Ühel ilusal päeval selgus ootamatult, et „Sirtsu soo“ ei olegi vaid umbmäärase asukohaga sõnakõlks või läbimatu anonüümne mülgas, kuhu on läbi aegade armastatud kedagi võimalikult lõplikult saata. Üks tuntumaid staar-saadetavaid on ilmselt Jorupill jonn – “Sinu joru ei vaja me, Sirtsu sohu sind ajame”, teate ju küll! Annan teile täna teada, et tegemist on reaalselt eksisteeriva kohaga.
#000002
Ja ega rohkem polnud põneva siseriikliku seikluse joaks vajagi. Tõmbasin vanasse teede-atlasesse uhke kollase asukohta tähistava risti, printisin paar olulist infokildu välja, keerasin Mersu kastikale elu sisse ning asusin teele folkloorist läbipõimunud sohu. Sirtsu sohu.
#000003
Ei tahtnud sihipäratu hulkumisega päevavalgust mitte ära kulutada, uhasin mööda sirget teed Rakverre ning keerasin sealt soovitud suunas. Esimene põnev asi, mis kaardilt vastu vaatas oli Mõdriku mõis. Teede-atlaste puhul on hea see, et sinna on peale märgitud kõik mõisad ning vaatamisväärsused. Tuleb vaid näpuga järge ajada ning õigest kohast ära keerata.
#000004
Mõdriku oli täielik üllatus. Enne kui mõis paistma hakkas, hakkasid silma teised kaunilt korda tehtud mõisahooned. Vana tall, milles täna ehk suuri pidustusi ning seminare peetakse ja uhke kollane maja, mille uksel manitsev silt – „Valvur“. Äkki siis ühikas või midagi sellist. Ja siis Mõdriku mõis ise. Selles uhkes ja väga heas korras mõisas toimetab tänapäeval Lääne-Viru Rakenduskõrgkool ( ).
#000005
Ragaffer ehk Rägavere oli ennevanasti rüütlimõis
#000006
Järgmise mõisa leidsin Mõdrikult mõnede kilomeetrite kauguselt Rägaverest. Rägavere mõis (saksa keeles Raggafer) oli rüütlimõis Viru-Jaagupi kihelkonnas Virumaal. Praegune mõisa peahoone (härrastemaja) ehitati 18. sajandi IV veerandil. 19. sajandi II poolel ja hiljemgi on tehtud ümberehitusi. Arhitektuuriliselt on mõisa peahoone varaklassitsistlikus stiilis. Aastatel 1976–1983 muudeti see Eduard Vilde nimelise kolhoosi kultuurikeskuseks ning alates 1999. aastast on mõisa peahoone eravalduses.
#000007
Mõisa praeguse peremehega sain kokku mõisa väravas. Eesti keelt rääkiv välismaalt pärit mees oli igati sõbralik ning seletas, et elab seal oma naisega ning kasvatab lambaid. Ja lambaid oli seal piirkonnas tõesti. Orgude ja küngaste viisi.
#000008
Järgmisena sõitsin Tudusse ning leidsin sealt oma suureks üllatuseks raudteetammi. Jaama tänav ning Jaama trahter olid samuti olemas, aga raudteed mitte. Tänaseks kadunud raudtee olla siit kunagi õkva Sondasse läinud ning kaardil näpuga järge ajades võiks tõdeda, et teine ots jõudis välja Avinurme ja sealt ehk ka Mustveesse. ( )
#000009
Kui nüüd hästi järgi mõelda, olen sealse rongiga Avinurmes kokku sattunud. ( )
#000010
Edasi läks kõik juba loomulikku rada mööda. Sõin Tudu Jaama Trahteris kõhu kõvasti täis ning panin mööda raudteetammi Sirtsi soo poole teele...
