William Shakespeare (1564–1616) ja Martin Luther (1483–1546) olid oma aja suurimad meediatalendid: tänu trükipressile levitati ca 1519–1522 Lutheri kirjutisi Wittenbergist ja Saksamaalt põhjapoolsesse Euroopasse seninägematu ulatuse ja sagedusega. Avapauguks, mis laviini valla päästis, olid 95 teesi, mis avaldati 31. oktoobril 1517. Lutheri teoloogia lõi läbi lihtsate inimeste ja haritlaste juures, igaüks, kes oskas lugeda, võis siin leida juhatust ja lohutust küsimustes, mis puudutasid elu ja surma, usku ja armastust, Jumalat ja teispoolsust. Inglismaal viisid reformatsiooni läbi Henry VIII ning tema troonipärija ja tütar Elisabeth. Shakespeare ja tema kaasaegne publik tundsid Lutheri teoloogiat mh Suurest Galaatia kirja kommentaarist (1531), mis alates 1575. aastast ringles mitmes väljaandes. Selles Pauluse kirja kommentaaris on Luther andnud rafineeritud ja mahuka kokkuvõtte oma tervest teoloogiast: passiivsest õigusest, usuõigusest ilma tegudeta, lunastusest kui imelisest vahetusest ja võitlusest isanda ja teenija vahel, kus Kristuses vahetatakse jumalikud ja inimlikud omadused (communicatio idiomatum). Samas leiab siit ka Lutheri teatrimetafoori: mask kui teoloogiline alusfiguur, mis struktureerib Galaatia kirja kommentaari esimest köidet. Mask ja pettus kui teoloogiline meetod. Shakespeare’il oli nõnda esmaallikas nende arvukate ja kesksete viidete jaoks Wittenbergile, mis sisalduvad tragöödias Taani prints Hamletist (1601/3).
#000001
Shakespeare’i draama eristub kreeka traagikutest seeläbi, et ta kasutas oma karakterite ja tegevuste jaoks päevakajalist ja ajaloost pärit ainest, samas kui kreeka ja moodsad prantsuse traagikud leidsid oma ainese arhailisest kreeka ja rooma mütoloogiast. Nagu Lutheri sermonid ja jutlused, on ka Shakespeare’i tööd silmapilgu kunst. Nad käsitlevad kaasaja konflikte, isikuid ja situatsioone. Mõlemad lasid rahvalikul kõnekeelel mõjutada kirjapandut viisil, mis Lutheri puhul kujundas ümber saksa keele, eriti tema piiblitõlke kaudu. Shakespeare’i tööd võib võrrelda sellise kanoonilise staatusega, mis on King Jamesi Piiblil inglise keele ja kirjanduse jaoks. Tekstikriitilises väljaandes on igal lehel mitmeid märkusi, mis seletavad idiomaatilisi väljendeid, mida kirjakeeles enne Shakespeare’i mõjutusi ei eksisteerinud. Nendest osa on arvatavasti võetud kõrtsist ja tänavalt ning õukonnast ja aadlilt. Väiksem osa, mida teksti kommentaar ei suuda selgitada, on lihtsalt Shakespeare’i enda vormitud.
#000004
Shakespeare kirjutas otse lava jaoks, ta oli teatridirektor, kes pidi ajama äri, tasustama näitlejaid raskes konkurentsis teiste teatritega. Publikult ei saanud oodata, et nad on tükki lugenud. Ta pidi olema kindel, et publik, nii kõrge kui madal, oli kaasatud, et neile oli pakutud meelelahutust. Nii kõneles ta nende endi keelt, või nagu Luther ütles piiblitõlke kohta, ta pidi „rahvale suhu vaatama”, et tabada õiget rahvapärast väljendust.
#000006
Hoolimata sõnakunsti (ja Lutheri jutlusekunsti) põgususest ei nähta Shakespeare’is ühepäevaliblikat. „Not for one time, he is for all times”, nagu seda sõnastas Shakespeare’i kaasaegne Ben Johnson oma mälestuskõnes. Ja siiski on siin erinevusi, mis on olulised selle jaoks, kuidas me täna poeedi või siis reformaatori pärandit kasutada saame.
#000007
Shakespeare kui „põhjala prohvet”. Grundtvig 1832
#000013
Põhjamaine prints Hamlet on kirjutatud autori poolt, keda Grundtvig oma „Põhjala mütoloogia“ „Sissejuhatuses“ nimetas 1832 „põhjala prohvetiks”, kes annab märku põhjala vaimu taassünnist. Shakespeare oli nii kirjanik kui näitleja ja ühendas nõnda suulise ja kirjutatud sõna. Grundtvigi järgi on sõna Inglise parlamendis ja Shakespeare’i teatris elav-dialoogiline, vastastikune vahetus. Siin leiab ta põhjamaise vaimu reministsentsi: suulise ja ajaloolis-poeetilise sõna täielisuse. See olevat olnud alla surutud nii ladina kui germaani vaimu, sealhulgas ka Lutheri ja luterliku reformatsiooni kirjaprintsiibi poolt. Grundtvig tahtis põhjala vaimu vabastada, järgides Inglise impulssi, kõnelejaid parlamendis, Piibli sõna literaarset vahendust tolleaegses King Jamesi Piiblis ja Shakespeare’i teatris. Küll on ka Lutheri suulised jutlused elava sõna avaldused, aga tema saksa Piibel ei ela saksa kirjanduslikus ja suulises pärimuses samal moel, nagu seda teeb keel inglise King Jamesi Piiblis ja Shakespeare’i teatris. Inglise keele suulisus ammutab ringireisivate lauljate ja poeetide suulisest luulest. Selle suulisusekultuuri tahab Grundtvig kokku viia põhjala mütoloogiaga, mille ta arvab olevat tolle geniaalse sügavuse ja avaruse kõlapinnaks. Kummitus „Hamletis“ on nõnda Grundtvigi järgi Shakespeare’ile endale tundmatu põhjala mütoloogia ja vaim, millest Shakespeare’i teater märku annab. Põhjala vaim on inglise keele suulisuse ja kirjanduse ebateadlik dimensioon, mille Grundtvig 1832. aastal tahab omaenda teosega lugejatele esile kutsuda – mudelina „kooli”, st filosoofia ja teolooga teadusliku ja rahvaliku valgustuse jaoks.
#000014
Must fill, or else my project fails,
#000030
And my ending is despair,
#000033
Carsten Pallesen (1956), dr theol., on Kopenhaageni ülikooli eetika ja religioonifilosoofia professor.
#000043