Rootsis resideeruv kasvatusteadlane, naisajaloo uurija, ühiskonnakriitik ja ajakirjanik Evelin Tamm tõstatab oma blogis avaldatud artiklis: kirjeid: Eesti naise sõna: Lilli Suburg, Marta Sillaots ja ajaloolised allikad probleemi, kuidas saaks eesti naise sõna leida tee avaliku diskursuse ühisruumi. Sest naisajakirjandus on tema hinnangul Eestis tänaseni marginaalne ja eraldunud ajakirjanduse ääremaadele pea kättesaamatutesse nurkadesse. Naisajaloo uurimisega on lugu veelgi nutusem. Emantsipatsiooniprobleemidest ja naisliikumisest on ilmunud vaid kaks terviklikku teost ja needki on Eesti Vabariigi kaasaegsete autorite poolt kirja pandud. Tegu on populaarteaduslike käsitlustega, mitte teaduslike ajalooliste uurimustega. Eesti nais(soo)ajaloo uurimisest on Evelin Tamm pidanud Eesti Teaduslikus Seltsis Rootsis ettekande, mis on internetis kättesaadav. Kirjanikult ja ühiskonnategelaselt Helmi Mäelolt, kelle algatusel hakati aastal 1923 tähistama Eestis emadepäeva on avaldatud Eesti tänaseni ainuke naisajaloo tervikkäsitlus „Eesti naine läbi aegade“ (Lund 1957, kirjastus Varrak 1999). Raamat sisaldab tänini kõige terviklikumat ülevaadet eesti naisajaloost, pakkudes välja naisajaloo periodiseeringu ning esitades paljude tuntud naiste biograafilised andmed ja lühitutvustuse. Selle teose saamisloost saab lugeda taas tänu Evelin Tammele siit: 
#000001
Teine populaarteaduslik käsitlus on Jaan Poska tütrelt, eesti õigusteadlaselt, naisõiguslaselt ja ajakirjanikult Vera Poska- Grünthalilt, kes asutas kodu rasedatele, kel polnud kuhugi minna. Teos kannab pealkirja „Naine ja naisliikumine“ (1936), sisaldades tänuväärse ajajoone maailma ja eesti naisliikumises aset leidnud sündmustest.
#000005
Eesti Kirjanduse Seltsi poolt välja antud koguteoses „Eesti. Maa. Rahvas. Kultuur“ on aastal 1926 ilmunud poliitiku, feministi, ajakirjaniku, prantsuse keele õpetaja ja naisliikumise algatajalt, juhtfiguurilt Marie Reisikult, kelle sünnist möödus veebruaris 130 aastat ja kellele pühendatud juubelinäitust saab Okupatsioonide Muuseumis vaadata 30. aprillini. ülevaateartikkel „Naisliikumisest Eestis“
 Tegu on ühe esimese ülevaatega naisliikumise ajaloost. Evelin Tamm juhib tähelepanu kui julgelt ja millises tähenduses kasutab Marie Reisik sõna „feminist“. Ajaloolane Kai Reinfeldt on kirjutanud internetis kättesaadava bakalaureusetöö teemal „Naise emantsipatsiooni küsimus Eestis 1920.aastatel Postimehe ja Päevalehe põhjal“. Naisliikumise suurkujudest on avaldatud võrdlev artikkel Linda Eenpalust ja Marie Reisikust kui naisliikumise Pätsist ja Tõnissonist. Reisikust on tänini terviklik käsitlus vajaka.
