See â€žsealâ€œÂ – nagu tuttavad nimetavad â€“ onÂ kÃ1⁄4lake keset steppi. KÃ1⁄4lake tegelt ei olegi nii pisike, vaid pea 500 elanikuga asula, kus valged peamiselt siniste aknaraamidega majad kÃ1⁄4latÃ¤nava Ã¤Ã¤res lÃ¤hestikku reas. NÃμnda lÃ¤hestikku, et naabri kÃ¤imised on hÃ¤sti Ã¤ra nÃ¤ha. Ka kuulda vahest, sest kohalik kord nÃ¤eb ette, et niisama kellegi ukse taha ei marsita, vaid eelnevalt hÃ1⁄4Ã1⁄4takse kÃ1⁄4lastatavat. Seda aga tÃ1⁄4kk maad majast eemal asuva vÃ¤rava juures.
#000002
KÃ1⁄4las toimib peamiselt naturaalmajandus. Igas majapidamises on pudulojused ning vÃ¤ike maalapike, mis annab sÃ¶Ã¶gi lauale. Kunagistel aegadel kÃ1⁄4las elu Ãμitses. Olid suured kolhoosihooned loomadega ning rikkad pÃμllud, mis andsid kÃ1⁄4ll juurvilja vÃμi kandsid suuri viinamarjakasvandusi. NÃ1⁄4Ã1⁄4d vÃμib silmata ainult lÃμputuid kilekotipÃμlde. Nimelt tuul, mida stepis jagub, sest ei ole metsa, mis seda takistaks, viib imeÃμhukesed ja kerged kilekotid mÃ¶Ã¶da ilma laiali ning kÃ1⁄4lvab pÃμldudele Ã1⁄4htlaste vahedega nagu aias viljapuud. Ei oska siin ilmanurgas keegi ju prÃ1⁄4giga midagi peale hakata. KÃμik, mis pÃμleb, saab mingi hetk tuhaks, taara kulub Ã¤ra aiapidamises kÃ1⁄4ll lillepeenarde Ã1⁄4mbritsemiseks aga kevadel ka taimede kinnikatmiseks. HÃ¤vitamatu sodi aga lÃ¤heb kÃμik maasse â€“ suur auk ja sodi sinna sisse.
#000003
Mis sellises nÃ¤iliselt trÃ¶Ã¶stitus paigas siis teha? Pea 150 aastat tagasi arvas punt eestlasi, et just see kant on nende tÃμotatud maa. Korjasid oma kodinad vankrile ja asusid teele maale, kus pidi voolama piima ja mett. Kolm kuud reisisid. Raske oli see reis olnud. MÃμnele jÃ¤i see lausa viimaseks teekonnaks. Kuid kohale nad jÃμudsid ning tasapisi ka kohanesid vÃμÃμra maa ja selle oludega.
#000004
NÃ1⁄4Ã1⁄4d Ãμpivad veel lapsed, kelle esivanemad olid eestlased, koolis eesti keelt. Neid Ãμpetamas siinkirjutaja oma tÃ¶Ã¶pÃ¤evi veedabki.
#000005
Kuid elu Musta mere Ã¤Ã¤res, mis siis, et see meri stepikÃ1⁄4last asub linnulennult 100 kilomeetri kaugusel, pakub piisavalt palju ka meeldivaid elamusi. Kunagi ei vÃμi teada, milliseks kujuneb ilm pÃ¤eva jooksul vÃμi lÃ¤hipÃ¤evadel. Jaanuaris vÃμib olla 20 kraadi sooja, kuid mÃ¤rtsis katab maad valge lumevaip. Suvekuudel kÃμrvetab pÃ¤ike stepivÃ¤ljad pruuniks ning Ã1⁄4le 40 kraadises palavuses lendab lind ka aegluubis, sest suled on higiga kaetud. JÃ¤llegi, novembris saab veel aiast viinamarju suhu pista, pÃμllult mÃμne arbuusi korjata ning heal aastal annab aprikoospuu mahlaseid vilju.
#000006
Kui alguses tundus siinne elu vÃμÃμrastav ja harjumatu (kuigi eks maailmas ole veelgi pÃμnevamaid kohti), siis Ã1⁄4ha rohkem kipun viimasel ajal mÃ¤rkama, et vaikselt ikka krimmistun. Nimelt:
#000008
â—Â Â Â Â Â Tuttavaid nÃ¤hes hÃ1⁄4Ã1⁄4an kileda hÃ¤Ã¤lega â€žÐ—Ð ́Ñ€Ð°Ð2ÑÑ‚Ð2ÑƒÐ1!â€œ nagu potsataja Kreisiraadiost ning kÃ1⁄4lavahel kimav tumendatud klaasidega maffia autot meenutavast Å1⁄2igulist kostub signaali ja ma isegi tean, kes seal sees istub, kuigi juhti nÃ¤ha ei ole.
#000009
â—Â Â Â Â Â Valge leib ei tundu enam kui lihtsalt sai ja keedetud pelmeenid ei tuleta meelde tudengielu (siin riigis olen neid sÃ¶Ã¶nud isegi rohkem kui Ã1⁄4likooli ajal).
#000012
â—Â Â Â Â Â Oskan Ãμhtusel ajal kottpimedal tÃ¤naval ka ilma taskulambita Ãμiget teed leida ja teel lebavaid lehmakooke vÃ¤ltida. Vanametalli otsijate tekitatud augud veel vahest ajan porilompide pÃ¤he sassi.
#000014
â—Â Â Â Â Â Kui pole nÃ¤dal otsa internetti saanud, siis enam ei hakka kÃ¤ed vÃ¤risema ja ei tundu, et istuks nagu kott peas, sest midagi olulist jÃ¤Ã¤b tegemata ja pole Ãμrna aimu, mis maailmas toimub. See, et naabrite lehm tuli lÃ1⁄4psma, on hoopis pÃ¤evakajalisem.
#000017