Marin Laak: Meil on kultuuriloolise arhiivi ja elulugude ühenduse kogumistöö tulemusel mälupank. Seostan ühenduse tegevusega ka elulugude buumi. Uus põlvkond on aga viimasel ajal avaldanud arvamust, et minevikku on liiga palju. Meie ümber on uus maailm, XXI sajand, uue meedia ja digikultuur. Noorte inimeste kirjutamisharjumused on muutunud, kirjutamise kui sellise mõiste on muutunud. Milline on elulugude kirjutamise-kogumise isiklik ja ühiskondlik tähendus? Mis on elulugude kirjutamise ja kogumise juures teie arvates siiamaani kõige olulisem? Rutt Hinrikus on oma vaateid tutvustanud 2003. aastal artiklis „Eesti elulugude kogu ja selle uurimise perspektiive“.6
#000006
Tiina Kirss: Lähtun oma vastuses tegevusest, mis käib meil Rutiga 2005. aastast peale. Nimelt on elulugude kirjutajate rühma kogemuse põhjal üks isiklik tähendus elulool see, et inimene võtab oma elu kokku. See võimaldab näha möödunut teistes seostes ja võib mõjuda terapeutiliselt. Ühiskondliku tähenduse annab see, et inimene tajub enda kuulumist mingisse suuremasse kollektiivi, olgu see siis rahvuse, oma paikkonna või teatud kogemuse, näiteks Siberist tagasi tulnud inimeste elukogemuse põhjal. Siin põimuvad nii isiklik kui ka ühiskondlik aspekt.
#000008
Marju Lauristin: Kui mõtlen tagasi sellele ajale, kui me elulugude seltsi asutasime, siis oli hoopis teine kontekst. Me olime elanud ühiskonnas, kus inimeste personaalne mälu oli keelatud, sellest ei saanud avalikult rääkida. See, mida avalikult räägiti, ei vastanud sellele, kuidas inimesed tundsid, mida nad on läbi elanud. Meie algne n-ö slogan oli „mälus on tõde“. Elulookirjutuse kaudu saime võimaluse tuua avalikkuse ette see väga eriline tõde. Mäletan üllatust, kui panime kokku esimese kaheköitelise mälestuste kogumiku: põhiliselt olid need kirja pannud inimesed, kes olid läbi käinud kõige raskematest katsumustest eestlaste elus, aga üldine sõnum oli sellele vaatamata erakordselt positiivne. Tuli välja, et tegelikult me saime kollektiivse eestlase ajalooga toimetulemise loo.
#000012
Edasi hakkasime arutlema selle üle, mida eluloo kirjutamise protsess tähendab ja seda reflekteerima. Ilmus teine kogumik „She Who Remembers Survives“ ehk „Kes mäletab, see elab“. Sealtpeale hakkasime kriitiliselt vaatama seda, kuidas inimesed oma kirjutatud loo konstrueerivad. Teades, mis oli tegelikult ühiskonnas toona toimunud, võis see välja tulla sellest, millest nad rääkimata jätsid või rääkisid teisiti, kui see tegelikult oli olnud. Tegime seda tööd dialoogis ajaloolastega, kes kohe algul ütlesid, et elulugudes polegi mingit tõde, elulood on eneselohutus või -pettus.
#000013
Merle Karusoo: Jaa, alustasime, protestides mälu väljatõkete vastu. Esimene asi, mis meil õpetatakse lavakoolis: on tarvis iseendani jõuda. See on kõige tähtsam. Ka elulugude jutustajate ja nende puhul, keda intervjueerime, on see tee iseendani. Kui kaugele keegi jõuab, on iseasi. Kui nüüd uus põlvkond ütleb, et aitab sellest minevikust, räägime tulevikust, siis see tähendab tegelikult, et räägime meist, räägime minust, aitame minul jõuda minuni.
