Aivar Kallaste don Quijote paneb koos lavastajate Janek Savolaineni ja Katrin Pärnaga vaataja ette dementsuse peegli, kus igaüks võib näha võimendatuna oma iseloomujooni.
#000001
Rosinante ja Sancho eesel Janek Joosti ja Gerardo Olivares Avelari värvikate maskeeritud tegelaskujudena on suurepärane leid, samuti redelite mitmekülgne kasutamine kord uste ja väravate, siis laudade ja sängina, vanglatrellide ja tuulikutiibadena. Lisame vesternimuusika, mis toetab vägagi sobivatel hetkedel don Quijote tegevust, ja Aivar Kallaste kütkestavas kehastuses nimitegelase – ning lavastuse edu elemendid on üles loetud.
#000005
Etenduse juhatab sisse Cervantes, kes loeb ette oma romaani pühenduse, mille järel käivitub tegevus raamatukuhilast välja imbuva don Quijotega, kelle mõttemaailmas on suure lugemise tulemusena valitsemas kepsutavad rüütlid. Lugemine, mille kaudu omandatakse rolli- ja käitumismudelid, võib olla innustav ja ohtlik: keelatud kirjandus pole ju möödunud sajandi nähtus, vaid ühiskonnale (või selle valitsevatele kihtidele) soovimatuid mõtteid edastavat kirjavara on põletatud aastasadu, ehk juba -tuhandeidki varem, nagu meenutab ka stseen lavastusest.
#000006
Raamatutest saadud ideed on need, mis Cervantese sõnul tekitavad vanaldases ja üksildases „teravmeelses hidalgos“ seiklusjanu ning ajendavad rändama. Lisaks üldtuntud tuuleveskite stseenile on mahukast romaanist leidnud lavastuses kajastuse veel tüli kaupmeestega, munkade ründamine „vangistatud printsessi“ päästmiseks, vaenuväena nähtud lammaste tapmine (iiri džiigi muusika saatel), vanglasse veetavate kurjategijate vabastamine, vastasseis areenil lõviga, kes keeldub don Quijotet ründamast ning läheb tagasi oma puuri, sugulaste mitmed püüded hidalgot ohjeldada ja mõistusele tuua.
#000007
Vanemuise „Teravmeelse hidalgo ...“ esietendus oli nimiosalist kehastava Aivar Kallaste 60. sünnipäeval.
#000008
Pole sugugi süütu hull. Lavastus toob selgelt välja mitte üksnes kurva kuju rüütli üllad ideaalid, vaid ka tema meeleseisundi agressiivse külje. Kui ta on mingist mõttest haaratud, ei kõiguta teda miski: ta ei kuule teiste inimeste mõistuse häält, vaid ajab kangekaelselt oma joont. Mida jõulisemalt püütakse teda ümber veenda, seda agressiivsemaks läheb ta oma idee järgmisel. Don Quijote pole sugugi süütu hull, vaid ohustab oma käitumisega iseennast, näiteks võitluses tuuleveskitega, ja teisi inimesi, kui vabastab kriminaalid, tapab lambad, ründab kaupmehi ja vaimulikke.
#000009
Arvustades Cervantese romaanist tõukunud muusikali „Mees La Manchast“, toob Alvar Loog esile don Quijote inimesele omase edevuse erilaadsed tahud ning näeb romaanis kolme tasandit: „a) suurt osa inimkonnast ühendav [—] püüd au ja kuulsuse järele, mida Cervantes esitab [—] vanaldase ja psüühiliselt nõrga mehe [—] katsena hakata kirjandusest ülevõetud seikluste imperatiivi ajel rüütliks 300 aastat peale rüütliajastu lõppu (edevus + hullus); b) vähestele omane soovimatus leppida argielu ebaõigluse, ebaromantilisuse ja ebaheroilisusega, mille Cervantes seob [—] vajadusega tuua ohvreid abstraktse rüütliau altarile (edevus + hullus + idealism); c) inimeste tunnetusprotsessis ilmnev poeetiline (olemas vähestel) ja religioosne (kas aktuaalsel või latentsel kujul olemas paljudel) kujutlusvõime, mis suudab anda reaalsusele esteetilise, maagilise vm lisamõõtme [—] ning kalduvusena aimata enese ebaõnnestumiste taga Suure Nõia sepitsusi (romantiline ja/või religioosne meelelaad + hullus).“1
#000010
Neist sõnadest kumab see, mis liiga sageli artiste ei külasta – aukartust ja heas mõttes alandlikkust kunsti ees. See aukartus avaldub Kallaste sõnades: „Nimi- või peaosi tantsides pole minu teemaks liidristaatus, vaid oskus jutustada-tantsida konkreetse lavategelase lugu. Endast eemaldumine pakub mulle rolli loomisel ja esitamisel suurimat huvi ja naudingut. Tahaksin tulla uuena, teistsugusena ...“7
#000019