PÖFFi kõrvalprogramm „Põhjusega mässaja“ on ellu kutsutud selleks, et heita valgust filmikunsti äärealadele jäävatele teostele. Belgia filmitegija Boris Baumi film „Bula“ on avangardteos, mis ajab kas närvi või tõmbab endaga kaasa. Pean tunnistama, et esimese pooltunni vältel oli mul raske alla suruda tungivat soovi filmi juurest lahkuda, sest esimese kolmandiku vältel kallatakse vaataja üle rabistamise, meeletu rahvateaterliku ülemängimise ja kõikevaldava anarhiaga, milles on raske teed leida. Kui siiski edasi vaatasin, paistis see olevat strateegia kontrasti loomiseks, aga ehk ka just nende kannatamatute välja sõelumiseks, keda hiljem reisile kaasa ei võeta. Filmi teises episoodis rändab peategelane Marcelo (Matthieu Delaunay) koos onuga Brasiiliasse, et ära tuua isa surnukeha, mis peaks asuma üksikul saarel, kuhu isa oli asutanud dementsete põlisrahva esindajate alternatiivraviasutuse „Hesperia“. Õigemini toimub teine osa veel São Paulo tänavatel, mille dokumentaalne neoonvärvides ööelu meenutab veidi Michael Glawoggeri „Hoorade hiilgust“.* Alles kolmandas osas jõutakse saarele, kus hakkavad lahti rulluma filmi kõige eksperimentaalsemad episoodid ja tugevalt ühiskonnakriitiline alltekst väikerahvaste poliitika aadressil.
#000003
Teises osas jõuame Brasiiliasse. Kui Marcelo jõuab seal elule lähemale ja puutub sellega kokku, aktiviseerub ka kaamera. Teine osa on üles võetud peaaegu dokumentalistlikus stiilis. Läksime kaasa kõigi nendega juhtuvate õnnetuste ja intsidentidega, tahtsime mängida kaadris olevate tavainimeste reaktsioonidele ja panna kahe osa erinevad filmikeeled omavahel kõlama.
#000007
Ja filmil on veel ka kolmas saare osa. Kuna see on Belgia-Brasiilia koostööfilm, siis tuleb tunnistada, et esimene osa sobib kokku Belgia musta absurdikomöödia traditsiooniga, à la Benoît Delépine ja Gustave Kervern, ning viimane osa meenutab Lõuna-Ameerika filmikunsti oma metafüüsiliste aspektide ja aeglase filmikeelega. Kas nii oligi mõeldud?
#000008
Kas peate silmas, et saarel on osa stseene filmitud nii, et näitlejad on šamaani esile kutsutud transiseisundis?
#000012
Jah, räägime veel esimesest osast. Hämmastab, kuidas esimese pooltunni jooksul tutvustatakse vaatajale tervet galeriid värvikaid tegelasi, keda hiljem enam üldse ei näidatagi. Kas polnud kiusatust filmi käigus nende juurde tagasi pöörduda?
#000016
Ahaa, see on natuke nagu lõks, ju sa said asjast aru. Siit koorub vaataja enda kaassüü küsimus, sest kogu saare-episood on kommentaar põlisrahvaste olukorra kohta, vihjatakse sellele, mis Brasiilias praegu toimub. Osa sõnu ja fraase, mida kasutab konsul, kes „Hesperiasse“ neid aitama tuleb, on täpselt samad, mida on kasutanud need, keda on tavaliselt saadetud justkui aitama põlisrahvaid nende raskes olukorras. Tihti on nii, et kedagi aitama tõtates tehakse neile hoopis kahju, sest sel moel segatakse nad hoopis mingisse muusse mängu.
#000019
Ka mul oli võimalus teha filmivõtted tõelise suguharuga, aga mulle tundus kaamera asetamine keset põlisrahva asumit olevat vastuolus sellega, mida ma öelda tahtsin. Nii et ma otsustasin ise luua täiesti teistsuguse keskkonna. Ehk lubab kunstlik keskkond meil sellele teemale mõelda hoopis uues valguses.
#000020
Boris Baum: „Ka mul oli võimalus teha filmivõtted tõelise suguharuga, aga mulle tundus kaamera asetamine keset põlisrahva asumit olevat vastuolus sellega, mida ma öelda tahtsin.“
#000021
Nii et teil õnnestus üksikul saarel luua täiesti oma utoopia?
#000022
Kõigepealt jõudsime mahajäetud saarele ja ma pidin hakkama seal tegema näitlejaproove. Tegime rolliproovile suure avatud kutsungi. Kutsusime kõik kohale ja algatasime ühise transiseansi. Mingid osad sellest jõudsid ka filmi. Tahtsime rollidesse saada inimesed, kes leidsid oma vaba liikumise ja oleku. „Bula“ suguharu põhineb Malaisia Senoi suguharul, kes peab unenägusid tõsielust tähtsamaks. Näiteks tuleb neil lapsena veeta pimedas kuus kuud järjest, et nad õpiksid hindama ööd sama palju kui päeva. Siis tuleb neil unenäos võidelda oma kõige suurema hirmuga, näiteks tiigriga, ja kui sellega hakkama saadakse, siis tuleb unenägu edasi rääkida ka teistele. Abielludes ei tohi oma naisega lihtsalt armatsema hakata, vaid tuleb talle enne kirjeldada, kuidas seda on plaanis teha. Me veetsime seal saarel oma kogukonnas kolm-neli kuud, töötades koos ka unenägudega. Lavastajana oli see mulle väga suur väljakutse, sest selles suguharus arutatakse üheskoos kõik öösel läbi. Kõike muud, mida ma päevad läbi olin filminud, ei saanud ma pärast loo edasi arendamiseks kasutada. See oli huvitav, pealegi pidin igal õhtul kirjutama järgmise päeva käsikirja, kasutades kõike, mis mu tegelastega päeva jooksul juhtunud oli. Me otsekui lõimegi „Hesperia“ hõimu, just nagu filmis. Lõpus, kui näeme konsulit suguharu ametlikult Hesperiaks ristimas, olid mõned tegelaskujud sellest uudisest väga liigutatud. Samamoodi nagu võinuksid olla ka tõelised suguharu liikmed.
#000023
Põlisrahvaste heaolu on mulle väga tähtis. Hakkasime tegema koostööd organisatsiooniga APIB (Articulação dos Povos Indígenas do Brasil), kes tegeleb Brasiilia väikehõimude õiguste kaitsega. Ja kui seda sõnumit on mul filmiga võimalik levitada, eriti pandeemia ajal, kui pole ravimeid, et viirusega toime tulla. Peaks ka tähelepanu juhtima kolonialismi ja neokolonialismi uutele vormidele, millega seal tegelevad põhiliselt ökoloogid. See sõnum on oluline.
#000032
EFTA tormihoiatus ehk Kuidas päästa mädanema lastud mandariinid
#000039