nostalgia pigistas huuled kokku ja puhus sooja õhku unustatud üksikule minale näkku. selline tunne, et tunnet ei ole. unustada, et jälle õppida, et jälle unustada. vahepeal tahan tervet puslet kokku panna, ilma et hakkaksin isegi esimesi tükke kokku sobitama.
#000001
uus linn võtab vastu kalalehaga. avavee lähedal on kergem, tuul puhub sisemaa umbsusest puhtaks. käia kirikus labürinti mööda. käia inimeste kodudes. kiigata võõraste akendest sisse. päeva jooksul päikese köetu õhkab õhtul õhku. sooja. seisan, tunnen, teeseldud lähedus, kellegi telefon suriseb läbi hosteli valge seina. pidevalt on tunne, nagu see võiks olla mulle.
#000004