Minu viimased üheksa kuud on mööduud suurte muutuste tuules. Kui ma vaatan tagasi 2017 aasta märtsikuu Helenile ja tema tegemistele, siis ausalt öeldes pole tolleaegsest minust enam palju järel.
#000000
Ma lõpetasin oma tosin aastat kestnud palgatöö ning juba see üksinda muutis minu maailma tohtutult. Esimest korda elus sain ma hakata tegelema ainult sellega mis mulle päriselt ka meeldib. Ärge arvake, et selleni liikumine kerge on olnud, sest ega ma praegugi päris kindel ei ole, kas ma tean täpselt mis see on mis mulle meeldib. Ma olen liigagi palju heietanud, nutnud ja mõelnud mida oma eluga peale hakata ja mõtlen ka täna. Aga selle vahega, et tänaseks on praktiliselt kadunud minu peast hirm ja kahtlust, et kas ma ikka saan hakkama.
#000001
Need vahepealsed muutused on olnud üllatavalt rasked, sest istusin väga kaua oma mugavustsoonis, turvalises ruumis kus ma ei olnud õnnelik aga mul oli kindlus.
#000003
Vaatasin ja kadestasin inimesi kes rääkisid kuidas nad tegelevad oma hobiga, mis kasvas nende tööks ja naudivad iga päeva. Ausõna ma ei saanud sellest kunagi päriselt aru, see tundus midagi mis juhtub vaid vähestega ja pigem ei uskunud ma seda üldse. Alles nüüd olen hakanud hoomama mida see tegelikult tähendab ja, et selline elu on võimalik. Alles nüüd, kui olen oma elust välja praakinud praktiliselt kõik, mis mind põlema ei sütita. Paari aasta tagune mina vaataks tänast Helenit hirmuga ja mõtleks, et ma olen arust ära. Kuidas saab elada nii ebastabiilset elu, et ei ole õrna aimugi mis paari kuu pärast saab ja mille eest ma siis üüri maksan? Aga ometigi on minu süda rahul ja ma ei muretse üldse. Kuigi põhjust nagu oleks.
#000006
Seda kirjutades lähevad mul silmad märjaks, sest on raske sõnadesse panna, kui valus on mul loengutel näha tüdrukuid, kes loengu ajal nutama puhkevad. Enamasti toovad meie oma kogemused, või laulud mida me esitame, mõnele õpilasele meelde tema valusaid kogemusi. Või kogevad nad siiani vägivalda igapäevaselt...
#000009
Ma ei ole veel seal kus ma teaksin täpselt mis minu suund on aga ma tean, et ma olen sinna jõudmas. Tean, et on võimalik tõusta iga päev elevuses ning minna magama oodates uut päeva, et pühendada iga vaba hetk sellele mis silmad särama lööb! Töö mis tegelikult polegi töö vaid kirg ja elu mis on läbinisti üks suur seiklus.
#000012
Nagu lapsepõlves unustan ma end tegevustesse. Kirjutan blogi, töötlen pilte, loen erinevate riikide kohta või filmin looduses ning ajataju kaob. Ühel hetkel vaatan kella ja 3h on möödunud ilma, et ma seda märkaksin. Ja kujutage ette, ma polnud seda kogenud enam aastaid!
#000013
Mäletan kuidas mul oli raske lapsepõlves uinuda, sest jõuluvana oli toonud mulle raseda barbie, millest ma olin unistanud mitu kuud ning minu uneaeg piiras mu mänguaega. Ma lausa lendasin hommikul voodist üles, et uuesti sellega mängida või panin äratuskella, et teleka taga multifilmide maailma kaduda. Mina! Panin nädalavahetusel äratuskella! Mina, kes ma vahepeal muud ei tahtnudki kui ainult magada. 9h oli minu absoluutselt minimaalne unevajadus. Ma magasin tihti 12h ja välja end ikka ei puhanud. Lapsepõlves olin ometigi hommikuinimene ja varajane ärkaja.
#000015
Viimasel ajal on minu rütm hakanud muutuma. Minus on ärganud midagi tuttavat ja sealjuures olen ma hakanud ärkama koos päikesega. Minu energiatase on üle aastate selline nagu ma mäletan lapsepõlvest, kui ma olin koguaeg tahtmist täis. Iga päev mõtlesin välja uusi mänge ja paigal püsimine ei olnud võimalik, sest nii palju oli teha, uued fantaasiad aina ootasid teoks tegemist.
#000016
Kõlab tõelise klišeena aga nii oli ka minul, et kui ise ei saa aru mida oma elus muutma peaksid, siis lükatakse sind pea ees külma vette ja parim variant on välja ujuda. Tagantjärele saan targutada, et kõik see mis mind end haletsema pani ja tundma, et miks minul on nii raske, lükkas mind välja oravarattast kuhu ma totaalselt kinni olin jäänud. See välja ujumine on olnud vaevarikas, sest minu varasem turvaline elu kadus. Ja kui uus pole veel päris paigas ja vana ka enam pole, võib päris hirmus olla.
#000019
Ma vaatan praegu oma kalendrit ja ootan päevi mil mul muid asjatoimetusi pole ning ma saan lihtsalt oma blogiga tegelda. Uskumatu, et just blogi osutus selleks esimeseks lootuskiireks mis tõi mulle meelde lapsepõlves kaotatud entusiasmi. Ometigi on põhjus nii lihtne ja ilmselge, ma kirjutan blogis ainult sellest mis mulle päriselt meeldib ja mis mulle oluline on. Mulle ei tule isegi mõttesse vorpida midagi valmis seepärast, et koguda populaarsust.
#000021