Tule Invamessile 1.-2. oktoobril 2010
#000001
Pimekohvikus saab nägija proovida pimedana söömist - Eesti uudised - Postimees.ee
#000002
Invamessi raames saavad nägijad minna pimekohvikusse sööma, et omal nahal tunda, milline on elu pimedana ning kuidas infot saada vaid kuulmise ja kompimismeele kaudu.
#000003
Pimekohvik pannakse Tallinnas Endla 59 asuvas puuetega inimeste keskuses püsti 1. ja 2. oktoobril toimuva invamessi raames.
#000004
«Ruum on täiesti pime, sinna ei tohi siseneda ka telefonide, kellade või muu sellisega, mis kuidagi ruumi valgustaksid. Ka helkivad rõivad - kõik see tuleb jätta ukse taha,» rääkis ettevõtmise eestvedaja, MTÜ Kakora juhataja Sülvi Sarapuu. Ruum pimendamiseks kaetakse aknad paksude ehituskiledega ning uste ette pannakse kardinatega pimenduskiled, et ükski valguskiir sisse ei pääseks.Pimekohviku teenindajad on pimedad inimesed, kellele selline keskkond on tuttav. «Nad juhendavad kliendid laudadesse, koputades laua peale ja kliendid peavad kuulmise järgi sinna laua taha istuma minema,» rääkis Sarapuu.
#000005
«Kõik muu tavaline – kohvi sisse suhkru ja koore panemine, teepaki tassi panemine ja pärast alustaldrikule tõstmine, pimedas piruka söömine...» kirjeldas ta, millised asjad võivad nägijale seal katsumust valmistada. Väga laia menüüd kohvik ei paku, lisaks kohvile ja teele ka pirukat-kooki. Kiirsöögiks seda siiski nimetada ei saa. «Ma arvan, et tavaline inimene ruttu seal mitte midagi ei saa,» naeris Sarapuu. Nimelt satub enne pimekohvikusse sisenemist külastaja ruumi, kus on pimekeraamika näitus. «Seal on Soome ja Eesti keraamikute tööd, mida kõike saab kombata, ära tunda. Loomulikult giidid võivad inimestele ka rohkem rääkida, aga see on mõeldud, et inimesed saaksid kompimismeele kaudu informatsiooni,» lausus Sarapuu. Giidid juhatavad 3-4 liikmelisi gruppe näitusele ja kohvikusse ning on valmis ka inimeste huvi korral vastama kõigile küsimustele nägemispuude ja sellega toime tulemise kohta. Sarapuu arvas, et külastusele kulub keskmiselt 40-45 minutit. Tema sõnul on mujal maailmas sellised pimekohvikud levinud eriti inva- või vanurite messidel.
#000006
Puudega inimesed - väljakutse ühiskonnale
#000007
Artikkel ilmus venekeelses ajalehes Sotsiaaldemokraat nr 4/2010
#000008
Puuetega inimeste osatähtsust mõjutab rahvastiku vanuseline struktuur ja elanikkonna vananemine; laste ja tööealiste inimeste tervis ning töövõimetuspensionäride arv. Tallinnas on puuetega inimesi ligi 22 000, mida on sama palju, kui eelkooliealisi lapsi linnas. Väikelapsi me märkame aga puudega inimesi kohtame suhteliselt harva.
#000010
Tallinna linnavalitsuse 2009.aasta puuetega tallinlaste uuringust selgus, et olulisemad takistused igapäevatoimingute tegemisel on seotud toimetuleku, keskkonna ja abivajadusega. Erivajadus võib kaasneda inimese sünniga, tekkida haigestumise või traumajärgselt. Oluline on anda abivajajale vajalikku infot koheselt ja tagada nõustamise kättesaadavus, milles on abiks e-teenused ja Interneti kasutamise võimalus. Kõige suurem roll on perearstidel, hoolekande osakondadel ja puuetega inimeste organisatsioonide võrgustikul. Samas on tõestatud, et mitte-eestlaste võrgustik on paremini informeeritud oma võrgustikuliikme seisundist, probleemidest ja vajadustest ning nad on aktiivsemad oma abi pakkuma ja abi küsima.
