Inimaju põhialgoritmi jälgedel. Intervjuu Jaan Aruga
#000000
Praegu Berliinis paiknev ja seal Humboldti ülikoolis järeldoktorantuuri tegev Aru on naasmas peagi Eestisse, kus tast saab Tartu Ülikooli arvutiteaduse instituudi arvutusliku neuroteaduse vanemteadur. Suuri küsimusi ei ole ta teadlasena kunagi kartnud, ta on üritanud lahendada Teadvuse Suurt Probleemi (Mis teeb inimesest inimese? Mis teeb minust minu?)[2], uurinud tehisintellekti õppimisvõimet võrreldes väikelapse ajuga, mõelnud unest ja nutiseadmetest, tähelepanust ja ajutöö tõhustamisest, hiirtest ja inimestest.
#000003
Kui peaks näiteks juhtuma, et mõni noor lugeja tahab pärast selle intervjuu lugemist ajuteadlaseks saada, siis mis teaduskondade või instituutide poole ta peaks üldse ülikoolides vaatama? Sa ise oled olnud teadlasena tegev nii loodus- ja täppisteaduste valdkonnas arvutiteaduse instituudis kui ka näiteks õigusteaduskonnas kriminoloogia ja kognitiivse psühholoogia alal.
#000006
Jah, Eestis ei ole võimalik lihtsalt ajuteadust õppida. Seda nimetatakse interdistsiplinaarseks teaduseks, mis tähendab, et ajuteadust võivad teha näiteks psühholoogid ja arstiteadlased, aga ka füüsikud, matemaatikud, lingvistid – ehk väga mitmekesise taustaga inimesed. Mujal maailmas saab neuroteadust ka eraldi õppida.
#000007
Sa ise alustasid õpinguid just psühholoogia alal Berliinis Humboldti ülikoolis, kus sa praegu ka järeldoktorantuuri teed, aga samas ei ole sa kunagi näiteks Eestis psühholoogia instituudis töötanud.
#000008
Jah, kohe kui astusime 2004. aastal Euroopa Liitu, tulin Berliini psühholoogiat õppima – nii et ma ei ole tegelikult kunagi Eestis ülikoolis õppinud. Siis ma hakkasin tegema koostööd Talis Bachmanniga, kes on TÜ õigusteaduskonnas. Pärast seda, kui olin kaitsnud oma doktoritöö (Max Plancki Aju-uuringute Instituudis Berliinis 2014. aastal – toim.), tegime Jaak Vilo toetusel Tartu Ülikooli arvutiteaduse instituuti täitsa uue grupi – arvutusliku ajuteaduse töögrupi. Ehk olen Eestis küll psühholoogia instituudis loenguid andnud ja saan sealsete inimestega hästi läbi, aga ma ei ole seal kunagi otseselt töötanud.
#000009
2002. aastal andis Tartu Ülikooli kirjastus välja Eesti (ja ühe maailma) kuulsaima mälu-uurija Endel Tulvingu raamatu pealkirjaga „Mälu”, kus on ära toodud ka intervjuu Tulvinguga. Siin mängib kindlasti rolli ühelt poolt ajaline kontekst ja teisalt intervjueeritava spetsiifiline taust, aga selles vestluses[3] on vastandatud väga selgelt psühholoogid ja aju-uurijad – seejuures mitte kuidagi hinnanguliselt, vaid enesestmõistetavalt.
#000010
Mina olen teistmoodi ja ka inimesed, kellega mina koostööd teen, leiavad, et kui me tahame asjast aru saada, siis me peame mõistma mõlemat – nii psühholoogiat kui ka ajuteadust. Ma alustasin psühholoogiaõpingutega, aga mind hakkas väga kiiresti aju huvitama. Tänu sellele on mul teadmised mõlemast valdkonnast ja nüüd viimasel viiel-kuuel aastal olen kogunud ka teadmisi tehisintellektist. Just nende mitmekesiste teadmiste abiga loodangi teatud asjadest paremini aru saada. Mind huvitavad teadlasena just need küsimused, mis on nende eri valdkondade piiril.
#000012
Mis informatsioon jääb meelde ja mis mitte?
