuaks üksinda sinna ette, tõuseksin ma püsti, esimesena, plaksutaksin, käed pea kohal. Vaataksin talle otse silma ja mu pilk ütleks: „Ei, Juhan, MINA tänan!”
#000019
2) ära aja tüdinenud inimese virinat.
#000022
Esimest reeglit juba rikkusin. Kohe rikun teist ka.
#000023
Teatrist koju jõudes hüüatame elukaaslasega kordamööda, et oli see Juhan ikka suurepärane. Meie vestlus on väga poliitkorrektne. Mõlemad veename iseend ja teineteist, et see ei olnud nii üksnes võrreldes teiste laval olnutega. Juhan lihtsalt on eriline. Mida kauem seda kiidulaulu heietame, seda piinlikum hakkab. Kaks edvistavat pubekat istuvad köögilaua taga ja kilkavad, et üks poiss on nii äge.
#000024
Mõned päevad on mööda läinud ja ma mõtlen, et läheneks äkki asjale kainemalt... Aga ma ei viitsi. Ma olen tüdinenud. Tüdinenud sellest, et igal asjal peab olema seletus. Iga otsus, tunne ja liigutus elus tuleb läbi mõelda ja ära lahendada (suva, otsustan unustada omaenda reeglid!). Ma ei taha otsida neid põhjusi, miks just see karakter, selle näitleja mängitud, selles etenduses tekitas minus selle, teise ja kolmanda tunde. Tema tükkideks võtmine tundub tüütu ja ebavajalik, sest tegelikult on asi minus, mitte temas.
#000025
Ja nüüd läks ka kolmas (kirjutamata) reegel: ära võrdle! Sest ma võrdlesin end Juhaniga.
#000027
Mõned aastad tagasi olin laval ühes teatritükis. Pärast etendust tuli sõber minu juurde ja ütles ausalt: „Ma ei suutnud keskenduda, sest ma mõtlesin kogu aja sellele, kuidas minul endal on järgmine nädal samal laval vaja oma tükk teha, ja ma kardan, et ma kukun läbi samamoodi nagu sina.”
#000028
Me käime teatris vaatamas iseennast. Katse jõuda Juhani tolle õhtu näitlejatöö edu saladuseni on lootusetu. Võiksin mõelda, et kas see romaan oli Klaus Mannil lihtsalt hästi kirjutatud. Kas kaasnäitlejate tugi oli see, mis lasi Juhanil särada? Kas Kertu Moppel pigistas 4+ tasemega näitlejast välja midagi 5+ väärilist? Kas mitmekülgsus Ulfsaki eelnevas karjääris on see, mis aitas näitlejal mängida näitlejat?
#000029