Näidendi omailma tehaselikkust rõhutab ka Juri Muravitski lavastuse vorm – techno-draama. Masinlikule kordusele üles ehitatud helitaust kehtestab ka misanstseenide lahenduse: tegelased kõnnivad sirgjooni pidi etendamispunktini, võtavad sisse oma signatuurkehahoiaku ning annavad teksti otse publikusse, ise samal ajal muusikasse sammudes (ikka samm kõrvale paremale, samm kõrvale vasakule ja nii üha uuesti, kuni tekst on öeldud ja tuleb rollist välja ja lavalt ära astuda). Seesugused vormivõtted ei jäta tõlgendusele palju ruumi, kuid neis on potentsiaali aktiveerida pealtvaatajas kogemuslik taju. Tähendustasandil ongi Muravitski lavastus kõnekas, sest tegelase olemus väljendub tema liikumisviisis. Olgu siis selleks lese ebakindlalt raiuv, advokaadi õpitult ükskõikne, direktori võistlus(tantsija)lik, itaallasest juhataja rõlgelt rahulolev või töölise muhedalt hoolimatu kõrvalsamm.
#000004
Daniil Zandbergi rõlgelt rahulolev itaallasest juhataja.
#000005