Muusikakriitika – keda see huvitab?
#000000
Kui eelmise aasta viimases numbris jagasime näpunäiteid, kuidas kirjutada muusikaarvustusi ja jääda seda tehes ausaks, siis sel korral läheneme samale teemale artistide vaatevinklist. Küsime, mida nemad ühelt arvustuselt ootavad. Kas kriitika on nende arvates tasemel, liiga pehme või piisavalt julge? Mis on hästi, mis häirib ja milleks kriitikat üldse vaja on?
#000001
Võtan muusikakriitikat kunstivormina, mis saab kedagi sisuliselt huvitada üksnes juhul, kui see on piisavalt hästi sooritatud. Igast albumist, kogemusest või nähtusest on võimalik kirjutada huvi tekitavalt ja haaravalt – see on oskus. Vastandun seisukohale, mis eeldab kriitikult muusikateoreetilist tausta (see vana vastik: „Mida sa räägid, kui ise teha ei oska, haha!”). Valdav osa muusikutest poleks puusalt võimeline loetavat plaadiarvustust kirjutama. Popmuusika on ennekõike meeleline kogemus – varjuteater, mis maskeerib enda tehnilist koodi. Me ei soovi videomängu mängides teada, mis arvandmed jooksevad selle tuumas. Me ei soovi imelist raamenit luristades kuulda, kuidas siga tapeti. Sedalaadi siseinfot menetlegu spetsialistid omaette.
#000003
„Mul pole artistina kasu sellest, kui keegi kirjutab minu plaadist ülivõrdes arvustuse, ent teeb seda ebahuvitaval või lohakal moel.”
#000004
Mul pole artistina kasu sellest, kui keegi kirjutab minu plaadist ülivõrdes arvustuse, ent teeb seda ebahuvitaval või lohakal moel. Tuimalt mõjub liigne toetumine teiste või minu enda varem öeldule. Köidavad kirjutised, mis mõjuvad värskendavalt – jutud, millel on võimekus uuristada end orgaaniliselt artisti omailma, muutes selle laiemaks, ligitõmbavamaks ja haaravamaks nii lugeja kui ka artisti enese jaoks. Alati on oht, et sõnad kipuvad vahutama. Liigset stilisatsiooni ja fantaasialendu aitavad tasakaalustada konkreetsed ja maised tõdemused, selged tekstilöögid. Kui millegi või kellegi esitus, loop, riff, olek, haare, tehnika või tunnetus on üle prahi, siis tasub seda aeg-ajalt esile tuua ka tähetolmu unustavalt.
#000005
Meie meediaruumis tehtav kriitika pole kindlasti maailma mõttes tasemel. Meid on liiga vähe ja muusikaskeene pigem pisike. Samas ei saa ka öelda, et on halvasti, kuna mõned ajakirjanikud teevad seda piisavalt objektiivselt ja arusaavalt. Lisan, et kriitik ei tohiks öelda ainult halbu asju, sel juhul tunduks see amet ebavajalik.
#000006
Negatiivne kriitika meeldib mulle aga tihti isegi rohkem kui positiivne, sest siis ma tunnen, et mu looming töötas! Kuigi ma ei tee muusikat kriitikute pärast, igatsen põhjalikumat alažanrite ekspertiisi. Neid hinnatakse vähese sügavusega või artistile omistatakse oskuseid ja tiitleid, mis ei allu mõnes mõttes kindla žanri loogikale. Selleks et midagi arvata, peaks selgelt uurima ja mõistma žanri tahke või kontakteeruma algallikaga. Kriitik on nagu dokumentalist. Konstruktiivne kriitika peaks toetuma mingile observatsioonile. Mitte ainult sellele, mida „kriitik” tunneb, vaid mõnes mõttes tuleks teha ka arhiveerimistööd, sest muusika pole ainult see, mida me kuuleme, vaid ka kõik muu, mis sellega kaasas käib. Vahel tundub mõne muusikalise sähvatuse kirjeldus soovmõtlemisena, kuigi tegelikult on objektiivne pilt teine. Isiklikult meeldib mulle Anthony Fantano YouTube’i kanal, kus on arvustusi metal’ist hiphopini. Tema võiks olla paljudele kriitikutele teenäitajaks. Tundub aus ja selge, püüab olla kursis artisti eri külgedega, suudab hinnata nende sügavusi ja jagab iseenda mõtteid, mida ta ei suru peale. Ta pigem pehmendab žanritevahelisi hõõrdumisi ja seob kultuuri hästi kokku. Samuti on üks mu lemmik Nardwuar, kes ajab oma väga laheda YouTube’i kanaliga blogi-arvustus-roast-stiilis asja. Tunnen puudust, et keegi paneks kõigile puid alla ja teeks seda huumoriga, et me ei võtaks end liiga tõsiselt.
#000007
Eelistan kindlasti teatavaid kriitikuid teistele ja üht kriitikat teisele. Samas on mul vahel raske aru saada, mida peaks kriitika väljendama, mis emotsioone tekitama ja mida mulle kui artistile andma.
#000010
Eestis on tore tõik, et muusikakriitika avaldamiseks ei pea olema muusikaajakirjanik või -kriitik, mis muudab arvustamise üldiselt inimlikumaks, aga äkki on see ka põhjus, miks ollakse nii leebed.
