Lugu sellest, kuidas ma üht seljakotti õmmeldes kõik õmblusämbrid läbi käisin.
#000000
Kihiline pealiskiht vajas aga kanga tugevuse tõttu üsna tihkeid õmblusi, mistõttu jäi voodrita kott seest üsna näotu. Pealegi ei sümpatiseerinud mulle üldse idee pidevalt koti sisu hõõruvatest võtmetest ning esemetest, mis ka selle elueale väga pikka pidu ei lubanud. Ainus loogiline variant tundus voodri õmblemine. Paraku polnud ma kunagi ühtegi voodriga asja õmmelnud ega teadnud, kui palju agasid seal ette võib tulla. Eriti kuna kangad olid ju täiesti erineva tugevusega ja materjalist. Optimist minus lükkas aga ratsionaalse mõtlemise välja ja lõikasin seal samas põrandal väikesest, kuid ülikihvtist kirjust kangast, olemasolevate lõigete järgi voodri. See on kogu koti juures senini mu lemmik osa. Iga kord kotti avades toob kevadiselt värske ja reibas sisu naeratuse näole. Õnneks taipasin enne voodri väliskanga külge kinnitamist selle külge tasku õmmelda. Tasku sai mõnusalt sügav ja selline, et koti sulgedes murdub selle ava kinni, nii et pole ohtu, et vahepeal kiiremaid samme tehes midagi välja hüppab. See süsteem arenes õmbluse käigus ega olnud kuidagi planeeritud. Lihtsalt järjekordne mõõtmisviga, mis lõpuks kasulikuks osutus.
#000004
mis lõpuks nii pika pausi tekitas, et alles täna, 20. jaanuaril,
selle projekti juurde naasesin. Kripeldas see kott mul juba tükk
aega südamel, sest välimuse poolest oli see täpselt selline, nagu
vaimusilmas ette kujutasin – pealt elegantne, aga seest ägedalt
kirju ja pisut lapergune – kuid lõppviimistluseni polnud kuidagi
#000008
Poole oma laiusest kaotanud sangad tundusid nüüd aga kuidagi eriti kitsad, kokku keeratult umbes 2 cm, mistõttu kahtlesin, kas neid pahupidi õmmeldes üldse pärast ümber pöörata õnnestub. Selle mõtte peale tulin ka alles siis, kui esimene sang õmmeldud oli ja probleemiga alles silmitsi seisin. Õnneks väike ukerdamine ja urgitsemine end lõpuks ära ka tasus ja sain kõvasti motivatsiooni jätkamiseks juurde. Jätsin õmmeldes sangade otsad lahti ja pärast parempidi keeramist õmblesin alles eraldi otsad kinni. Ühest küljest otste peitmiseks ja teiselt poolt tugevduseks. Kaks sanga õnnestus isegi ühepikkused saada ja mõtlesin, et jätan need viimaseks, kui olen paika saanud kinnitusnööbi asukoha, mis mõjutab päris palju, kuidas kott langema hakkab.
#000010
Nööp oli üsna suur, mistõttu tuli kangasse sisse lõigata ligi 4 cm pikkune pilu. Lottet tsitaati “Rännutarkus nr 1: ...” pisut ümbersõnastades, siis “Õmblustarkus nr 35: õmble nööp enne paika, kui nööbiaugu lõikad!”. Jah, aimad juba õigesti... ma suutsin augu lõigata alumisele kihile. Sinna, kuhu pidi ilusti paigutuma hoopis nööp, aga kuna ma koguaeg sättisin nööbi asukohta selle järgi, kuidas see pärast, läbi nööbiaugu pistetuna, välja peaks nägema, siis loomulikult oli see valel küljel. Auk oli aga juba lõigatud ja mulineega ääristatud, kuna mu nööbitald ei suuda nii suurt nööpauku teha või siis tegelikult ma ei taibanud seda pistet ilma nööbitallata proovida. Ilmselt oleks toiminud, aga see roosa mulineega äär on ka päris ilus. Mõtlesin, et selle saaks väikese tikkimistööga veel huulte kujuliseks teha ja see teeks koti aga veelgi lahedamaks. Valele augule viimast pistet tehes ärkas optimist minus taas “Ei ole hullu miskit, et see 3,5 cm pikkune auk siin on – seda saab ju trendika mobiilijuhtme avana kasutada! Geniaalne!?”. Võib-olla, aga tegin ka teise samas mõõdus lõhiku koti pealmisele kihile ning ääristasin mulineega. Seejärel paigutasin nööbi “kõrvaklapiava” lähedale, et sealt asjad välja ei pudeneks. Lõpptulemus jäi lõpuks täitsa ilus, sest üleliigne pilu on kaetud ning nööp harmoniseerub kenasti kotiga. Lisaks toimib ka koti sulgemiseks hästi ega tule liiga kergesti lahti, kui mõnel pahatahtlikul tegelasel omavoliline koti sisuga tutvumise huvi peaks tekkima.