#000011
Inimestel on õigus iseseisvuda, kuid paljud erivajadustega inimesed elavad koos oma vanematega kohandamata elamispindadel. Kaasaegsed abivahendid ja kohandatud eluase ei kõrvalda takistusi. Ligipääsetavus muutub aastatega paremaks, kuid ilma abistajata on raske toime tulla invavaenuliku keskkonna tõttu. Eriti liikumisel ametiasutustes, pangaautomaatide kasutamisel, invaparkimisel, perearsti külastamisel jne. Keerukaimaks probleemiks on ühistranspordi kasutamine. Madalad ühistranspordivahendid, taksofirmad ja nende juhtide koolitamine, reisisaatjate kasutamise võimalus parandab mõnede puudega inimeste olukorda. Invatranspordi ja takso kasutamise vajadus kasvab elanikkonna vananemise või tervisest tulevate liikumisraskuste tõttu.
#000012
Puuetega inimeste tööhõive on vaatamata paljudest tööturu meetmetest madal, mis jääb keskmiselt alla 16%. Töötud puudega inimesed vajavad eeskätt nõustamist töö otsimisel ja leidmisel, erinevaid koolitusi. Sobiva töökoha olemasolu ja tööandja valmisolek erinevaid kohandusi läbi viia on tööandja suhtumise küsimus. Tervise tõttu on suur oht tööd kaotada. Koolikohustus on ka puudega lastel ja nende arendamist tuleb alustada eelkooli eas. See võimaldab vanematel puhata hooldamisest ja töötada. Puuetega laste integreerimine tavakoolidesse on vaevarikas ja aega nõudev protsess ja alati see ei pruugi õnnestuda. Paraku on erilasteaedasid, sobivaid koole vähe ning need asuvad suurlinnades. Erivajadustega noortel peab olema võrdne võimalus omandada kutseharidust või astuda ülikooli. Kurb on, kui koolitee ja aktiivne tegevus lõppeb koos põhikooli tunnistusega. Ümberõpe on vajalik ka peale traumat või haigestumist. Kaitstud töökeskuste ja päevakeskuste kasutamise võimalus peaks olema igas maakonnas ja suuremas linnaosas, sest see aitab parandada teenuste kättesaadavust, vähendab transpordikulusid ja ei ole nii kulukas kui hooldekodudes elamine.
#000013
Paljud tööealised puudega inimesed elavad vaesuses, kuna sissetulekust kulub suurem osa abivahendite, teenuste ostmiseks ja ravimikulude katmiseks. Eestis on ligi 10% elanikkonnast erivajadusega, mis teeb kokku üle 106 000 inimese, sh eakaid on 53,6%, tööealisi 41% ja lapsi 5,4%. Iga inimene on tähtis. Seetõttu vajame jätkuvalt sotsiaalteenuseid ja hooldekodusid. Nende puudumine, teenuste mahu ebapiisavus või maksevõimetus omaosaluse tasumisel on tõsised väljakutsed. Tolerantsust erivajadustega inimeste või eakate suhtes saame arendada, olles sallivamad nõrgemate vastu. Eeskuju on see, mis muudab ühiskonda paremaks.
#000014
Seminaril tutvustan ise kevadel läbi viidud küsitluse tulemusi ja üldiseid seisukohti, argumente. Lisaks minule on ettekannetega lubanud esineda ka Silver Meikar, Liisa Pakosta ja Eesti Noorteühenduste liit. Esinejatele, osalejatele on oodata tubli täiendust ning täpsem ajakava saab paika hiljemalt 24. septembril. Üritus on planeeritud sedasi, et jääb piisavalt aega ka elavaks aruteluks. Mahla ja küpsist saab samuti. Kellel kohale tulemise võimalust ei ole, saab olema võimalus seminari jälgida (ning kaasa rääkida) interneti vahendusel otseülekandena mille viite leiab enne ürituse algust allpool viidatud veebilehelt. Samalt veebilehelt tasub endale ka vastav meeldetuletus tellida. Seminar on eelregistreerimisega ning eelnevalt tasub teada anda ka soovist veebiülekannet vaadata. Lisainformatsiooni ja registreerumisvormi leiad veebilehelt: 
#000015
Leino mõtted peale sõjaskäimist ja palgasõduritest
#000016
Esimese Afganistani sõja veteran lükkab ümber müüdi hingetust võitlejast.
