Ugala teatri uuslavastuse „Sume on öö“ väline atraktiivsus ja vorm mängivad sisulised tähenduskihid üle.
#000003
Võimalik, et Ugala teatri „Sume on öö“ (lavastaja Kaili Viidas) on selle aasta üks stiilsemaid lavastusi. Džässiajastu väljendub nii filmiesteetikat meenutavas kujunduses kui ka Ingmar Jõela meeleolukas koreograafias. Lavastuse ülesehituski mõjub musikaalselt või vähemasti väga hästi rütmistatult. Lavastuse probleemkoht on aga suure lava võimsate elementide vahel kadunuks jääv inimene. Puudub psühholoogiline teravus ja nüansirikkus, mida sisu eeldab.
#000005
1920. aastate glamuur ja peod on kaunis ja otseses mõttes sädelev karkass, mille tagant kumavad katkised inimesed. Kadunud põlvkonda kujutav lavastus leiab aset maailmas, mis on tulvil kõrgklassi hierarhiate peenhäälestusi ja änge. Olukordi, kus kellegi privilegeeritud positsioon on ehk veidi vähem privilegeeritud, sest mängus on näiteks kaaslase perekonna varad. Ka rikaste naiste mehed nutavad. Rohkem kui rikaste varjatud ahastus paneb kaasa elama paarisuhete varjatud keerukus.
#000007
Paraku tundub, et lavastuses on keerulistele ja delikaatset empaatiat nõudvatele emotsioonidele peale lennatud samasuguse teatraalse rõõmuga nagu kujundusele ja koreograafiale. Üheti on hea meel, et Rait Õunapuule on antud sedavõrd pretensioonika lavastuse peaosa. Tegemist on paljulubava näitlejaga, keda ometi hoiab tagasi mingi sisemine ebakindlus. Teine vaatus on tal kahtlemata tugevam, ent paraku jäävad Õunapuu maneerid välisteks žestideks. Ka hääles. See on mõjus teatud stseenides, ent suhtedünaamikas võiks oodata rohkem tõuget sisemistest impulssidest.
#000009
Dick Diver ei ole ainus kandev tegelane, põhiliin on tema suhe abikaasaga ja abielu pingestav flirt noore näitlejanna Rosemaryga (Ilo-Ann Saarepera). Kolmik tervikuna ei mõju kahjuks veenvalt. Kohati on raske aru saada, mis on lavastuses taotluslik ja mis juhuslik. Näiteks laval näidatud Nicole’i hullushetked mõjuvad armukadeda naise sordiini all emotsioonidena. Kas see, et hullus tuleb välja vaid teiste inimeste kirjelduste kaudu, on taotluslik? Ainus vaimselt ebastabiilseks tunnistatud inimene on kõige tugevam? Või on see Nicole’i mängiva näitleja Marika Palmi jalad-maas-lavanatuuri mõju?
#000010
Lavastuses esineb paar konkreetset komistuskivi. Esiteks on kandev kolmik Diverid ja Rosemary kirjelduste põhjal suure vanusevahega, ent näitlejad on umbkaudu samas vanuses (nende sünniaastad on vahemikus 1988–1994 ehk enam-vähem sama põlvkond). Sellised vastuolud kirjelduse ja näitamise vahel võivad teinekord olla lavastusliku võttena kasutusel küll (tegelaste vanused mängib näitlejate vanusele teadlikult vastu näiteks Ingomar Vihmar Endla teatri lavastuses „Kolm õde“) ning kindlasti ei eelda keegi, et rollidesse valitakse näitlejaid, kes juba eos parameetritelt täiuslikult vastava kujuga sobivad. Ent selles lavastuses jääb ebakõla nähtavaks. Dicki kirjeldatakse lavastuse alguses keskealisena, Rosemaryt äsja täisealiseks saanuna. Siin tekib konflikt kirjelduse ja selle vahel, mida publik näeb. Dicki tegelaskujust ei paista küpsust. Kui räägitakse aga naiivsest noorest näitlejannast ja tema armupalangust, siis vaatab lavalt vastu näitlejanna, kelle üksainus silmavaade sisaldab juba nii palju sügavust, et on võimatu isegi lavakontekstis uskuda teda olevat naiivne noor.
#000011
Teiseks on vaheldumisi seatud suure lava efektsed etteasted ja peent nüansirikkust nõudvad psühholoogiliselt teravad dialoogid, mis jäävad selles kirevas virvarris liiga suureks tükiks pureda. Teater, õnneks, pole küll mitte ainult kaduv, vaid ka arenev kunst. Ka etenduste kaupa ei keela lavastusel keegi ajas areneda. See arvustus põhineb esietendusel.
#000012
Seejuures ei saa eitada tegelaste värvikust. See kehtib ka kõrvaltegelaste kohta, kellest nüansirikkusega jäid silma elu kahest otsast põletav muusik Abe North (Vallo Kirs) ja kaunist näitlejannat mööda ilma jälitav Collis Clay (Ringo Ramul).
#000013
Lavastuse väline atraktiivsus ja vorm mängivad sisulised tähenduskihid üle. Kujundus ongi vaatamisväärsus ise­eneses. Lilja Blumenfeldil on sel aastal juba üks suurepärane kujundus Vanemuise „Niskamäe naistega“ välja tulnud, „Sume on öö“ on järjekordne lisandus mõjusate või suisa vaimustavate lava­kujunduste ritta. Hõbedasi, musti, valgeid ja halle toone, selgeid mustreid, kauneid kostüüme ning filmiesteetikat kasutav maailm (videokunstnik Margo Siimon) tõmbab endasse. Lava võimalusi kasutatakse mänguliselt, näiteks lava eesosas olev auk on kasutusel basseinina, kus sulistada, või hoopis tühjusena, kuhu kukkuda jms.
#000014
„Sume on öö“ on stiilne lavastus, mida tahaksin armastada, aga ei saa.
#000016
Laikida või mitte laikida, selles on küsimus
Tartu Uue teatri „Video: täielik šokk! Sündmuskohal kaos, tuvid minestuses“, autor ja lavastaja Elise Metsanurk, kunstnik Annika Lindemann, valguskunstnik Chris Kirsimäe, videokunstnik Fredi Karu. ...
Pealelend – Ott Karulin, Eesti teatri auhindade töörühma esimees
2020. aasta loomingu või pikaajalise silmapaistva töö eest tänavu jagatavate Eesti teatri auhindade puhul torkab varasemaga võrreldes silma erinevus, et lavastajaauhinna ja kunstniku­auhinna nominente ...
#000018
2020. aasta loomingu või pikaajalise silmapaistva töö eest tänavu jagatavate Eesti teatri auhindade puhul torkab varasemaga võrreldes silma erinevus, et lavastajaauhinna ja kunstniku­auhinna nominente ...
#000022
Eesti Teatri Agentuur kuulutab välja 2023. aasta näidendivõistluse
Aita leida aasta keeletegu 2022
Riiklikele kultuuripreemiatele esitati 99 ning spordipreemiatele 45 kandidaati
#000025
Riiklikele kultuuripreemiatele esitati 99 ning spordipreemiatele 45 kandidaati
#000028
Näitus “Kondori lend” Uue Kunsti Muuseumis
#000029