„Tuvi”, žanrimääratlusega katastroof kolmes vaatuses, on Andri Luubi näidend, mis esietendus paari nädala eest Ameerika Ühendriikides Louisiana Swine Palace teatris (lavastaja Sean Daniels) ja mille Eesti esietendus toimus 29. novembril Tallinnas Kinomaja saalis. Komöödia tegevuskoht on sõnateater Hermes, kus teatri juht ja näitlejad tegelevad igapäevaselt küsimustega, millisesse nišši peaks teater kuuluma, kellele mängima ja mida mängima. Ju on näidendis midagi universaalset – see sobitub samal ajal kahte täiesti erinevasse kultuuriruumi. Andri Luubiga vestles „Tuvi” kodumaise esietenduse eel Keiu Virro.
#000001
Kuidas see nüüd nii juhtus, et näidend „Tuvi” esietendus just USAs?
#000002
See tekst sai valmis 2008. aastal ja ma mõtlesin, et ehk see võiks rännata, teistele inimestele huvi pakkuda. Ma olen otsapidi seotud sellise töötoaga, mis on omakorda seotud Eugene O’Neilli keskusega New Yorgis, mis on üks USA tähtsamaid teatrikeskusi. Nad valivad näidendeid üle maailma ja loevad neid nii, et tagasiside käib elavas esituses, autor kuuleb näitlejate ettekandes reaalselt teksti puuduseid ja voorusi. Minu teksti lugesime samuti ja see hakkas kuidagi kõlama. Tekst sattus lavastaja Sean Danielsi kaudu ringiga Louisianasse, kus sealse ülikooli draamakateedri juhataja George Judy haakus selle näidendiga ja mängib nüüd ise üht peaosa. „Tänu” orkaanile oli ta Louisianas oma kodus vangis ja luges näidendeid ja nii ta „Tuvi” avastas.
#000003
Väga hästi. Käisime seal koos lavastaja Maria Petersoniga. Väga head näitlejad olid ja lavastus oli tempokas. Lavastaja oli kärpeid teinud ja see oli minu poolt täiesti okei, ma usaldasin teda. Kujundus oli hoopis rikkalikum kui minu kujutluses. Nad püüdsid lavale luua postsovieti õhkkonda. Mul oli seda päris punk vaadata. Lahe oli see, et nad laulsid eesti keeles ja muuhulgas ka „Tuljakut”. Seda küll ilma sõnadeta. Mina avastasin, et „Tuljak” on päris hea laul, varem oli sellest totaalne tüdimus.
#000004
Siinne lavastus tuleb täiesti erinev?
#000005
Meil oli mõte, et ei tahaks seda ühegi teatri alt teha. Lavastaja pani näitlejad mõttes kokku, kõik olid väga erinevatest teatritest. Kõige mõistlikum oli lavastust teha täiesti neutraalsel pinnal.
#000009
Tekst hakkaks vist ükskõik millises teatris eneseirooniliselt kõlama?
#000010
Ta hakkab liiga statement’ina kõlama – parem, kui ta on pigem kõrvaltpilk.
#000011
No ta on seda tegelikult nagunii. Ameerikas küsiti minu käest, kas ma olen selle teksti elust maha kirjutanud, aga ma ei ole. Ma olen vaid võimendanud teatud kilde.
#000012
Kui kriitiliselt näidend kirjutatud on?
#000013
Üsna kriitiliselt ja isegi üsna enesekriitiliselt. Kõik tegelased elavad ju minu enda sees. Praeguses protsessis tunnen ma end paljudes tegelastes ära, näiteks tegelases, kes muudkui korraldab ja ringi sahmib. On ilmselt raske kirjutada midagi, mis poleks üldse kriitiline.
#000014
Oleks see võinud ka varem lavale jõuda?
#000015
Mul on isegi mitu korda tekkinud kiusatus „Tuvi” ise lavastada, aga mulle tundus, et oleks ikkagi lahe, kui seda teeks keegi teine, täiesti teistsuguse nägemusega. Mina osalen protsessis praegu kunstnikuna.
#000016
Näidendis on üks tegelane, kes plaanib kõike süüdata. Minu jaoks tekkis väga tugev seos „Härra Biedermanni ja tulesüütajatega”.
#000017
Sellist seost tegelikult ei ole, tutvusin selle näidendiga hoopis hiljem. Aga miks see tegelane seda teeb – no kui praegu on teatrisaalides kõik hästi, inimesed on saalis, siis kunagi oli see seisukord nukram. Meil on tegelikult olukord nagu Nõukogude armee lahkumise aegu. Meile on jäänud vanad hooned nagu need, mis asuvad Telliskivi loomelinnakus ja meile on jäänud ka vanad teatrihooned, mis nii mõneski maakonnakeskuses on kuidagi üksi. Neid tuleb siis muudkui programmiga täita. Loomulikult on paljud neist leidnud uue elu ja toimivad hästi, aga sellegipoolest tekkis mul mõte, et kui neid maju ei oleks, ei oleks ju tegelikult ka probleemi. Eestis tegeletaksegi koguaeg majadega. Kui see allegooriasse tõlkida, siis see tähendab, et tegeletakse hirmus palju kehaga, aga see, mis maja sees on, muutub turundustingimustes teisejärguliseks.
#000018
Seda lavastust on ju ka ometi tarvis müüa? Mina istun praegu siin ja olen justkui osa sellest.
#000022
Käesolev artikkel on vastus Liisi Aibeli arvustusele „Kuidas seletada surnud pilte iseendale” Von Krahli lavastusest „Oh My God” (ilmunud Teatriteaduse Üliõpilaste Looži blogis 15. novembril) ning mitmele teisele arvustusele samast lavastusest, mis leiavad, et kogetu oli igav või segane.
#000027