#000017
Leino Juhkam (43), kellel maamiin NSV Liidu lõpuaastail Afganistanis mõlemad jalad alt rebis, imestab, et põrgulikust kogemusest on tänaseks juba 22 aastat möödas. «Seega pool elu juba niimoodi elatud,» nendib Leino, kes mõnda aega on juhtinud Jõgevamaa liikumispuudega inimeste ühingut. Tema on elus oma koha leidnud. Kõigil paraku nii optimistlikku meelt ei jätku. Paarkümmend aastat hiljem samas sõjakoldes jalutuks jäänud Aare Viirmaa, kes endalt elu võttis, oli tegelikult Leino saatusekaaslane. Seepärast ongi viimane samuti hakanud minevikku meenutama. «Eks olukord, ajastu ja inimesed on teised,» tõdeb ta küll.
#000018
Kas oleks saanud Viirmaad päästa?
#000019
Leino peab pika pausi. «Raske vastata. Ma ju ei tundnud teda, olen muidugi nüüd tema peale mõelnud.Aga eks palju sõltub ikka inimesest endast. Sport on eneseteostus ja ma soovitaks seda ka nüüdsetele Afganistani sõja veteranidele. Mõni on juba teinud ka üht-teist. Jalad kaotanud Rasmus Penno mängib näiteks kelguhokit. Nõu oleks võinud ju muidugi anda, aga kas kuulda võetakse ja kas see aitab.»
#000020
On arvatud, kas mehed nais-psühholoogile oma häda kurtma kipuvadki, kuid Leino muigab, et teda aitas esialgu esimest korda sõna otseses mõttes jalule just naine. «Kui Leningradis haiglas olin – meile tehti toona seal proteese nagu nüüd poistele Inglismaal –, sain minagi esimesed prooviproteesid. No ikka julmalt rasked, pidi sokke vahele toppima. Valusad olid. Isegi kohapeal seista oli paras katsumus, selg märg. Polnud tahtmist proovidagi, kuid oli üks naisinstruktor, kes seda õpetust meil läbi viis. Tuli palatiuksele, vaatas, et mul seisavad proteesid voodi kõrval. Ütles vaid: tere hommikust, oi, kui kahju, ma mõtlesin, et me läheme koos jalutama. Keeras ringi ja kadus! Paar minutit seedisin, et no mis, kas minuga ei saagi jalutama minna, toppisin proteesid alla ja läksin trenni!» Leinol toona veel silmarõõmu polnud ja oma abikaasaga sai ta tuttavaks aastaid hiljem.
#000021
«Mingi lahenduse leiab alati. Kui tegutsed ja oled nähtav, siis miks mitte? Isegi kui sa omil jalul käia ei suuda, siis keegi on ka sinu jaoks kuskil. Ja selliseid näiteid on Eestis küll. Praegu on ju poistel, kes viga saanud, rohkem võimalusi läbi käia, suhelda, kogemusi vahetada ja rääkida, kui oli meil toona. Polnud meil ka siis mingit psühholoogi kõrval. Olid küll mingid tegevusterapeudid, aga hingeabi andjaga pole ma küll kordagi kokku puutunud.»
#000022
«Isegi ei osanud tahtagi sellist abi. Lähedased inimesed, sõbrad aitasid. Ei saanudki teistmoodi mõelda, kui et peab saama hakkama.»
