Progressiivset kristlust on vahel vääriti käsitletud, mitte nii väga erinevana liberalistlikust kristlusest, mille radikaalsemates vormides justkui hüljatakse kristluse selline suur alustõde nagu inkarnatsioon. Arvan isiklikult, et isegi radikaalliberaalteoloogia ei saa lõplikult siiski läbi ilma traditsiooni toetuseta (ehkki küll modifitseerituna); juhul, kui see soovib jääda kristliku usundi piiridesse kasvõi näiteks kultuurkristlusena, tuleb tal ikka aeg-ajalt pöörduda põhitõdede juurde tagasi, olgugi et ümbertõlgendamise eesmärgil. Ta peab toitma oma „võõrustajalooma“, mille seljas parasiidina elutseb, sest see on talle eksistentsiaalselt oluline. Kui sureb esimene, sureb ka teine. Seepärast võib radikaalliberaalsust ikka näha konservatiiv-kiriklikes ringkondades kohalolevana või sellest mitte nii väga kaugele jäävana.
#000000