Eeriku Leenu olnud tüse, kuid suhteliselt lühike naine. Samuti räägiti, et ta olnud mõlema-sooline, ehk lisaks naiste suguelunditele olnud tal ka meesterahva riist olnud. Vihakse poisid, Edi ja Teo, piilunud teda kord saunaaknast ning niimoodi saanudki teada, mis moodi ta välja näeb.
#000001
Eerika Leenu oli omapärase elulaadiga ja selle ajaga võrreldes väga tehnikahuviline. Elukutselt oli Leenu kalur, rehepeksumasina motorist, kaevude puurija ja paadimeister. Ta valmistas selleaegseid sõu- ja mootorpaate, planeeris ning valmistas neid puidust. Eerika Leena oli väga töökas, lõbusa iseloomuga, huumorit ja nalja armastav inimene. Leenu oli esimene Seliste inimene, kes grammofoni ostis. Suveõhtutel lükkas oma toa akna lahti ja pani aknalauale grammofoni üürgama lõbusaid Artur Rinne laulusid, nii et Vihakse küla kajas. Küla lapsed kogunesid sinna akna juurde kuulama, suviti oli seal lastel lõbu laialt.
#000004
Ta oli küll kandnud alati pikka villast seelikut, kuid rohkem armastanud ta ikka meeste seltskonnas istuda, nendega lorajuttu ajada ja selleaegset plekiviina maitsta.
#000006
Eeriku Leenuga on seotud veel palju omamoodi lugusid. Üks lugu, mis pärineb 1921. aastast on seotud eksitajatega. Eesti rahvatraditsioonis on eksitaja teispoolset, konkreetses vormis kehastunud olend või ka mitteisikuline ekitav jõud või vägi, mis inimese õigelt teelt kõrvale juhib, ära eksitab. Sageli tegutsevad eksitajad metsas ja on nn metshaldjad, ent mitte alati. On teateid ka soos, karjamaal või mujal lagedal tegutsevatest eksitajatest. Tihti on eksitajad esinenud nutva lapsena. Kui teekäija talle läheneb, kaob laps ja ilmub juba teises kohas, meelitades nõnda inimest tuttavalt rajalt kõrvale. Üldiselt oli levinud uskumus, et emade tapetud ja salaja maha maetud imikud muutuvad eksitajateks. Sellega seoses kirjutati 1921. aastal üles järgmine lugu:
#000011