Potil ja Pannil võiks laval ikka vahe olla
#000000
Adrian Piper vedas 1982–1984 projekti Funk Lessons, mille raames korraldas ta performatiivseid tantsutöötubasid. Etenduse kulgedes muutus tantsutund aina enam loenguks, mis puudutas identideedi, rassismi, afroameerika kultuuri jne. Piper lähtub oma töödes iseendast kui sisendist, kuid jõuab ühiskondliku laiema väljundini.
#000001
Etendaja läheb lavale, tal võib olla roll, aga ei pruugi, ta võib rääkida, aga ei pruugi, ta võib tantsida, aga ei pruugi, ta võib karjuda, aga ei pruugi, ta võib võtta publikuga kontakti, aga ei pruugi, ta võib käituda ettearvamatult, aga ei pruugi, ta võib manipuleerida, aga ei pruugi. Kui etendaja lavalt maha tuleb, siis millegipärast tulevad laval esitatud mõtted ja ideed temaga kaasa ka väljapoole lava. Tundub, et etendaja ei saa jätta oma rolli lavale ja garderoobi maha, miks see nii on? Arutlesin sellel teemal Sigrid Saviga, kes see hooaeg on seotud nii Sõltumatu Tantsu Lava (“Artefakturism: farsid ja varemed” – koreograafid-etendajad: Valeria Januškevitš, Keity Pook, Sigrid Savi ja Kadri Sirel) kui Kanuti Gildi SAALiga (“Cowbody” – koreograafia: Hanna Kritten Tangsoo ja Sigrid Savi).
#000002
Kärt: “Ma tahaksin vastupidist väita, et etendajaks ikkagi võiks õppida. Õppida kriitiliselt mõtlema eetilistele piiridele, millega manipuleeritakse etendussituatsioonis; mõtestama publiku rolli ja olulisust terviku toimimises; lavalist vastutust, mille etendaja võtab kui teosega publiku ette läheb; ja kindlasti üleüldist konteksti, kuhu ja milles luuakse.”
#000005
Kirjutise sissejuhatav loetelu viitab tõsiasjale, et etendaja on pea alati laval oma kehaga, mistõttu ei saa kehalisuse olulisust etendaja töös alahinnata. Etendaja keha ning liikumine loovad lavaruumile ja -situatsioonile tähendust – kui kehalisus ära unustada, on see vaatajale näha. Kehalisus ei pruugi (kuigi vabalt ka võib) tähendada tsirkuseartistile vastavat akrobaatilist võimekust, pigem on see tajumuslik kohalolu/presence. Tugeva kohaloluga etendaja saab selgelt aru, kus ta ruumis paikneb, mis tema ümber toimub, kui kiiresti aeg möödub jne. Ta ei pea seda kõike kontrollima või manipuleerima, kuid ta on nendest aspektidest teadlik ning suudab nende vahel ujuda.
#000008
Nüüdistantsu puhul on oluline, et lisaks füüsilisele tantsutehnilisele võimekusele oleks lavastuses/performance’is psühholoogilist ruumi, mida vaatajaga jagada. Psühholoogiline ruum ei ole pelgalt miimika või emotsionaalset seisundit representeeriv mask, mis lavale astudes ette tõmmatakse, see on midagi palju hapramat, see on valmisolek ootamatusteks ning võimekus teadmatuses jääda avatuks. See on ruum, mis jääb laval oleva etendaja isiksuse ja tema sooritatava sisu vahele – ruum, kuhu publikul on võimalus piiluda. Seda ruumi kogedes näeb vaataja etendaja n-ö laval olemise maski taha, tunnetab olukorra haavatavust ja ainukordsust. Psühholoogiline ruum loob tantsule sügavuse, kolmanda dimensiooni. Kui etendaja aga lavale astudes maski kohe ette tõmbab, kas enese kaitseks või õigustuseks, siis jääbki selline kahe dimensiooniline mulje, et äge küll, et osatakse ja tehakse, aga tants mõjub kleepsuna, mida võib ükskõik kuhu kleepida ja siis jälle maha kiskuda.
#000009
Tantsus kujutan ette (ning olen ka ise kogenud), et tantsija saab protsessis osaleda puhtalt materjalina. Minna lavastusse täitma selget rolli, kellegi teise antud ülesannet, sooritama koreograafi loodud liikumist (seda kõike võiks ja peaks meisterlikult tegema), ilma et eraelu temaga lavale kaasa tuleks. Ka näitlejate puhul suudan ette kujutada stsenaariumeid, kus ollakse täielikult materjal. Kaasaegsetes etenduskunstides on aga põnev see, et loomeprotsessis on etendaja korraga nii looja kui materjal. Etendaja tegevustikul tundub alati olema vähemalt kaks plaani: tegevus laval ning selle tegevuse kommenteerimine.
#000011
Mõtteharjutusena (nii lavastaja kui etendajana): Kui mul on laval Pott, siis mulle on oluline, et Pott oleks nii Pott, et kui ühel hetkel tuleb Poti asemel Pann, siis Pann ei saaks lihtsalt Poti rolli üle võtta. Sellisel juhul on edaspidi laval Pann, kes ajab laval oma asja. Isegi kui nende performatiivsed aktsioonid võivad kattuda, siis neist kummastki peaks läbi kumama piisavalt neid endid, et vaatajal oleks võimalus vahet teha, kas laval on siis Pott või ikkagi Pann. Kui Panniga tuleb aga lavastusse piisavalt kaasa Panni ennast, siis mõjutab ja muudab see senist tervikut. Panni tulekuga muutuvad rõhuasetused, tõenäoliselt ka sisend. Pann ei ole lihtsalt materjal, kellega varem Potis keedetud suppi edasi soojendada. Pannist saab suuremal või vähemal määral looja.
#000012
Kokkuvõttes, iseennast ei saa laval lõpuni maha jätta.
#000013
Vastastikune austus etendaja ja publiku vahel tundub kõige alus olema. Kui etendaja suudab publikule ennetavalt selgeks teha, mida teosest oodata on, eelkõige just selles vallas, mis eetiliselt võib olla küsitav, ning publik otsustab siiski saali tulla, siis tegelikult on loodud omavaheline vaikiv kokkulepe, mille arvelt on etendajale rohkem lubatud. Kindlasti tõuseb see küsimus üles kaasavate etenduste puhul. Meile mõlemale Sigridiga tundub ebaeetiline keegi lavale tõmmata ja siis ta sinna ripakile jätta. Kui juba astuda samm kaasamise suunas, siis suureneb sellega paralleelselt ka etendaja vastutus vaataja kogemuse ees. Austades publikut ja tema aega, loodame loojate ja etendajatena, et see austus on vastastikune. Et ka publik tuleb saali meie aega ja tööd austades, sest just sellelt pinnalt on võimalus alustada omavahelist dialoogi.
#000015
TÜ Viljandi kultuuriakadeemia tantsukunsti eriala äsjalõpetanu
#000016
Tantsuõpetuse käsiraamat. Hea tantsuõpetaja, sinu töö on väga oluline
#000017
TÜ Viljandi kultuuriakadeemia tantsukunsti äsjalõpetanu
#000018
Tantsust tantsuta: Pääsuga tunnetuse kaitseks
#000019
Tantsu loomine on valikute tegemine...
#000022
Tallinna Ülikooli BFMi koreograafia õppekava projektijuht
#000023