Meie mõtlemises võib ju maa olla linna antipood, aga praktikas eksisteerivad nad tihedas sümbioosis, kus arusaam urbaansusest justkui parasiteerib füüsilisel kujul ruraalsetel maastikel ja seda osalt tänu linlikus keskkonnas sirgunud ruumiplaneerijatele, kes lähtuvad oma tegevuses planetaarse linnastumise mudelist.
#000000
Kus ja kuidas lõpeb linn ja algab maa või vastupidi? Mis on nende esmapilgul olemuslikult erinevate keskkondade suhe? Minu teekonda suvilasse iseloomustab mitusada kilomeetrit muutuvat maastikku, mis on kord vähem kui linn ja siis jälle rohkem kui maa, kus tagamaade infrastruktuur ning idee linnalähedasest elust moodustavad ühe ja sama kategooria ühisosa. Kas Peterburi maantee väljasõidu teenusmajanduse logistikaarhitektuur on korraga linna sobimatu tagamaa ja ruraalsuse olemuslik osa... või mitte?
#000003
Elu maal on mänginud suurt rolli urbaansuse kui tootmisviisi kujundamisel. Lähiajaloos on see olnud selgelt seotud maapiirkondade füüsilise tegelikkuse ja kollektiviseeritud põllumajanduse produktiivsuse idee teatava läbikukkumisega eelmise riigikorra ajal. Hoolimata sellest, et praegu taolisi suuri maa muutmise programme ei ole, on maa, ruraalne reaalsus siiski märksa kiiremas muutumises kui linn, mis on endiselt inimkeskne kooseksisteerimise vorm, nagu see on alati olnud.[1] Samas, kui ma hakkan jõudma oma maakoju ja saeveskihiiglase ööpäevaringselt valgustatud tehnomaastik mulle mu kohalejõudmisest õhtuhämaruses märku annab, edastab see ühtlasi signaale sellest, millised globaalsed jõud seda rahvast tühjaks voolavat linnatagust territooriumi, perifeeriat moondavad.
#000004
Viimasega ei taha ma väita, et hajali Eestis oleks ainuvõimalik valik igale külale oma arhitekt, vaid soovin pöörata tähelepanu kogu ümberjagamise ja optimeerimise diskussioonis vähe tähelepanu saanud teemale ehk sellele, mis vahe on planeerimistegevustel maal ja linnas.
#000009
Kardan, et head praktikad ei avita meid kategooriates, kus urbaanne ja ruraalne eksisteerivad üheaegselt olemusliku tervikuna, st maa ei ole siin ainult sulnis linnulaul, puutumata loodus ja orgaaniline maaviljelus, vaid midagi muud. Nõustun kolleegidega, kes pakuvad välja, et sellest arusaamiseks võiksid kohaliku ruumipädevuse spetsialistid oma mõtlemist ruraliseerida[5] ja arvestada, et (tsiteerides Monika Krauset) „me ei ole kunagi olnud urbaansed sellisel määral, kui urbanistid seda arvanud on, kui võtta arvesse näiteks informaalsete sotsiaalsete suhete püsivust, kaasasündinud loomupärasusi (näiteks kas või kange tahtmine seenel käia à la Mikita), toidu ja elatusallikate probleemi, põhivajadusi ja kompleksseid sõltuvusi, mis võimaldavad meie ellujäämist.”[6]
#000011
Elu väljaspool Tartut ja Tallinna võib olla nii enam-vähem ruraalne kui ka enam-vähem linnaline, kui laenata ruraalse-urbaanse muutlike kategooriate ideed Ühendriikides töötavalt disainerilt Swarnabh Ghoshilt.[7] Seetõttu ei veena mind planeerimisspetsialistide soovitused näiteks eristada üldplaneeringus linnalisi ja maalisi piirkondi, eriti olukorras, kus linnadega on haldusreformi tagajärjel ühinenud suurte territooriumitega endised naabervallad.
#000012
Miks me arvame, et linnade tagamaale iseloomulik logistikakeskuste esteetika ei ole juba maakeskkonna olemuslik osa? Kardan, et ruumivaldkonna planeerimisvõtted ja -vahendid, mis on aidanud ajalooliselt ruraalsusega suhestuda, ei ole enam lihtsalt pädevad. Arhitektid ei peaks nägema ruraalset kui ala, mis vajab rohkem linnalisi vorme ja struktuure. Pigem peaksid nad võtma omaks tõdemuse, et just linnalisuse olemasolu aluseks on olnud alati ruraalsus, mis varustab meie industrialiseerunud (linnalisi) maastikke väsimatult ja jätkusuutmatult toidu, vee ja energiaga ning tänu millele need saavad üldse eksisteerida.[8]
#000013
Ruraalne peaks olema kõige tähtsam ja aktiivsem toimija kohaliku ruumipädevuse ja arhitektuurkonna kollektiivses püüdluses liikuda edasi kuskil mujal proovitud trendide või praktikate eeskujust, sageli ka tehnoutoopilistest fantaasiatest, mis kujundavad meie kunagist ja praegust mõtlemist, et jõuda selgemini piiritletud ja terviklikuma tulevikunägemuseni – nii maal kui ka linnas.
#000014
Keiti Kljavin on urbanist, Linnalabori juhatuse liige ja urbanistide väljaande U toimetaja. Praegu juhendab ta Eesti Kunstiakadeemia arhitektuuri ja linnaplaneerimise osakonnas urbanistika erialastuudiot ning sisearhitektuuri osakonnas magistrante nende lõputöödes.
#000016
Noorte maalt lahkumine pole juba ammu lineaarne protsess, vaid kirju praktika, kus toimub elu- ja sünnikoha, enesemääratluse ning tulevikuplaanide isemoodi põimumine. Välismaa eksootika ja suurlinnatulede tõmbe varjus võtab üha uusi vorme paindlik paigaidentiteet.
#000017
Radikaalsed ideed: Kes päästab ääremaa?
#000018