#000011
nüüd veel ära mõõta sangade täpne asukoht ja nööpnõeltega
need lõplikuks õmbluseks paika sättida. Ma olin miskipärast nii
veendunud, et joonlaua kasutamine need mul sirgelt seljakoti külge
aitab paigaldada, aga reaalsus oli lõpuks ikka see, et koti
pehmusest tulenevalt andis üks külg järele ja mulle tundub siiani,
et parempoolne sang on oluliselt madalamal kui vasapoolne. Seljas
õnneks vahet tunda ei ole ning välja see kõverus ei paista.
#000012
Vahetult enne õmblustööde lõppu mõtlesin veel, et kõik vead olen selle kotiga ära teinud, aga vot esi- ja tagakülge kokku polegi lasknud. Üllatusmomenti siinkohal oodata ei maksa, sest enne veel kui sain mõtte lõpuni mõeldud, hakkas viimase sanga alumise otsa õmblus hirmsasti kobrutama ja kangas jäi kinni. Mõtlesin veel, kas tõesti niit takerdus jälle, aga asja pisut lähemalt uurides selgus, et mingi pöörde ajal olin suutnud siiski väikese jupi koti esikülje kangast kuskile vahele kruttida. Naersin veel omaette, et ju siis Murphy kiirustas ikka oma viimaselt tööülesandelt mulle appi ja harutasin nägu muigel tihke õmbluse lahti. Lükkasin pärast topelt kontrolli koti jälle talla alla ja vurinaga läks ka viimane sang kinni. Võid vaid ette kujutada, milline õnnejoovastus mind tabas. Ma sain hakkama! Ma tõesti sain selle kotiga hakkama! Olin seda nii kaua mõttes kaasas kandnud, et käes hoides tundus seljakott veelgi hinnalisem. Kotti vaadates tuli kohe esimese mõttena pähe Mary Shelley kurikuulus teos “Frankenstein” ja sealse kokkulapitud koletise elustumine. Üldse mitte paha pärast, sest kott näeb küll välimuselt kaunim ja pisut roosam välja, aga on üsna asümmeetriline ning mitte kõige esteetilisemate õmblustega. Sarnaselt doktor Viktor Frankensteini vaimustusele oma loomingu üle olen aga minagi lõpptulemusega väga rahul, sest mõelda vaid: kellelgi pole samasugust kotti! Olen loonud midagi unikaalset ja samas väga isiklikku. Üllataval kombel komistasin selle kõige käigus vist ka kõikide mõeldavate apsakate otsa, millega õmblejad kokku võivad puutuda, aga kordagi ei olnud tunnet, et nüüd ma enam edasi ei tee. Pusisin aga sasipuntrad jälle lahti ja proovisin üha uuesti. Valmis saadud kott ja õpitud vead innustavad nüüd aga veelgi rohkem õmblema, sest kui see kott valmis sai, siis saan kindlasti hakkama teiste asjadega. Järgmiseks juba kleit ja sealt julgelt edasi, eks!?
#000013
Panen siia lõpptulemi seljakotist eriti kaunite kiharatega modelli seljas. Tiina tuli hilisõhtul värskelt valminud imet kaema ja kasutasin kohe võimalust tema abiga vaadata, kuidas kott seljas välja näeb. Tal oli juhtumisi kotiga hästi sobiv kampsun ka, nii et pilt sai väga vahva!
#000014