#000016
Sellele kõigele lisaks on ka klass fenomene, mis mind eriti huvitavad. Näiteks see, kui me tunneme mingit valdkonda hästi, noh, ütleme kirjandust – me tunneme hästi eri autoreid, seda, millal nad elasid, mida nad tegid ja kirjutasid –, ja kui keegi räägib meile siis mingist täiesti uuest autorist, jääb see meile meelde palju paremini kui inimesele, kellel ei ole kogu seda taustateadmist.
#000019
Mingisugune käibenumber on, et keskmisele inimesele jääb meelde vaid 4% koolis õpitust.
#000023
Psühholoogid ja teadlased selliseid protsente üldiselt väga tihti ei anna, sest need olenevad alati valimist ja nii edasi, aga ma ei imestaks, kui see suurusjärk oleks umbkaudu õige. See tundub nii. Mina näiteks lõpetasin kooli kuldmedaliga, aga paljusid asju, mida ma seal õppisin, ma tegelikult ei mäleta. Tagantjärele tahaks ajuteadlase ja psühholoogina küsida, kas me saaksime neid asju efektiivsemalt teha. Mida me peaksime selleks ette võtma?
#000024
Võib-olla ei saagi eriti paremini. Inimaju paistab üldiselt olevat ebatäiuslik ja ebapraktiline nii paljus! Kui vaadata inimese elukaart, siis võtab kaua aega, et aju oleks võimeline kõrgel tasemel näiteks mingisugust teadust või kunsti tegema.
#000025
Inimaju ei ole tegelikult kujunenud selleks, et mõelda või teha kunsti ja teadust. Ta on mõeldud selleks, et keskkonnas hakkama saada.
#000027
See on üks järjekordne põnev küsimus, mille kohta mu kaasteadlased ütleksid, et see on täiesti ebapraktiline, ära viida sellega oma aega! Minu arvates on see aga üks kõige olulisemaid küsimusi ja see põhimõtteliselt ongi minu töö eesmärk – saada aru sellest põhialgoritmist, mis inimese ajus mingil hetkel tekkis.
#000028
See on nii klassikaline müüt ja inimestel on väga lihtne seda uskuda, sest see tundub nii intuitiivne. Tõesti, minu ema ju ka teeb süüa, räägib samal ajal, hoiab lapsi... Minu isa ei saaks sellega kunagi hakkama! Selle põhjal meile tundubki, et naised on paremad rööprähklejad. Aga! Kui me katsetame seda laboris, siis on selge, et ei mehed ega naised ei saa multitask’imisega hakkama. Meie emad oskavad seda paremini lihtsalt seepärast, et nad on pidanud juba väiksest peale toitu valmistama, koristama, mitmesuguseid asju tegema. Nad on seda õppinud, nende ajju on salvestatud kurgiviilutamise programmid. See on nende jaoks lihtne. Seega, kui nad viilutavad kurki, siis sealt jääb ajuressurssi üle, et muid asju teha. Aga see ei tähenda, et nad on üldiselt paremad rööprähklejad. Teisalt, kui tänapäeval teeb näiteks mees peres rohkem süüa, siis on hoopis tema see, kes suudab söögitegemise ajal laste järele vaadata. See toimib ainult inimese puhul, kes suudab teha üht neist tegevustest peaaegu automaatselt. Kõik muu on müüt.
#000037
Kas loovus võiks olla miski, milles inimene on tehisintellektist veel kõvasti üle? Vähemasti tahaks ju nii mõelda!
#000055
Erinevus on siin selles, et inimesel lähevad andmed ajju ja siis, nagu ma olen siin intervjuu vältel ka öelnud, on mingi põhialgoritm, mis püüab neid andmeid lisaks lihtsalt töötlemisele ka struktureerida. Ehk aju sees toimub see pusle kokkupanemine. Tehisintellektil seda ei ole. Muidugi võivad tulla samasugused vastused kui tehisintellektil, aga loovuseks loeme me seda, kui ajus saab mingi pilt kokku pandud. See on vahel täitsa sisendist sõltumatu! Kuna inimene mõtleb ja tuleb mingi loova lahenduse peale. Just see protsess on miski, mis tänapäeva tehisintellektil puudub, aga mida me näeme mingil määral igal pool inimeste tegevuses. Väikeste puslede kokkupanemist võib täheldada näiteks siis, kui inimlaps õpib kõnet või kui lapsed omavahel mängivad.