#000015
Aigi Rahi-Tamm: Tahaksin tagasi tulla selle rolli juurde, mis oli elulugudel 1980ndate lõpus ja 1990ndate alguses. See oli rahvale tema ajaloo tagasiandmise hetk. 25 aasta jooksul on väga palju muutunud, ka lugude tonaalsus, sisu, kirjutamisviisid. Ajaloolasena on huvitav analüüsida, mida kirjutati siis ja mida nüüd ning kuidas seda väärtustatakse, millised pöörded on toimunud väärtushinnangutega.
#000019
Isiklikumast poolest: üks mu loengukursustest on „Poliitiline vägivald Eestis 1905–1960“, loeme seal just kogutud elulugusid. Selleks et noor inimene mõistaks, kuidas mälestus kirja pannakse, olen kahel viimasel aastal pannud nad ise mälestusi kirjutama. Sealt tulevad välja dilemmad: „Miks ma kirjutan, kas ma pean kirjutama, millest ma kirjutan, millest ma ei kirjuta, kas ma kirjutan nimed sisse? See, mille ma teile nüüd saadan, on mul juba neljas variant. Ma alguses arvasin küll, et kirjutan ausalt, aga ma ei suuda ausalt kirjutada.“
#000020
Tiiu Jaago: 1990ndatel pakkus elu­lugude kogu järsku suure tekstikorpuse, uue allika, kus ei olnud sissesõidetud rada ja võisid teha, nii nagu oskasid, nagu teoreetilised raamid juhtisid, aga täiesti erineval viisil. Tekkis väga huvitav interdistsiplinaarne koostöö. See oli verstapost, kui hakkasime üksteist mõistma, nägime, kui erinevalt me kõigele läheneme ja millised on võimalus, et edasi liikuda.
#000021
Kirss: 2008. ja 2009. aasta projekti eesmärk oli anda välja ingliskeelne valikkogumik „Eesti rahva elulugude“ I ja II köitest, 25 elulugu. Publitseeris Central European University Press, mina olin tõlkija. Sel raamatul „Estonian Life Stories“ (2009) on ainult üks viga: see on väga kallis. Aga see on mulle mitmelt poolt toonud meilisõnumeid ja tekitanud konverentsidel küsimusi. Elulood on olnud kasulikud väga mitmele uurijale. Mainin siinkohal vaid Anu Mai Kõlli, kes on kasutanud eluloolist materjali oma uurimustes põgenike, eriti üksikemade kohta, kes pagesid siit 1944. aastal.
#000023
Et rahvusvahelist mõõdet anda, on sageli vaja võrdlusmomenti, kas või lätlaste elulugudega. Kahjuks tuleb aga keelebarjäär ette. Olen endale lubanud, et enne surma õpin läti keele ära.
#000024
Sutrop: Olime koos Tiinaga kaastoimetajad ühe teose juures, mille andis välja Toronto ülikooli kirjastus, Leena ja mitmed teised eestlased on seal ka autorid. Selle raamatu pealkiri on „Haunted Narratives“, eesti keeles „Kummitavad lood“. Kaastoimetajatena oli huvitav näha konteksti. Meile on elulugude kogumine ja nendest rääkimine seotud mineviku ja rahvale mälu tagasiandmisega ja traumakogemuse mõtestamisega, sellega, mis juhtus eesti rahvaga XX sajandi keskel. See vaatenurk põrkus rahvusvahelises uurimisgrupis nii teoreetilise kui ka kontseptuaalse küsimuse otsa, kas me tohime rääkida küüditamisest ja Nõukogude okupatsioonist kui traumakogemusest. Sakslased sõna otseses mõttes kaastoimetajatena keelasid meie autoritel seda nimetada, meil tekkis päris tõsine ideoloogiline võitlus selle pärast. Sõna „trauma“ ja niisugune kogemus on sakslaste meelest kohane ainult natsikuritegudest rääkimise korral ja seda ei tohi võrrelda kommunistlike kuritegudega. Kuna natsi-Saksamaa tehtu oli täiesti unikaalne kuritegu, siis ei tohi trauma mõistet nende arvates millelegi muule laiendada.
