See on Saluveeride ja Lenkide (aga neid nimesid võib siia veel lisada) suguvõsa kirjalike mälestuste koht. Hetkel on aktiivseid kirjapanijaid viis: Epp ja Elo, nende tädi Helle, viimase tädi (Epu ja Elo vanatädi) Marta pojapoeg Mihkel...
Nüüd lisandusid ka Helle onu Ennu (Epu ja Elo ja Mihkli vanaonu) poeg Tiit ja Helle tädi Manda (Epu, Elo ja Mihkli vanatädi) pojatütar Eve.
Kes tahab ühineda, meiligu Epule ja ma saadan kutse autoriks saamiseks.
#000000
Suguvõsa kokkutulek 3. juuni - 5. juuni 2022
#000001
Ema Ainol sai 5. juunil 100 aastat sünnist. Eerikul 28. juunil 105.
#000003
Neil sündis 5 last, kellel on omakorda 10 lapselast. Neil jälle omakorda 15 lapselapselast. On potentsiaali ja lootust, et sünnib veel.
#000004
Ühispilt nr 1. Laupäeva hommikul oli meil kirikus mälestusteenistus, kus õpetaja Hedi Vilumaa pidas jutlust ja pärast seda laulsime oreli saatel ja Tiidu juhatusel armsaid kodulaule.
#000006
Kuna meie kokkutulek toimub juba teist korda, siis saab ja võib rääkida traditsioonist.
#000007
„ Vanavanemate ja vanemate lemmikroad“
#000009
Mis aastal sa sündisid (märgi ka sugu, aga nime ei ole vaja)? 2.
Milliseid toite sinu lapsepõlves söödi? 3. Millised olid argi- ehk
igapäevased road? 4. Milliseid toite söödi pidupäevadel? 5. Mitu
korda päevas söödi? 6. Kuidas söömised toimusid? Perega ühiselt,
laud kaetud jne 7. Mis oli sinu lemmikroog ja miks? 8. Kas sa teed
oma lemmikrooga vahel ka praegu? 9. Kas ma saaksin selle retsepti, et
#000010
1. Sündisin 1947, olen vanaema
#000011
Meil oli suur pere. Et paremini välja tulla, kasvatati ise kartulid
ja köögivili. Peeti lehma, siga, kanu, lambaid. Metsast korjati
marju ja seeni, tehti moosi ja mahla. Toituti tervislikult.
Põhiliselt kartulit ja sousti(kastet), suppe, putrusid. Juust ja
vorst olid haruldased. Poest osteti leiba-saia, kuivaineid. Liha oli
tünni soolatud, samuti hapukurgid ja hapukapsas.
#000013
Meie peres küpsetati palju. Tehti nii lihapirukaid (söödi koos
puljongiga) kui kaneelirulle. Hiljem küpsetati ka vahvleid. Ise
#000016
5. Päevas söödi 3 korda. Mina ei mäleta, et olid mingid
vahepalad. Aga kui lastel kõht vahepeal tühjaks läks, eks siis
#000018
Nii et ma ei oskagi üht lemmikrooga välja tuua. Miks on mõni toit
lemmik? Eks ikka sellepärast, et oled seda saanud oma
lapsepõlvekodus ja seda on valmistanud ema, isa või vanaema.
#000021
Annal oli kooli jaoks vaja ülevaadet oma vanemate lapsepõlve spordiharrastustest ja nii otsustasingi siit blogilt tolmu pühkida.
#000030
Ah mina ja sport...? :)
#000031
Ma elasin terve lapsepõlve kuni keskkooliajani nii, et sport - eriti kehalise kasvatuse tunnis harrastatud sport - ei saanud minuga kuidagi sõbraks.
#000032
Tundub, et spordiga seostub mul päris palju "teised vaatavad" piinlikkustunnet. Alles hiljuti käisin ühes tantsulises võimlemistrennis ja olin muidugi jälle see tagumise rea tüdruk, kes kõigist teistest takti võrra maas ja omamoodi.
