Ma olen terve elu olnud ülekaaluline. Mitte päris terve elu, aga kui me käisime Esileediga läbi minu arstikaardi, mis mul õnnestus kuidagi enda kätte saada, siis juba kuue aastaselt oli mul diagnoositud rasvumistõbi. Kuni selle ajani olin ma rõõmsameelne ja aktiivne peenike poiss. Kuid siis, kui ma olin neljane, kolisime me tagasi elama mu alkoholikust isa juurde, kes väitis end olevat muutunud mees. Ei olnud. Mul pole elu jooksul temast mitte ühtegi head mälestust. Ma olen nii püüdnud meenutada, kuid ainus, mis meenub, on joomine ja lubaduste mitte täitmine. Kõik, mis oli potentsiaalselt hea, lõppes alati sellega, et see oli alati tore ainult selle hetke, kui ta midagi lubas, sest kui asi tegudeni jõudis, siis seda ei juhtunud kunagi, sest alkohol tuli alati vahele. Ka see ei aidanud, et ta oli tohutu introvert ja ma ei ole temaga kordagi teadliku elu jooksul vestelnud rohkem kui teretanud ja vahetanud paar lauset. Nüüdseks on ta paar aastat surnud olnud ja ma pole kordagi ta haual käinud, sest see oleks ainult sellepärast, et surnuid on kombeks mälestada, aga kui ma ei mäleta mitte midagi, siis mida ma mälestan?
#000002
Lisaks avastati mul põhikoolis hormonaalne probleem, mida hakati hormoonraviga ravima. See lahendas küll probleemi, kuid selle kõrvalnähuks oli suur kaalutõus. Niigi pontsakast lapsest sai lühikese ajaga oma eakaaslastest ligi poole suurem poiss, kelle suurim hirm oli iga—astane kutse arsti juurde, kus kõiki mõõdeti kaaluti. See hirm on siiani ja see ebakindlus ning häbi, mis sellega kaasneb on mu tervet mu elu piiranud.
#000003
Ma olen suurema osa oma elust tundnud enda ülekaalu tõttu väga suurt ebakindlust ja olen olnud veendunud, et ma ei saa kellelegi meeldida. Et inimesed ei taha tegelikult minuga aega veeta. Ka praegu mulle ei meeldi inimestega kokku saada, sest ma usun, et inimesed annavad hinnanguid – tõenäoliselt mitte, aga ebakindlus teeb seda inimesega, et ta näeb end sellisena nagu ta arvab inimesena teda nägevat.
#000005
Äkki, kui mu probleem tekkis siis, kui me selle mehe (isa) juurde kolisime, siis äkki on hoopis see teema, millega ma tegelema peaksin. Juba mõte, et ma peaksin seda asja enda jaoks uuesti läbi mõtlema, tekitab minus õudu, kuna ma olen selle teema kusagile sügavale ära matnud ja mul on reaalselt tunne, et ma ei mäleta mitte midagi. Ma mäletan siis, kui ma selle peale ei mõtle ja nii kui mõtlen, on see meelest läinud. Aga ma pean sellega tegelema – enda ja laste pärast. Ma armastan elu – see on mu ellu toonud nii palju uusi elamusi ja inimesi. Mõned on sellised, kes jäävad minu sisse elama ka siis, kui neid lähedal pole ja teised, kes mu elu lihtsalt hetkeks oma juuresolekuga rikkamaks teevad. Ma tahan seda pikalt kogeda. Ja lapsed. Nad on mul kõik imeliselt välja kukkunud ja nemad väärivad tervet ja tervislikku isa, mitte katkist ja ebatervislikku.
#000013
See on minu uus algus. See pole üks neist paljudest taasalustamistest, mida ma iga mingi aja tagant teen. See on minu täiesti uus algus – isana, mehena, Henryna. Ma ei anna teile mingeid lubadusi. Ma annan ainult endale. Kuidas teie saate mulle kaasa aidata? Nii nagu te ise soovite. Ärge kontrollige, kas ma ikka teen ja kus ma olen, vaid jagage enda tegemisi, olge minu cheerleaderid. Mul on seda vaja. Olge toeks ja osa sellest protsessist.
#000014
Mitu korda kasutasid sõna “dieet” aga selles probleem ongi. Sul pole vaja dieeti, vaid elustiili muutust ja selles peaks toetama Sind kogu pere, kaasa arvatud Esileedi, pole ju temagi vist norm KMIga? Lapsedki vajavad maast madalast õiget toitumisstiili, siis ei tule ka nende ellu sellist probleemi. Vaga loodan, et küsid abi spetsialistidelt, sest emotsionaalne söömine vajab teistsugust lahenemist ning ükski dieet kindlasti ei aita. Vaga loodan, et leiad õige viisi oma teekonnaks.
#000018
1 aasta hiljem ma kolisin Eestist küll ära ja alustasin füüsilise tööga. Kui jõuludeks eestisse tulin, siis sai oma uut elustiili saboteeritud. Minu vanemate dieet lihtsalt ei sobi minu keha tüübile. Mul oli plaan ka liituda jõusaaliga, aga ennem sai 2 aastat täis.