#000057
Nii palju kui ma su raamatust ja intervjuudest jne aru olen saanud, oled sa ise pigem hästi efektiivne isik, võib-olla isegi natuke robotlik.
#000060
Jaa-jaa, see on väga suur probleem! Kui ma ütlen oma kolleegidele, et ma lähen Eestisse – ma tulen nüüd sügisest (pärast järeldoktorantuuri lõppu – toim.) tagasi –, siis reaktsioone on kaks: 1) see on teaduslik enesetapp; 2) oi, kas sa tõesti ei saanud siis mujalt pakkumisi?
#000066
Probleem, miks noored teadlased Eestisse ei tule, seisneb selles, et Eestis on väga raske saada püsipositsiooni. Mitte et see mujal maailmas lihtne oleks, aga kui mõelda nii, et Eestis on püsipositsiooni saamine sama raske kui mõnes maailma tippülikoolis, siis see valik paistab üsna lihtne – proovin siis tippülikoolis seda kohta saada. Ma arvan, et võiks panna veel rohkem rõhku sellele, et noortel – ja ka vanematel – väga headel eesti teadlastel oleks lihtsam tagasi tulla ja püsipositsioon saada. See ei pea olema tingimata professorikoht, see võib olla näiteks hoopis vanemteaduri koht, aga et oleks lihtsalt elus stabiilsus.
#000071
[1] Lisaks on Jaan alates 2019. aastast Eesti Noorte Teaduste Akadeemia liige ning eelmisel aastal pärjati ta ka Vabariigi Presidendi noore teadlase preemiaga, kui nimetada siin vaid mõned tunnustused.
[5] „Ajus kannavad samad neuronite võrgustikud kõiki mälestusi, seega tähendabki uute mälusisude talletamine uute mälusisude salvestamist kohta, kus vanad mälusisud juba ees ootavad. Seetõttu ongi mõistetav, et uute mälusisude talletamisel peaksid uued mälusisud segunema juppidega vanadest mälestustest.” Aru, J. 2017. Ajust ja arust. Unest, teadvusest, tehisintellektist ja muustki, lk 108.
[6] Valkiainen, V. 2017. Jaan Aru: põimi molutamine oma tööviisi ja -keskkonda soodustamaks uuendusmeelsust. – Juhtimiskvaliteet on konkurentsieelis, 21.10.
[7] Teppan, S.; Tallermaa, T. 2017. Mälukool 8. Naiste ja meeste mälu. – Vikerraadio, 06.03.
[8] Paar päeva pärast selle intervjuu toimumist osales Jaan Klassikaraadio saates „Helikaja” (16.05.2020) just kõnealuse Beethoveni 10. sümfoonia teemalises vestlusringis koos muusikateadlase Aare Tooli ja matemaatiku Juhan Aruga.
[9] Maran, K. 2019. Ajuteadlane Jaan Aru: heroiini me väikelastele ei anna, aga nutiseadmetega probleemi justkui poleks. – heureka.postimees.ee, 24.05.
#000075
Maiken Staak on fotograaf, kes rabab praegu Berliinis tööd teha. Kui ta parasjagu oma vannitoas filmi ei ilmuta, meeldib talle pargis raamatut lugeda ja oma taksi Nuudliga linna avastada.
#000076
Kas teadust teevad täiesti isemoodi homo academicus’ed või ikka inimesed nagu meiegi? Juttu tuleb ka tumedatest pilvedest teadusvabaduse taga, tsensuurist ja kvootidest, aga ka ei rohkemast ega vähemast kui Eesti teaduse imest.
#000078
Kollektiivne mälu ja kriiside ajastu
#000080
Suur osa Eesti ja ka ülejäänud maailma ühiskondlikest vaidlustest keerleb just ajaloomälu ümber. Oluline pole seejuures ainult, mida mäletatakse, vaid kuidas seda tehakse, kuidas mälestust ja identiteete konstrueeritakse ning missugused on mälu ja võimu seosed. Üha enam kerkib ka küsimus mälust (ning unustamisest) antropotseeni ajal.
#000081