#000006
Eelpool tõstatud probleemi lahendamisel tulebki appi Vikipedia, kes tänavuse Ladyfesti programmis korraldas õpitoa, et naised Vikipeediasse tuua. „Meil on väga vähe naisi, kes sõna võtavad. Aga kes julgekski sõna võtta, kui igale vähegi edumeelsemale avaldusele järgneb torm?“, küsib Evelin Tamm ja toob näiteks Lydia Koidula klassiõe Lilli Suburgi loo, kes 130 aastat tagasi asutas esimese eesti naistele mõeldud ajakirja „Linda“ ning kes võlgneb oma kirjandusliku karjääri kohtumisele Carl Robert Jakobsoniga, kes saksakeelse hariduse saanud piigat maakeeles raamatut välja andma ärgitas. Aastal 1877 ilmus autobiograafiline „Liina“. Ajaloolise tõe huvides tuleb mainida, et esimese eesti naisena läks kõnetooli siiski C. R. Jakobsoni õde Natalie-Johanson –Pärna aastal 1882, kes kõneles Eesti Kirjameeste Seltsi koosolekul eesti naise haridusest. Ilmselgelt oli Natalie julge mõte kõnepulti astuda ja naiste hariduse teemal sõna võtta omas ajas erakordne. Kõne pealkirjaga „Eesti Tütarde Haridus“ leiate DIGARi lingina E. Tamme artiklist 
#000008
E.Tamm sedastab, et naised saavad ise teisi naisi esile tõsta neist kõneldes ja kirjutades. Peamsielt ongi naised ise need, kes kirjutavad naistest ja naistele. Selleks, et oma arvamust avaldada, asutasid hakkajad naised oma häälekandjad, avaldasid oma raamatuid. Lilli Suburg polnud selles mõttes erand, küll aga oli tema ja tema kaasaegsed oma vabameelse maailmavaate poolest revolutsioonilised ning teedrajavad, seda ka naiste hariduse eestkõnelejatena. Nii Suburg kui Johanson-Pärna olid koolide asutajad. Haritud inimese püüd vaimse tegevuse ja eneseteostuse poole võib talupoeglikus kontekstis tunduda arusaamatuna. Avalikest rünnakutest hoolimata kasvas Linda lugejate ja Lilli Suburgi kooli õpilaste hulgast teadlike ja iseseisvate naiste esimene põlvkond. Nende hulgas on Marie Reisiku ema Liisa ja kaasaegsed haritud avaliku elu tegelased, nagu Miina Hermann (Härma), Aino Tamm, Mari Raamot, Anna Haava, Helena Taar ja paljud teised. Suburgi tütarlastekoolist said tüdrukud ju peale hea hariduse, mis võimaldas neil ka iseseisvalt, nt. õpetajana leiba teenida, kaasa ka naist väärtustava suhtumise: kinnituse sellele, et naisel on vajadus ja õigus haridust saada, et naine on iseseisvana mehega võrdväärne ja temalgi on õigus eneseteostusele. 19. sajandi lõpu Eesti oludes, mis Tsaari-Venemaa Balti provintsina oli muust ilmast kultuuriliselt ja majanduslikult mahajäänud, oli sellise hariduse võimalus harukordne. Vt. 
#000009
Suburgi ajakirjanduslikku, haridus-ja naisõigusalast tegevust on Aino Undla-Põldmäe käsikirjalises uurimuses 1935. aastast käsitletud pealiskaudselt (vt. Annuk, Eve, Taasavastatud Lilli Suburg, Ariadne Lõng (2003), lk.217-223, Kuid oma uurimuses toob Undla-Põldmäe rõhutatult esile Suburgi ande filosoofilise olemuse ning ande iseärasusena intellektuaalse ande ülekaalu ja tituleerib teda esimeseks naisfilosoofiks. Suburg ei teinud kirjandust kirjanduse pärast, vaid tema loome kandis endas sotsiaalset sõnumit. Suburgi ilukirjanduslik anne ei saanud areneda õiges suunas ja ka sotsiaalsete olude piiratud ei võimaldanud vaba arenguvõimalust. „Lilli kogu elu juhtmõtteks on ratsionalistlikust usukäsitusest, idealistlikust filosoofiast, positivistlik-realistlikust sugemetest kogutud suur inimarmastus.“, tõdeb Undla-Põldmäe.
#000010
Artiklivõistlus “Artikkel letti – medal netti”
#000013