#000011
Tänapäeval ei ole Sirtsi soos matkaradu ega laudteid ning neid ei ole ka sellesse haruldusterikkasse soosse kavas rajada. Vanasti on üle Sirtsi soo aga jooksnud kuulus talitee Kesk-Eesti ning Peterburi vahel – Viru tee –, millest Juhan Lepasaarele on kohalik Tudu mees, Agu Part, jutustanud järgmist: “Siis sõideti seda taliteed, mida nimetati ka Viru teeks, rautamata saarepuuregedega. Et rautamata reejalased kippusid kiiresti läbi kuluma, olid tagavaraks kaasa võetud reetallad, jällegi saarepuised, et jalaste kuludes nad uute taldadega asendada. Veoseid ja voore oli tollal mitmesuguseid. Rahvajuttude järgi libisenud Sirtsi sool ühelt mõisa viinavoori reelt tammine viinaankur läbi nõrga jää otse laukasse. Seda lugu räägitakse veel tänapäevalgi ning püütakse ära arvata, kuidas viinavaadiga need lood seal soo põhjas on ja kus kohal see ikkagi peitub”. Viina kõrval veeti Peterburi mööda Viru taliteed Tuduküla klaasivabrikus valminud pudeleid. Talitee ning keerulised liikumisvõimalused on andnud ainestikku erinevate lugude tekkeks.
#000014
Enne viina- või pudelivabrikuid vedas aga tuuleveski ehitamise plaanidega isegi Kalevipoeg laudu üle Sirtsi soo. Selle kohta pajatab Juhan Lepasaare raamatu kaudu rahvasuu järgmist: Käimine märjal sool olnud aga väga raske, vesi visanud sirtsu jalgade alt üles ja Kalevipoeg lausunud: “Mis sa, soo, sirtsutad, vaata kui künnan su üles!” Omaaegse “Energia” kolhoosi mehed võtsidki Kalevipoja sõnasabast kinni ja Sirtsi ei sirtsuta enam! Kuivenduskraavid viivad ülesharitud Sirtsi soo veed Kunda jõe kaudu Soome lahte.”
#000016
Teise legendi kohaselt olevat Kalevipoeg ise töö lõpuni viinud: Kalevipoeg olevat selle soo ühe söömavahega üles kündnud. Arvanud ise, et eks see üks vabadiku kapsaaed ole. Teinekord tulnud laudadega, tahtnud soo peale tuuleveskit ehitada. Aga kuradid kiskunud riidu. Kalevipoeg hakanud neid laudadega vemmeldama, algul lapiti, aga siili õpetuse peale ikka serviti ja serviti.
#000017
Sirtsu soo kütab aga kirgi tänapäevani ning elab oma elu meie folklooris edasi. Hargla Kooli Lasteaiaõpetaja Hele Zilmer kätkes sama teema oma luuletusse. Luuletuse viimane salm kõlab nii:
#000019
Raudteetamm viis välja Sirtsi külasse, mille suurimaks vaatamisväärsuseks on sealne hiidrahn. Kivikolaka pikkus on 9,8 m, kõrgus 2,7 m ja ümbermõõt 26,7 m.
#000020
Ring hakkas otsa saama. Sõitsin veel igaks petteks Sondasse, sest seal polnud juba ammu käinud. Sondast leiab vana raudteejama ning vana koduhoovi kõrvale peitunud (era)tankla, mille retrohõnguline välimus lausa palus seisma jääda. Äge!
#000022
Seejärel polnudki enam muud teha, kui Altja kõrtsi kuulsaid praetud räimi sööma sõita ning Vergi sadama kohvikus veidi kohvi luristada. Ilm pidas ilusasti ning õhtupoolikul koju jõudes jäi üle vaid tõdeda, et laupäevane ring oli olnud igavesti põnev.
#000023
Kui üks puu jääb puudu...
#000024
Kui ma 2011. aasta suvel esimest korda 4x4Reiside kambaga kaasa pidin minema, olid õhus paljud olmeküsimused. Seal hulgas ka magamise teemad – kas on telk, kellel on telk, milline telk, kes seal veel on jne... Igaks juhuks mõtlesin välja kavala plaani, et võtan kaasa äsja soetatud Hennessy ripptelgi. Mine tea, milliste ebamaisete sitikate ja satikate eest mind säärane sääsevõrguga varustatud rippuv magala kaitseb. Plaanil polnud suurt viga hetkeni, mil ma sellest Raidile rääkisin. Rait kuulas mu õhinal pajatatud loo ära, naeratas ja ütles: „Aga võta siis juba puud ka kaasa. Mongoolias pole ühtegi.“
#000025
Pakkusin viimases hädas välja, et seon telgi kahe auto vahele. Rait arvas, et see ei ole hea mõte. Esiteks, kui autos inimesed magavad, on neil sealne olemine veidi kiiga-kääga. Või siis oludest tulenevalt võib seesamune kiiga-kääga olla ka ripptelgis magajal. Teiseks aga on katusel kõvasti raskust ning kui mingi „raske“ asi veel küljele sikutab, siis mine tea, mille võib kõveraks väänata...