#000012
Nii nagu igaüks võib pidada ennast tänapäeval (suureks) kunstnikuks, on võimalik kirjutada ka enesele meelepärasel teemal artikleid, arvamuslugusid ja retsensioone. Muusikuna olen saanud igasugust kriitikat – nii head kui ka halba, nii konstruktiivset kui ka otseselt ja isiklikult solvavat, sh on olnud väga vihaseid kirjatükke. Kui see oleks vaid võimalik, siis ma ei loeks arvustusi, sest minu looming pole ju kellegi isiklikust arvamusest, haritusest, teadmistest või analüüsivõimest sugugi mõjutatud. Tegelikkuses on asjad muidugi teistmoodi, sest kui kunstnik tahab end müüa, on retsensioonidest, nii negatiivsetest kui ka positiivsetest, kasu küll. Samas tundub mulle üpriski tihti, et esimene ja viimane ots on keti ainsad lülid, kes üksteise „tooteid” tarbivad. Muusikule on vaja arvustajat ja arvustajale piisavalt intrigeerivat ning võimetekohast artisti, ülejäänud massil nende kahe otsa vahel on üpriski kama. Julgen väita, et arvustuste ja arvustajate piiratud hulk on tingitud rahva vähesest huvist kultuuri vastu. Aga selles küll midagi uut ei ole.
#000013
„Olen tähele pannud, et albumi-kontserdi vastuvõtt oleneb esimesest retsensioonist. Kui selle kirjutab keegi, kes ei ole sinu loomingust ülearu vaimustuses, hakkavad need laiali pillutud lausekesed kahjuks ka teistes arvustustes ikka ja jälle välja ilmuma.”
#000014
Olen pannud aastate jooksul retsensioonidest kirja palju lõike, mis on minu arusaamise järgi problemaatilised, aga suuresti on kunstist kirjutaja kritiseerimine mõttetu tegevus, sest igaüks kirjutab ju oma teadmiste ja maitse põhjal. Ma võin ju nõuda, et muusikakriitik peab olema käinud kõrgkoolis, olema laia kõrvaringiga ja oskama teha vahet pillidel ja stiilidel, aga lõppkokkuvõttes on retsensioon ikka kirjutaja nägu. Seal sisaldub teave tema maitse-eelistuste, hariduse ja avatud meele kohta. Suures plaanis on arvustusse põimitud pressitekst, juurde pisut võrdlusi teiste muusikutega ja kui tegemist on kontserdiga, siis pisut ka välimuse kirjeldamist. See on kõik üpris süütu, kuni leheveerule ilmub tüüplause minu kui saksofonisti kohta: „Ta mängib nagu mees.” See on loomulikult kompliment, aga tekitab küsimuse, et kui näiteks Raul Sööt mängiks nagu naine, siis kas see on samasugune kompliment. Vist mitte. Sellega jõuangi enda jaoks kõige häirivamate mülgaste juurde.
#000017
Pole vist olnud ühtegi kirjutavat inimest, kes ei oleks korra sinna lõksu sattunud. Kahjuks on need apsud levinud, kuigi nii kergesti ärahoitavad. Siin võiks ju teha oma tööd toimetaja? Rass ja vanus on omaette ja eraldi artiklit vajavad teemad, aga soopõhisest arvustamisest tahaksin küll pisut rääkida.
#000019
Naistest muusikas ehk naismuusikutest ja meesmuusikutest eri tooniga rääkimine on probleem nii Eesti kui ka Taani meedias. Millegipärast ei taha see kirjutavale poolele (kelleks on peamiselt mees!) kuidagi kohale jõuda. Minu meelest on suurimaks murekohaks toonimuutus, aga ka see, et „mis ühele grupile on lubatud, ei ole lubatud teisele”.
#000020
Mis on head: meil on tegelikult neli ja pool väga head muusikakriitikut, kes teevad oma tööd hästi ja valdavalt apsudeta.
#000023
Märkus muusikast kirjutajale: ära kirjuta stout’ist retsensiooni, kui eelistad tegelikult tavalist poepilsnerit või isegi hoopis veini.
#000024
Kuidas teha muusikakriitikat (ja seda vastu võtta)
#000025
Ilmselt on nii mõnigi kriitik puutunud kokku kimbatusega, kuidas öelda, et teosega on mindud lati alt läbi, või laulnud mõtlemata kaasa kiidu- või laitusekooriga. Siin on praegustele ja tulevastele arvustajatele ja artistidele mõned näpunäited, kuidas muusikakriitikat tehes ausaks jääda ja sellega toime tulla.
#000026
Munamäel on pidu siis! Eesti poplaulude tekstid 1990. aastatel
#000027
Killud Eesti 90ndate hittide varasalvest kumisevad meie peades ka 30 aastat hiljem. Kuidas peegeldavad need aga toonast ajastu vaimu, millele andsid muu hulgas tooni üleseksualiseeritus ja äsja saabunud kapitalism?
#000028
Popireplikad – muusikakaustikud Nõukogude Eestis
#000029
Ajal, mil lääne muusika oli Eestis veel defitsiit, levis melomaanide hulgas muusikaustikute, plaadivahetuse ja -kopeerimiskultuur, mis kandis endas ka protestivaimu nõukogude igapäeva vastu.
#000030