Oli ilus suvine hommik – neljapäev 11.juuli 2013. Reisibuss võttis esimesed reisijad peale Viljandist juba varahommikul, osa liitus nendega tee peal, osa Jüri alevikus ja osa rahvast ootas juba Tallinna sadamas A-terminali juures.
Meie laev „Viking-Line XPRS“ väljus sadamast kell kaheksa. Ilm oli ilus, päikesepaisteline, lainetust peaaegu polnud. Agaramad otsisid kohe ka fotoaparaadid välja ja läksid laevalaele ülemere sõitu nautima.
Umbes kolme tunni möödudes istusime juba Helsingis bussis ja meie reis marsruudil Helsingi-Kotka-Lappeenranta-Savonlinna-Mikkeli-Lahti-Vääksy-Helsingi võis alata.
Võtsime suuna kohe esimese külastatava mesila poole. Sadamast väljasõites tüütu ummik, kuid lõpuks pääsesime kiirteele ja Porvoo linnast möödudes tuligi juba looklev metsavahetee, mis viis meid Soome suurmesiniku Juhani Vaara Paradiisimesilasse. Mehe enda sõnul on tal hetkel 2000 mesilasperet. Kevadel oli tal olnud ligi 3000, kuid ta oli osanud ligi 1000 peret juba maha müüa, sest eelmine talv oli teinud mesilaste hulgas laastamistööd ka Soomes ning paljud mesinikud vajasid uusi peresid.
Juhani Vaara tundus olevat mees, kelle kohta võib öelda, et ta ei seisa pudeliski paigal. Energiat ja ideid tundus tal jätkuvalt tohutult. Tema mesinikutee algas juhuslikult. Ametilt oli ta olnud õppinud keevitaja. Aga keevitus oli mõjunud tema tervisele halvasti. Arstid olid soovitanud tal ametit vahetada ja tervise kosutamiseks hakata mett tarbima. Siis juhtuski nii, et mee tarbimise kõrvalt hakkas ta hoopis ise mett tootma. Ja suurelt. Peale tema ja venelannast abikaasa on tal hetkel abiks veel 8 töötajat, ka eestlasi.
Mesilastega mesitarusid me küll ei näinud, aga käisime kahes suures tootmishoones, mis olid tehnikat täis. Kolmandasse hoonesse ta meid hästi sisse lasta ei tahtnud, põhjendades, et seal on tehnika, mis on veel patenteerimisel.
Kutsus meid kõiki sügisel Ukrainasse Apimondiale – seal olevat tal renditud suured ruumid omavalmistatud tehnika eksponeerimiseks. Haare paistis mehel olevat ikka tohutu. Ütles oma tehnikat eksportivat Ameerikasse, Austraaliasse, Uus-Meremaale, Venemaale. Euroopast rääkimata. Järgmiseks aastaks planeerib mees mesilasperede arvu suurendada 5000-ni. Et jutul ikka tõepõhi taga, andis ta meile kaasa ingliskeelsed omatoodete kataloogid ja reklaamlehed, milledel paljudel märge all „NEW 2013“.
#000005
Teekond jätkus Punkaharju suunas. See tähendas 7 kilomeetrilist, kohati väga kitsast kaljulist maariba järvede keskel. Seal tegime ka ujumispeatuse ja paljud meie toredast seltskonnast kasutasid seda võimalust rõõmuga. Kes vees ei käinud, maiustas metsas kasvavate mustikatega.
Ega me eriti kaua vee ja metsamõnusid nautida ei saanud, sest kell tiksus muudkui edasi ja kella kuueks tahtsime jõuda kuulsat Imatra veekoske vaatama. Nimelt iga päev suvisel ajal avatakse sel kellaajal Sibeliuse poolt loodud muusikahelide saatel võimas Imatra veekosk 20-ks minutiks. Selleks ajaks koguneb sillale ja kaldapealsetele hulk rahvast vaatama. Esirea kohad võetakse ära ligi 45-60 minutit varem. Ilus vaatepilt oli, kui võimas veejuga kosest kuiva kaljusesse jõesängi langeb. Kohe oli ka vikerkaar kohal. Kahju, et seda vetemöllu jätkus vaid nii väheseks ajaks. Varsti oli jõesäng jälle kuiv. Aga fotodel ja tubli filmimehe Jüri Luguse filmikaameras sai see vetemöll kaasa võetud.