#000026
Ja nii see toona jäigi. Haarasin kaasa tavatelgi ja pole seda tänini kahetsenud.
#000027
Augusti eelviimasel nädalavahetusel pidasime maha selle aasta viimase Majakajahi. Kui võistlejad olid pühapäeva hommikul Karujärve äärest teise päeva majakate järele startinud, sõitsin mina Muhu saarele Aki kämpingusse, et auhinnalaud ning kõik vajalik lõputseremooniaks valmis seada. Kui kõik tehtud, jäi võistlejate saabumiseni veel hulk häid tunde. Tuul tiris harvu pilveräbalaid mööda taevast ning päike paistis üha enam. Päev kippus igavesti mõnusaks klaarivat. Kuna aega oli, mõtlesin, et vean võrkkiige välja ning vedelen veidi. Kinnitasin ühe otsa staabi ees kasvava puu külge, kuid teiseni kiik enam ei ulatanud. Vahtisin mõnda aega otsivalt ringi kuni leidsin sobiva kinnituse oma Renegade’i katuselt. Ajasin auto veidi lähemale ja sidusin võrkkiige teise otsa sõiduki katusereelingu külge. Kiike heites vajus auto veidi minu poole kaldu. Reelingud püsisid paigal ning midagi järele ei andnud. Et auto värvkatet mitte rikkuda, paigaldasin kiigunööride alla pehmendused. Isegi, kui nöörid kohe jälgi ei jäta, hõõruvad nad peale pikemat kiikumist mingi armi värvkatesse ikka. Siis aga tekkis küsimus, et kui palju katusereelingud üldse kannatavad. Tõenäoliselt kannatavad originaalid kõvasti rohkem, kui lisavarustusena soetatavad, ent kui palju? Katusetelgi 40 kilo ja magajate kurat-teab-kui-suure raskusega saavad vast kõik raamid hakkama, ent kui sikutada külje peale või ainult ette-taha?
#000028
Tuli välja, et juhendi järgi võib Jeep Renegade’i katusele paigaldada kuni 70-kilose raskuse. See ei tähenda nüüd kuskilt otsast seda, et katusetelk ja paar magajat midagi kohe ära lõhuks. Pigem on selle all mõeldud raskust, millega igapäevases liikluses võib osaleda, koos kõikide ettetulevate äkk-pidurduste ja järsemate kurvikeeramiste ning põigetega.
#000029
Grand Cherokee’le lubab kasutusjuhend katusele kinnitada kuni 68-kilose raskuse. Milliseid raskusi kannatavad lisavarustusena ostetavad ja paigaldatavad katusereelingud, mille külge enamasti katuseboksid, velod ja muu murdu paigaldatakse, ei oska öelda. Tõenäoliselt olenevad numbrid paljuski ka tootjast ja kvaliteedist, kuid seda tasuks kindlasti uurida enne, kui te midagi oma auto katuse külge keerate. Olen ise näinud, kuidas järsu tagasipöörde tulemusel pesumasinat kandnud mosse katuseraam koos iluliistudega auto küljest lahti rebenes. Pole just parim viis oma päeva või eesootava reisi alustamiseks. Seega... uurige autot ostes ka katusereelingute kandevõime kohta ning sama tasub teha ka lisavarustusena pakutavaid katuseraame ostes.
#000030
Kokkuvõtteks tuleb tõdeda, et head inimesed ja võrkkiiges vedeletud tunnid andsid nädalavahetusele niivõrd chilli fiilingu, et närvi ei ajanud ka pühapäevane viietunnine praamijärjekord. Ja ega ma kurdagi, olen kahe käega praeguse paraamiühenduse poolt.
#000031