#000021
Tuleb tegelda psühholoogilise poolega. Nagu laulja Kerli kirjutas intervjuus, et tema viimased aastad elus tegeles oma sisemistest deemonitest lahtisaamisega. Ütles, et oli raskeim asi elus, aga ta on leidnud lõpuks oma õnne ja rahulolu. Peale halbadest emotsioonidest/mälestustest lahtisaamisega kaob ka kaal. Lisaks pean mainima, et vahel lisate pilte, kus lapsed söövad makarone ja suu õline heast toidust. Lastele tuleks ka pakkuda pigem juurvilju ja puuvilju, mitte rasvadeid makarone. Võibolla aitaks selle kõige puhul ausus iseenda suhtes ja probleemide tunnistamine ja terve pere peab koos tervislikku rütmi hoidma. Üksi üritamine ei vii kuhugi. Soovitan oma kogemustele tuginedes ka psühholoogi. Soovutan Aita Keerbergi Tartus. Ma usun, et elu muutub täielikult ainult hea suunas peale seda 🙂
#000030
Kulla Henry! Ma arvan, et sind aitaks ka hüpnoos. Mine ja kohtu kasvõi üheks seansiks hüpnotisöör Maris Saarega. Ta on väga soe ja empaatiline inimene ning osav hüpnotisöör muidugi ka. Olen käinud ja tean mida räägin. Ma ei käinud küll söömissõltuvusest vabastaval seansil. Soovin edu!
Sulle, Kerstinile ja lastele imelist jaaniaega!
#000031
Henry, Sa nagu oleks kirja pannud minu tunded... See kaaslaste arvatav mõtlemine ja enda ebakindlus ja kõik see. Olen ka alati olnud suur tüdruk, algas see siiis, kui emaga kodust ära kolisime... Ja kestab siiamaani. Suitsetamisest sain lahti aga vot söömisega ja enda kätte võtmisega on probleeme. Tänu lapse saamisele loobusin tubakast aga siis tekkis meeletu magusaisu, mis kestab tänaseni (laps 7-kuune). Loodetavasti saad sina endale seatud eesmärkidega hakkama ja loodan, et ka mina seda suudan.
#000037
Ma tean, midantunned. See lihtsalt kõlab hästi, tegelikult tean vaid üht osan- seda, et käid enda sees mingit katkist rada ja lõpuks haigest hingest jõuab see ka kehalise pooleni. Mul ka isaga seotud mu elu kõige suuremad surnud ringid ja aastaid ravitud depressioon. Lugu ise on pikk, kuid lühikokkuvõte oleksmsee, et ma ihkasin lapsena ja ka nüüd ihkan, et isa mind armastaks ja seda välja näitaks. Ma tean, et ka temal oli enda isa ja vist väheke ka emaga see keiss, et armastavast suhtest jäi vajaka ja ta seetõttu ei ole osanud muud teha, kui enda naise, mu ema, ja laste peal end välja elada. Nii füüsiliselt kui vaimselt. Kuid tegelikult see on ahastav karje armastuse järele. Ja nii ka mul – nagu sarnaselt, kuid siiski täiesti omamoodi. Minul on aga see võimalus, et ma saan minna ja võtta seda armastust, mida ma vajan – ma olen end isa elus neli korda kallistanud ja kolm neist viimase pooleteise või aasta jooksul. Sealt sai ka mu tervenemine alguse ja tänaseks on kaal ise langema hakanud ja söömissööste on oluliselt harvem, kuid veel on vaja tööd teha. Seega ma soovitan täiesti omast kogemusest, et mine ja haruta see pusa lahti. mine ta hauale ja võta armastust, mida sa ei saanud väiksena (kuidas, seda pead ise tunnetama, minul ongi kallistamise ees suur tõrge, sellepürast oli see minu asi). Ja ära keela endale toitu, see teeb ka olukorra ja söögi psühholoogiliselt veel suuremaks takistuseks su teel.. see oli muide ühe psühholooogi soovitus mulle. Ja no mul oli megahea terapeut ka, kes sai mu juhatatud sellele teele, et mul isaga on ikka veel jama lahendamata.
#000038
Tänan, su jutt oli väga liigutav, pisarateni! Rõõm on kuulda, et oled endas kaevanud ja jõudnud millegini.. Kõigel on põhjus ja kõigel on ka sügavam põhjus. Ma tean kui valus on minna veel sügavamale, aga see valu on ilus ja vabastav.. Mind on aidanud gestaltteraapia, aga eks igal ühel omad vahendis. Ja toetus ja turvaline keskkond on väga olulised. Sa oled hakanud käima ühte imeilusat teekonda iseendani! Palju õnne 🙂 ! Ja muideks – sellel imelisel teekonnal pole lõppu 🙂
#000039
Mäletan, kui sind esimest korda virtuaalselt nägin. Arvan, et see oli seesama foto, mis sul siin postituses on, kus te mehed magate. Issand, kui ilus mees. Sellised mõtted lendasid minu peast läbi. Ja sa oledki. Kujutan sind normaalkaalus väga elavalt ette. Siis oleksin vist sõnatu.
#000040
Kui haigelt võib lapse lasteaeda viia?
#000053
Lahutused on ühed kohutavad asjad. Ok, mitte alati. Vahel on vana nii jama ja uus on nii palju parem, et lahutus on hoopis rõõmus sündmus. Kuid kogu see...
#000055