#000023
Kuid ühes on Leino kindel. Räägitagu, mis tahes, aga sõjas käimine jätab jälje hinge igaveseks. Ka aeg ei paranda haavu lõplikult. «Mõni mees võib muidugi väita, et ei mõjuta midagi, aga nii ei ole! Võib-olla mingil määral oled veidi kalgima loomusega, ärritud rohkem. Mul muidugi on veel lisaks see, et igal hommikul üles ärgates ja jalgu alla pannes. ei saagi juhtunu iial päris meelest minna.» Viis aastat tagasi vändati Leinost ja Aivar Simsonist tõsielufilm «Afganistani armid» ja Leino käis toona taas Afganistanis. Peaaegu samas kohas, kus jalgadest ilma jäi. Pärast seda ta enam õudusunenägusid ei näinud, miski kadus seeläbi alateadvusest. «Sain ju sõna otseses mõttes tagasi minna.» Jalast ilma jäänud nooremseersant Andrei Vesterinen räägib ka, et tahab tagasi. «No mina käisin ju turistina seal,» tekitab viga saanud sõduri missioonile kippumine Leinos vastakaid mõtteid. «Kui ta on seal vaid baasis, on veel mõistetav, aga kui päris lahinguväljale. Siis on ju nagu enesetapule minek. Minu isiklik arvamus on, et see on nagu rohkem propaganda. Tal on endal ehk ka meediakeskmes oleku soov, ja kaitseministeeriumil ju siis samuti üsna hea näitaja võtta. Nagu näidissõdur.»
#000024
Kuidas peaks inimesed sõdureid aitama?
#000025
Leino mõtiskleb, et nüüd räägitakse seoses sõduritega palju küll kodanikuinitsiatiivist ja aitamisest, aga kuidas see aitamine tegelikult ikkagi käima peaks. «Olen mõelnud, et mismoodi, et kes see peaks olema, kes kätt hoiab, kuulab ja häid soove soovib. Mäletan, et meil haiglas käis maru palju vabatahtlikke abiks, mul käis üks proua, kel poeg oli lendur olnud ja alla lastud. Tuli vahel, tõi kodust midagi head kaasa, ajas juttu. Ei hakanud igav.» Esimese Afganistani sõja veteranid eriti kooskäimist ei harrastavat. «Valdavalt kogunevad vaid venekeelsed veteranid. Ja need, kes tervelt pääsenud, ei tunne vajadustki. Haavatuid minu arust on suhteliselt vähe ka ja ju igaüks nohistab siis omaette. Aga kooskäimist ja viinavõtmist minu teada ei ole.»
#000026
Reservkindral: 60–70 protsendil Afganistanist tulnutest psüühika paigast
#000027
Reservbrigaadikindral Urmas Roosimägi ütles Maalehele, et 60–70 protsendil sõdureist, kes Afganistanist tagasi tulevad, on psüühika paigast ära. «Õnneks pole meil veel selliseid asju juhtunud nagu ameeriklastel, et mees tuleb Afganistanist ja laseb naise maha, kui too õiendab liiga palju,» ütles Roosimägi. Kindral rääkis, et missioonile minnakse kolmel põhjusel. «Üks osa kaitseväelasi tahab, et kogu aeg oleks veres adrenaliini. Teine osa läheb missioonile raha teenima. Kolmas osa on kaadrikaitseväelased. Nendel on kaks varianti: kas lähed, või paned avalduse lauale. Üks poiss keeldus mul minemast, naine ei lasknud. Ja ta pidi kaitseväest lahkumise avalduse lauale panema.»
#000028
Kuressaares kaardistamas ja infopäevast ka 16.09.2010
#000029
Tööturuteenuste tutvustus Kaie Lepp, Saaremaa osakonna juhataja ja rääkis puudega inimestele ja töövõimetuspensionäridele mõeldud teenused, sh koolitused ja praktika. Teenused tööandjatele puudega inimese või töövõimetuspensionäri töölevõtmisel. Tööpakkumiste vahendamine. Piret Pihel, kes on Saaremaa Ettevõtluse Edendamise Sihtasutuse (SEES) juhataja, tutvustus sihtasutuse põhimõtteid ning toetamise võimalusi ettevõtlusega alustamiseks. Ratastoolis ettevõtja Jüri Heinlaid on OÜ Sakadak omanik selgitas ettevõtlusega tegutseva puudega inimese edust, kaasnevatest raskustest. Aili Priske, OÜ Saaremaa Lihatööstuse personalijuht rääkis tööandjana puudega inimestele tööpakkumisest. SA Archimedes Programm PRIMUS tutvustus Inga Kukk, kes on koordinaator üliõpilaste tugiteenuste alal. Kohalviibijad said teada kõrghariduse omandamisest, täiend- ja ümberõppest, tugiteenustest puudega üliõpilastele kõrgkoolides. Lea Pool, kes oli Saare Maavalitsuse haridus- ja sotsiaalosakonna nõunik, tutvustas riiklikke ja kohalike omavalitsuste sotsiaalteenuseid ja -toetuseid puuetega inimestele.
