Üks peamisi etteheiteid Lootuse festivalile on tema formaat, mis tundus paljudele luterliku kiriku misjonipraktikat silmas pidades võõras. Head muusikat osatakse Eestis küllap erinevates kirikutes hinnata, kuid selle koht ja eesmärk ning muusikalise osa pikkus võrdluses sõnaosaga (oleme ju Sõna kirik) jäi Lootuse festivalil paljudele arusaamatuks. Teine küsimus puudutas teemat, kuivõrd taoline massiüritus saab olla lõpuni vaimulik ja sellest lähtuvalt kiriklik üritus. Kas suured massid ei muuda kogu ettevõtmist pigem meelelahutuse kui meeleparanduse kohaks? Ja viimaks on omamoodi arusaamatuks jäänud, miks pidi see kõik olema seotud Franklin Grahami isikuga, kes on vaid Billy Grahami poeg? Kas iga teine külakoguduse õpetaja poleks osanud kõneleda sama juttu ja paljud ehk veel pareminigi?
#000006
Eestis näib luterlikus kirikus olevat arusaamatu, mis on misjon ja evangelisatsioon. Sageli võib kuulda arvamusavaldust, et kogu kiriku tegevus on misjon. Selle all siis peetakse silmas, et kui pühapäeval algab jumalateenistus, siis tehakse kõigepealt kellamisjonit, kui mängib orel, siis orelimisjonit, kui värvitakse kirikuuksi, siis on see värvimisjon ja kui niidetakse kirikuaiamuru, siis ollakse muruniidukimisjonärid. Kahtlemata on kõigel mainitul oma tähtis koht koguduse tegevuses. Kui meie pühakojad on hoolitsetud, head traditsioonid on elus hoitud ning inimesed ei pea kirikusse tulemist häbenema, siis aitab see kuulutustööle palju kaasa. Kuid see ei ole misjon.
#000007
Franklin Graham on tõesti suuresti tuntud tänu oma isale. Kuid tema austuseks peab ütlema, et ta ei ole isa kaudu saadud mõju ja võimalusi mitte minema heitnud, vaid usinalt evangeeliumi kuulutamiseks kasutanud. Me võime alati vormi üle vaielda. Me võime alati selle üle vaielda, kas ikka poleks veel ühest või teisest asjast rääkima pidanud, justkui saaks äratuskõne olla väga teemaderohke. Kindlasti ei pea olema ameeriklane, et pidada äratusjutlusi ega pea olema ka kohtunud Obamaga, et ütelda meie peaministrile “looda Jumalale”. Kuid ilmselgelt ei leidu täna Eestimaal inimest, kes säärase hulga rahvamassi liikvele paneks ja ei leidu täna pastorit, kelle lihtsad sõnad “looda Jumalale” ilmalikus meedias nõnda kajastamist leiaksid.
#000014
Muidugi tuleb sedalaadi suurürituste juures esile ka küsitavusi ja möödalaskmisi. Üks tõsine teema on see, kuidas luterlikult mõista nn altarikutset ehk ettetulemist ja “patusepalvega” oma elu Jumalale andmist. Meil vastab ju taolisele kutsele konfirmatsioonitalitus, kus inimene selge sõnaga “jah” ütleb ja oma elu isikliku otsusega Jumalale annab. Pealegi eeldab luterlik ja selgelt piibellik arusaamine seda, et inimene aina meelt parandab ja igapäevaselt oma “patusepalve” loeb. Küllap see oli ka põhjuseks, miks Lootuse festivalil peale nende, kes oma elu Jumalale tahavad anda, ka paljud luterlased, kes juba ammu väga elavat usuelu elavad, kutse peale ette kogunesid. Lutheri õpetuses kasvanuna teadsid nad, et ikka tuleb ju meelt parandada ja uuendada oma otsust koos Jumalaga elada. Paraku tuli neil seepeale hiljem katsuda usinatele nõustajatele selgeks teha, et tegelikult nad elavadki aktiivsete koguduseliikmetena ega vaja enam mingit järelkoolitust. Parim lahendus oleks taoliste oikumeeniliste teenistuste puhul toimida nii, nagu Eestis sageli on tehtud – et jäetakse ära erilised altarikutsed ja kutsutakse ette kõik, kes soovivad eestpalvele tulla.
#000015
Kõige suurema möödalaskmisega sai viimasel Lootuse festivali õhtul hakkama muidugi peakõneleja ise. Niikaua kui Franklin Graham kõneles ettevalmistatud ja kirja pandud teksti raames, oli kõik korras. Kuid kui tuli altarikutse koht ja ta n-ö improviseerivalt inimesi julgustada püüdis, soovitas ta muuhulgas ka pöördunutel end uuesti ristida lasta. Sisuliselt tähendas see nokauti nii metodisti kui luterlikule kirikule, kes olid Lootuse festivali ettevalmistavas ja läbiviivas toimkonnas usinalt kaasas, kuid kes mõlemad tunnistavad lasteristimist ja keelduvad inimesi uuesti ristimast. Nõnda oli pöördunutel justkui ainus võimalus minna edasi baptisti, nelipühi või mõnda teise sarnasesse kogudusse, sest vaid seal ristitaks neid ümber.
#000016
Nüüd, mil suurüritus on läbi, küsime, kuidas edasi? Ilmselt ikka samal moel. Kes oli innukas, sai indu juurde; kes oli kriitiline, leiab veel tükiks ajaks virisemist. Üks ametivend ütles tabavalt – Eesti kiriku vaimulikel näib olevat lisaks paljudele armuandidele ka suur hulk hirmuande. Kardetakse proovida uusi töövorme, kardetakse teha koostööd teiste kogudustega, kardetakse minna sinna, kus on inimesed, kardetakse kaotada oma nägu, kardetakse jääda naerualuseks, kardetakse inimeste reaktsioone, kardetakse... See on õnnetu lugu, kui hirmuannid armuannid päris ära lämmatavad. Kirikuks olemise juurde kuulub ometi see, et me teeme Jumala tööd. Meie ei pea olema Jumala mainekujundajad, vaid laskma Jumalal endal kõneleda ja Tema sõnal inimestes usku sünnitada.
#000018