Kui oli kose kõrval asuv Soome vanim luksushotell, mis meenutas mõne nurga alt vaadatuna isegi Neuscwansteini lossi Baierimaal, oma fotoaparaatidesse jäädvustatud, istusime jälle bussi, et suunduda tagasi meile juba tuttavasse Lappeenranta linna. Kuna meie bussi hing Marianne oli eelneval õhtul koos Aleksandri ja Annaga linna peal uurimistööd teinud, siis teadis ta täpselt, kuhu meid viia. Kõigepealt viidi meid 1700.aastast pärit park-kalmistule. Uskumatu, et keset linna on üks vana ja iidne kalmistu nii oskuslikult ühendatud tänapäevaga. Suurt muljet avaldas viimase sõja ajal langenud sõdurite hauad ja nende auks püstitatud monument, kus ühel küljel oli leinav lesk kahe lapsega ja teisel küljel langenu vanemad. Lappeenranlased austavad väga oma lähedasi, kes on läinud igaviku teele. Park-kalmistul oli ilusal õhtupoolikul mitmeidki jalutajaid, nii lapsevankreid lükates kui lihtsalt noori käsikäes armunuid.
#000008
Esimesed tarud asusid umbes 5-minutilise tee kaugusel Sibeliuse monumendist pärnade keskel ühes õues. Parajasti pidas seal õppusi 15-liikmeline algajate grupp, kõigil vastav kaitseriietus seljas. Enamasti hästi noored inimesed.
Pered olid mõlemad 7 poolraami suured korpustarud. Lend hästi hoogne. Huvilisi linnamesindusega tegeleda olevat ligi 90 inimesel. Eesmärgiks mesinikul omada 2-3 taru ja saada perelt ca 20 kg mett. Meiepoolsele küsimusele, kuidas linnavõimud mesilaste pidamisse suhtuvad, ütles mesinik, et õnneks on võim mesilaste suhtes heatahtlik.
Veel käisime hooldushaigla pargis, kus oli 4 taru ja kolmas koht oli Helsingi Kulinaariakooli 5-korruseline hoone, kus 5.-nda korruse rõdul ilutses 2 mesitaru. All tänava ääres töötas bensiinitankla ja piirde küljes oli silt „siin asub katuse mesila“. Helsingi linnas pidi olema kokku 50-60 mesilagruppi. Helsini linnamesinikud teevad koostööd Helsingi Loomaaiaga ja tulevad ka Tallinna Loomaaia sünnipäevapidustustele 25.augustil. Seal eelmisel aastal Aleksander nendega tuttavaks saigi ning küllakutse Helsingisse.
Kuna laeva väljumiseni jäi veel aega, siis tegi bussijuht meile veel sõidu kaldaäärsetel ülikitsastel tänavatel, et näeksime ilusat panoraamvaadet merele. Ja oli ka traditsiooniline paus Senativäljakul, kus uudistajaid said üle lugeda Toomkiriku trepiastmed (kas Marianne ikka ütles õige arvu?) ja vaadata võimast ehitist ka seestpoolt. Kel see juba varasemast ajast nähtud, need jalutasid ümbruskonnas. Sadamasse jõudsime viperusteta ja samuti keskööks Tallinna. Buss viis rahva laiali täpselt nii, nagu ta oli 4 päeva eest varahommikul meid peale võtnud.
Mis veel bussiaknast Soomemaast silma jäi? Potipõllumajandust soomlased ei harrasta. Mõne talu hoovis ainult mõni üksik marjapõõsas ja needki uppusid umbrohtu. Muruniitmist seal ka eriti ei harrastata. Kõik kasvab nagu jumal juhatab. Üksikuid mesitarusid majade õues ei näinud.
Liiklus silmatorkavalt rahulik, kuigi mõnel teel oli lubatud sõita kuni 120 km tunnis. Linnades väga palju jalgrattaid pargitud ja üksikud neist lukus. Helsingi tänavapildis aga palju vietnamlasi ja ka tõmmunahalisi. Paljud neist tundusid olevat kohalikud.
#000013