Galeriikäik – Tunne iseennast – millest sa tehtud oled?
#000002
Ühe teise rühmituse, Tõnis Vindi Studio 22 näitust „Tunne iseennast“ Tallinna Õpetajate Majas on siinkohal sobiv käsitleda kahel põhjusel. Esiteks puhtalt põhimõtte pärast: nagu Ku-Ku klubi, ei ole ka Õpetajate Maja high-end art hall. Paljude biennaalispetsialistide silmis on tegu tõenäoliselt kohviku- ja kultuuri­maja formaadiga, mida kunstnikud, kes soovivad „ennast tõestada“ ja „jõuda kaugele“, võiksid pigem vältida. Just selle­pärast on sellised kohad aga kuidagi elusad. Autorid, kes seal üles astuvad, ei tunne vajadust midagi tõestada ega kuhugi jõuda – nad on juba kohal.
#000007
Hans-Otto Ojaste personaalnäitusel „Peegeldus“ esitatud küsimused olid suhteliselt trafaretsed, kuid vastus aga lihtne ja lahe. Ronid redelit mööda lae alla, surud näo seinaauku ja seisad silmitsi klaustrofoobilise udukoguga, läbi mille hakkab aimduma silmapiir.
#000008
Näituse pealkiri osutab Delfi oraakli maksiimile, mida on püüdnud tõlgendada filosoofid ja teoloogid nii antiik- kui ka kaasajal. Visiit oraakli juurde võrdus teatud mõttes jõudmisega omaenda olemuseni, kus vastuseid küsimustele jagatakse vastavalt küsija enda valmisoleku astmele. Sellest tulenevalt pididki näitusel osalejad endalt küsima „kes ma olen?“, asuma teekonnale, jõudma seeläbi ka maailma sügavama mõistmiseni ning tekitama ka vaatajas huvi ja soovi seda kõike kogeda. Selles mõttes on lähtepunkt turvaline ja pingevaba: autorite vastused on täpselt nii ausad nagu nad ise. Kui latti pole seatud, ei saa ka selle alt läbi joosta. Ja milleks üldse mingi latt?
#000011
Aine põhiolekute juurde tagasi. Gaasiline olek on peaaegu sama hõlmamatu ja haaramatu kui plasmaolek. Siiski võis seda natuke näha Hans-Otto Ojaste personaalnäitusel „Peegeldus“ Hopi galeriis. Näituse küsimused on suhteliselt trafaretsed: „kas see, mida näen, on olemas või mitte?“, „kas maailm asub minust väljas- või seespool?“, „kas kunstiteos on pandud näitusesaali või minu pähe?“ jne. Vastus on aga lihtne ja lahe. Ronid redelit mööda lae alla, surud näo seinaauku ja seisad silmitsi klaustrofoobilise udukoguga, läbi mille hakkab aimduma silmapiir. Kas tajuda seda kõige ilusama valge vaikusena või nietzscheliku kasvava kõrbena, ongi ilmselt jällegi iseenda tundmise küsimus.
#000013
Ja tahke olek tuleb ilmsiks kõige paremini seal, kus on midagi skulpturaalset ja/või arhitektuurset. Selle kombinatsiooni leiab Eike Epliku ja Imat Suumanni kaksiknäitusel „Õhtu varjus“ Tallinna Kunstihoone galeriis. Maal ja skulptuur. Tiit Pääsuke ja Kris Lemsalu vol 2. Kaunitar ja Koletis. Millegipärast kerkib silme ette Lady Gaga ja Tony Bennetti jazzduett või mis tahes teine popmuusikaprojekt, kus produktsioonifirma paaritab noore tõusva talendi nn vana kalaga, et teha esimene teise abil likviidsemaks ja puhuda teisele sisse esimese elujõudu. Milleks? Kas see on olelusvõistlus?
#000014
„Mina olen hägusa ruumi tegija, sina oled vormi tegija. [—] Mina olen ruum, sina aga ruumitäide,“ võtab Suumann Epliku poole pöördudes situatsiooni näitusekataloogis avaldatud vestluses kokku. „Linnas või tänaval ongi igasuguseid asju. See, et sinu maalid on sellised, ei välista midagi, mida mina võiksin sinna sisse teha,“ on Eplik juba jõudnud eelnevalt vastata. „See on ikkagi loogiline kooslus. Vorm peabki ruumis olema,“ kõlab lõpuks kui ühest suust. Ainult et erinevalt vedelast ja gaasilisest vormist ei võta tahke vorm kunagi ruumi kuju.
#000015
Eesti Kunstimuuseumil valmis kestliku näituse mudel
#000022