#000034
Juba algklassides juhtusid teatud instidendid.
#000035
Rahvastepall - mulle sugugi ei sobinud selle mängu põhimõte. Mulle ei meeldinud teiste pihta palliga virutada ja mulle ei meeldinud ringi joosta, hinges sisimas viiksuda seal platsil, kartes pihta saada, teades, et minu "elust" sõltub meeskonna saatus. Samasugune sisemine mure tabas mind igasuguste võistkondlike mängude puhul, muretsesin, kuidas ma alt vean.
#000036
Igal sügisel ja kevadel olid klasside kaupa teatevõistlused jooksus, see polnud mulle meeldiv. Ma ei mäletagi enam, kas käkaskaela kukkumisi päriselt ka juhtus või olid need lihtsalt minu ette kujutatud hirmud.
#000037
Iseennnast esindades mul vist sellist hirmu polnud... Kord võitsin jaanipäeval kõigi üllatuseks kotishüppe võistlused. Ma lihtsalt sain kohe aru, et tuleb hüpata, mitte joosta. Ja mitte midagi polnud kaotada, see oli lõbus, sain aina edasi, poolfinaali ja finaali, muudkui hüppasin, lõpuks sain suure auhinna.
#000038
Kehalise kasvatuse tunniga mul kahjuks eriti sellist lõbu ei seostunud.
#000039
Kaug- ja kõrgushüppega oli see lugu, et õpetaja väitis: tõugata tuleb parema jalaga. Aga ma ei saanud sellega hakkama, jalad läksid hüppe eel segi. Alles palju, palju hiljem, kui kõik koolid läbi, kuulsin ma "aju ristdominantsusest", tegin läbi katsed ja sain teada, et kuigi mu juhtivkäsi on parem, on mu juhtivjalg vasak, ja sellest tekkiski mu häda hüppele minnes.
#000040
Kitsest üle hüppamisega oli mul samuti mingi omalaadne psüühiline probleem. Ma justkui nägin seda vaimusilmas, kuidas mu käed jääad kusagile vahele. Teadsin küll, et see on minu peas, sellest tuleb võitu saada, aga mida rohkem ma sellele mõtlesin, seda hullemaks läks... jooksin kitseni ja samm jäi soiku, loobusin, pöörasin kõrvale.
#000041
Võrkpallis olin kohutav argpüks, kellega arvestada ei saanud, kõige esimestel kordadel palli vastu võttes nikastasin sõrme ja edasi juhtus seesama psüühiline efekt nagu kitsega - ma eelistasin mitte riskida, hüppasin eest minema. Korvpall meeldis mulle rohkem, eriti tore oli lihtsalt viskeid ja põrgatamist harjutada, kui keegi ei seganud. Korvpalli sai omaette mängida, enda ja korviga.
#000042
Kõige paremini tuli mul kehalise kasvatuse aladest välja jooks, eriti pikamaajooks. Lühimaa sai ju kohe otsa ja ma jäin ikka viimaste sekka. Pika jooksu käigus sain end koguda, rahuliku rütmi leida, oma mõtteid mõelda. Pikamaajooks meenutas mulle oma olemuselt pikamaakõplamist. Mida pikem, seda tugevam ma selles olin, sest võhma minus tegelikult jagus. Suutsin tasapisi end tagumisest rühmast teistele järele ja isegi ette joosta.
#000043
Kahjuks sai jooksmine mu elus otsa, sest praeguseks põrutab see liialt selga, tekitab mul seljaprobleeme. Jäänud on jalgrattasõit, mis mulle samamoodi juba kooli ajal meeldima hakkas. Rattaga sõitmine polnudki nagu sport, seda ei tehtud koolis, see oli niisama suvine meelelahutus. Samamoodi oli matkamine. Osalesin vabariiklikel matkaturiaadidel, kõndisin raske kotiga ville jalga, oskasin kiirelt telki üles panna, lõket teha, mõlema jaoks õige koha leida ja metsas ilmakaarte järgi liikuda, aga kas see just sport oli... Igal juhul meeldis see mulle väga.