#000027
Me siiski surusime „trauma“ sisse, aga diskussioon näitas, kui vaieldav see ikkagi on ja kui tõsiselt võideldakse selle pärast, kes võib ennast ohvriks nimetada ja milliste sõnadega ta seda teha tohib. See on põhimõtteline vahe, mis praegugi Euroopat lõhestab. Tegelikult ei ole Ida- ja Lääne-Euroopa veel tõeliselt üheks saanud, sest kummaski valitseb erinev minevikutaju.
#000028
Lauristin: Ameerika kultuurisotsioloog Jeffrey Alexander on viidanud, et selleks, et Euroopa Nõukogude totalitarismi kogemusest saaks rahvusvaheliselt tunnustatud lugu, on vaja Nõukogude holokaust, kõik kannatused ja selle mõju maailmale kogemuslikult arusaadavaks teha. Mõistmine saab tulla ainult empaatia kaudu. See ei saa tulla teoreetilise analüüsi tõttu. Aga empaatia on võimalik inimliku kogemuse puhul. Elulugudel on sellest müürist, millest sa rääkisid ja mis tõesti on olemas, läbimurdmisel võtmetähtsus.
#000029
Jaago: Kultuuriuurijate konverentsidel, kuhu mina satun, on poliitiline õhkkond tunduvalt rahulikum kui sotsioloogide konverentsidel. Toon siin välja tähelepaneku ühelt suulise ajaloo konverentsilt. Eesti, Soome ja Skandinaavia puhul on eripärane, et meil on kirjalikud kogud. Selle üle imestatakse küll. Näiteks läti kolleeg üllatus, et mis, te teete üleskutse ja teile hakataksegi kirjutama vastuseid. See ei ole Lätis niimoodi, neil on suulised inter­vjuud ja Läti elulugude kogu koosnebki tegelikult suuliste intervjuude salvestustest. Seevastu soomlased saavad meist väga hästi aru, sest neil on samad traditsioonid ja sama kirjutamiskultuur. Selle poolest oleme suhteliselt unikaalsed.
#000031
Kurvet-Käosaar: Meil on üks ühine rahvusvaheline elulugude vahetamise kogemus aastast 2011. Karusoo pani mu üliõpilased suure rahvusvahelise konverentsi külaliste ees oma elulugu rääkima. Saalis oli üle 150 26 eri rahvusest inimese. See ei olnud teaduslik etteaste, vaid vahetu oma elu esitamine, mis on paljudele hirmutav – kas vahendus nii rahvusvahelisele auditooriumile jõuab kohale, pakub huvi, loob seoseid? Sellest elulooesitlusest räägitakse siiamaani. Seal oleks võinud nõela kukkumist kuulda.
#000032
Laak: Kuidas peaks elulugude kogumine edasi minema? Võib-olla ei peakski koguma, vaid tõlkima kõik eesti elulood inglise keelde. Kas tuleks arvestada elektroonilise maailmaga, inimeste harjumusega kirjutada mingeid hoopis teistsuguseid tekste? Missugused teemad on õhus elulugude kogumisel?
#000033
Kirss: Vahel oleme arutanud selle üle, kes üldse ei kirjuta, kes vaikivad, kuid mitte sellepärast, et keegi ei ole nendeni jõudnud, vaid muudel põhjustel. Mul on näide ühest Toronto eestlasest, kes tahtis oma elulugu kirja panna. Tuli välja, et see oli tema viimane eluaasta. Üks vaikijatest, nimelt tema abikaasa, ütles aga naljaga pooleks, et tal ei ole elulugu, tema mehel on elulugu. Valik vaikida või küsimus, kes on vait, kuna keegi tema vastu huvi ei tunne, on see, mida tuleb kogu aeg silmas pidada. Võib-olla on siin mängus soostereotüüp või stereotüüp, et elulugu on olnud sellel inimesel, kes on olnud tegus. Paljud inimesed on oma elust kirjutades leidnud, et nad ei ole suuri tegusid teinud ja et seetõttu ei ole neil justkui õigust oma eluloole.