#000031
Pean tõdema, et jutt oli üsna ümmargune ja räägiti rohkem teemal, kes on puudega inimene ja milliseid teenuseid maakonnas ja vallavalitsustes osutatakse. Sain teada, et Saare maakonnas elab 3774 puuetega inimest (2009 - 3569), mis moodustab elanikkonnast 10,5 %. „Probleemidena toodi välja: puuetega inimeste haridus, tööhõive, teenused (abivahendid ja rehabilitatsioon jne) ühiskonna teadlikkus puuetega inimestega seotud teemadest, sh tolerantsusest, hirmudest, hoiakutest ja eelarvamustest“, rääkis Lea Pool. Veel kuulsime, et kaasatus ja puuetega inimeste madal aktiivsus on kitsaskohtadeks. Minu küsimusele, kui palju on Saaremaa tööealisi liikumispuudega inimesi hooldekodudes, sain vastuse, et meil on seal eakad inimesed, sest noored elavad kodus, hooldekoduteenuse tasu on kõrge. Sõmeru hooldekodus on 460 inimest üle Eesti ja Kuressaare väikelastekodus. Nokk kinni, saba lahti. Korraldajad kogusid tagasisidelehti ning 8 infopäeva projekt jätkus järgmisel päeval Haapsalus.
#000032
Kokkuvõttes oli päris pingerikast koolituspäev, sest Auli Lõoke tutvustas veel õhtupoolikul Eesti Liikumispuudega Inimeste Liidu tegevust ja Jüri Järve, Arko Vool ja mina kaasarvatud tutvustasime liikumisvabaduse projekti ning toimus arutelu liikumistakistustest Kuressaare linna tänavatel, põhikoolides, gümnaasiumides ja kutsekoolis. Läbirääimiste tulemusena jõudsime järeldusele, et Kuresaare linnas on vajalik projekti ligipääsetavuse osas.
#000033
Õhtul külastasime veel Saaremaa Invaühingut ja nende pisike maja oli nagu vanaema juures kauges lapsepõlves. Küünlatule ja kaminatule valges sõime maitsvat õhtusööki, vahetasime muljeid ja kiitsime pererahvast, kes vanast majast selle suvega hubase ja mõnusa pesa oma liikmetele on sisustanud ja renoveerinud. Armas oli kohata neid sooju saareinimesi, kes nii elurõõmsad ja mõnusad suhtlejad on. Hilisõhtul võtsime suuna mandri poole ja läbi Saaremaa jõudsime Muhusse, kus minu ema lapsepõlve rajad ning siis olimegi juba õhtusel kella 9sel praamil. Vihma hakkas sadama ja kojuj jõudsime pooltunnikest enne südaööd. Päev täis elamusi ja toredaid kokkusaamisi.
#000034
Automatk Tallinnast Hispaaniasse ja Portugali 6
#000035
6. päev - 15. juuni 2023 Kuidas küll aeg lendab. Varsti juba nädal elu ratastel. Tore on. Iga päev toob midagi uut. Rutiiniks on kujunenud...
#000036
Tere! Minu blogist leiad kindlasti midagi huvitavat või põnevat. Piltide kasutamiseks küsi luba! Mulle saad helistada numbril 52 19 102, e-postiaadress on jägmine tiia.tiik @ 
#000039