Eestis kõneldakse viimasel ajal üsna palju häbist. Mulle näib, et see on praegu üsna väikese mõjuga teema, sest erinevalt anekdoodis kirjeldatust ei ole Eesti ühiskonnas häbil reaalset jõudu. Häbi pärast ei vajuta maa alla, pigem võib kohata õigustamist isegi nii endastmõistetavalt häbiväärsete tegude puhul nagu näiteks tumedanahaliste laste ja nende emade mõnitamine või liitlasvägede sõdurite solvamine.
#000003
Häbi jõud seevastu ilmneb olukorras, kui inimene tunnistab, et ta tegi midagi valesti, kuid on end parandanud ega korda tehtud viga enam. Mulle on ikka imponeerinud Mihkel Raua väide oma suhte kohta alkoholiga: „Ma olen joodik, kes ei joo.” Selles väljendis on kokku võetud kuri ja häbiväärne kogemus, kuid ka selle kogemuse ületamine. Tänu häbi tunnistamisele võtan Mihkel Raua seisukohti näiteks alkoholiseaduse kohta väga tõsiselt.
#000006