#000036
Sutrop: Sekundeerin Tiina tõstatatud naisküsimusele. Väga palju oleneb sellest, kuidas elulugude kogumine välja kuulutada, mida me otsime ja ootame. Olen nõus, et tendents alustada elulugu sellega, kes oli mu isa, mida ma abikaasana tegin, ega ma ei olegi midagi eriti teinud, on ühe põlvkonna naistel olemas. Aga kui tuli üleskutse kirjutada oma armastusest, olid sama põlvkonna ülestähendused raamatus „Kured läinud, kurjad ilmad“ väga-väga elavad ja isiklikud. See oleneb väga sellest, mida kutsungis öelda. Kindlasti tuleb jätkata.
#000039
Lauristin: Meil on elulookirjutamist ikka seotud ajaloo, poliitika, suurte asjadega. On justkui suurte asjadega seotud suured elulood ja siis elatud elu, mis ei ole elulugu. Nüüd on tegelikult aeg, kus oleme jõudnud n-ö antropoloogilise pöördeni, huvini kogemuste erinevuste ja lähivaate vastu.
#000041
Karusoo: Pean ütlema kolme asja. Kõigepealt „Kurgede ...“ raamat. Üks asi on teema väljakäimine, teine see, et valiku tegin nendest tekstidest mina ja tegin sellesama julgusega. Võib öelda, et see on dramatiseeritud.
#000043
Teine asi on see, et kui me alustasime 80ndate lõpus elulugude kogumist, siis alustasime audiointervjuudega. Tänapäevani pean seda kõige paremaks eluloointervjuuks üldse, kui inimene puutub sellega esimest korda kokku ja pooleteise tunni jooksul loob oma eluloo. Eelistasime just nii-ütelda lihtsaid inimesi. Noh, loomulikult nad alustasid juttu nii, et mis nüüd mina, mul pole midagi olnud ja nõnda edasi. Niipea aga, kui nad hakkasid rääkima sellest, mida neil olnud ei ole, hakkas huvitav neil ja hakkas meil. Nad on avameelsed. Intervjuu lõpus öeldakse, et nüüd te saate veel üks kord otsustada, kas see lint jääb mulle või ma annan selle teile ja me lõpetame. Keegi ei ole ära võtnud seda intervjuud meie käest kunagi.
#000044
Viimane on see, et kuigi me alustasime vanade inimestega, kes on sündinud enne 1920. aastat, ja noori ei lastud üldse ligigi, siis tänaseks olen ma siiski ka noorte inimeste lugusid kogunud. Need on lühimaterjalid, teistmoodi kogutud, grupina kogutud, aga neis on ikkagi olemas ka see, mis toob tänasesse päeva.
#000045
Jaago: Folkloristina tean, et oma elust on räägitud mitmel viisil – on lauldud, on jutustatud muinasjutte. Ka elulugu on üks viis jutustada. Olen näiteks uurinud, kuidas on XX sajandi vältel jõudnud suuline pärimus mälestustesse, mälestustest omakorda tõstetakse see internetti, internetis jällegi pudeneb see uuesti laiali.
#000046
Rahi-Tamm: Aasta tagasi arutasime, kas paneme kogumise kinni. Ei pane! Elulugude ühendusel on usalduse kapital. Seda ei ole paljudel uutel algatustel. Inimesi peab julgustama. Ajalookirjutusel on siin oma töö teha. On palju isiku­kategooriaid, kellest me üldse pole rääkinud.
#000048
Eesti Teatri Agentuur kuulutab välja 2023. aasta näidendivõistluse
Aita leida aasta keeletegu 2022
Riiklikele kultuuripreemiatele esitati 99 ning spordipreemiatele 45 kandidaati
#000053
Riiklikele kultuuripreemiatele esitati 99 ning spordipreemiatele 45 kandidaati
#000056