#000045
Olen aru saanud, et mulle ei istu võistlussport mitte mingil kujul. Sport kui mäng, see sobib - aga mis seal õigupoolest vahet on? Võibolla ma lihtsalt ei elanud võistlusspordialadesse sisse ja jäin luuserite hulka. Samas oli üks mänguline spordiala, mis mulle tõesti meeldis! See oli jalgpalli eriversioon, "tribla". Õppisin selle selgeks tänu suvistele krundil olemistele, kus ju kogu aeg ei pidanud tööd tegema, aga ära minna ka ei saanud. Mina, Elo ja Priit - meie pere lapsed, vahel meiega koos ka mõni teine sõber. Tõmbasime jooned liivale ja mängisime tribla. Olime võrdsed, keegi polnud teistest tugevam. Õppisin palli jalaga "triblama", punkte saama ja teisi alt tõmbama. Jalgpalli meie koolis kehalise kasvatuse tunnis ei harrastatud ja nii jäigi just see jalgpallilaadne mäng tõesti nauditavaks mänguks, mitte kooli õppetunniks - "tribla" on siiani mu lemmik sportmäng. Teisel kohal oli "pallikool", mida samamoodi niisama mängisime, seina külge palliga, seal klasse läbides.
#000046
Mainimist vajab kogu selle ülevaate juures kindlasti see, et ma olin mitu aastat kooli ametlikust kehalise kasvatuse tunnist vabastatud, seoses bronhiaalastmaga, mida lapseeas põdesin. Küllap sellest tekkis ka see pidev "rongist maha jäämise" tunne. Olin nn "erirühmas". Oma klassi kehalise kasvatuse tunni ajal olin ma - olenevalt aastast - kas lihtsalt kooli raamatukogus lugemas või võimlanurgas lugemas, või hängisin kaasa, dressid seljas, ilma et oleksin pidanud kõike teistega kaasa tegema. Ja mõnel aastal olid korraldatud kogu kooli erirühmade lapsed kokku pärast tunde erirühma tundi, kõik haiged, ülekaalulised, nõrgad... aga meiega ei osatud selles rühmas midagi erilist peale hakata, me kõik jooksime "kitseni" ja pöörasime ära, üle hüppajaid meist ei saanud, ja nii edasi. Kõndisime näiteks staadionile ringi peale ja ajasime juttu, aga ega meid eriti miski ühendanud peale selle, et meid oli arstitõendiga kehalisest vabastatud.
#000048
Suuremaks saades olen õppinud nautima lisaks ujumisele, pikamaajooksule, rattasõidule ja matkamisele ka joogat. Aga võistlusspordialadest olen ma siiani nii osalisena kui ka publikuna väga eemale jäänud.
#000049
Selline on minu aus ülestunnistus teemal "mina ja sport".
#000050
Annal oli vaja ka umbkaudu teada oma vanavanemate lapsepõlve spordiharrastuste kohta. Kirjutan siia, mida tean, võite täiendada!
#000051
Minu teada oli ema samasugune "nohik" nagu mina, mitte väga sportlik tüüp.
#000052
Isa oli sportlike vendade noorem vend ja kõik kolm venda tegelesid kergejõustikuga. Minu teada oli isa eriti tugev teivashüppes, aga ega ma muud tea. Mäletan, et Suure-Jaani staadionil olid stendid kooli rekorditega, kui me olime teismelised, ja siis oli veel Saluveeri nimesid sealt lugeda, seda ei mäleta, kas oli seal isa, Tiit või Toomas või kõik nad esindatud. Nagu näha, ei ole võistlussport mulle tõesti väga tähtis olnud :).
#000053
Aga igal juhul head tervist ja mõnuga sportimist meile kõigile, armsad sugulased!
#000054