Andrus Ansipil täitub (täitunuks?) sel aastal üheksa aastat peaministrina. Sama pika ajaga saavad meie lapsed koolis põhihariduse. Millises seisus me enne keskkoolikatseid oleme? Kas peaksime nii kaugemat tulevikku kui tänast päeva silmas pidades ehk koolivahetusele mõtlema? Majandus kasvab ja mitteüllataval kombel on ta seda teinud pea igal aastal alates taasiseseisvumisest. Mitteüllataval, sest olles ümbritsetud heal järjel naaberriikidest, on kapitali sissevool paratamatu, pole seda suutnud nurjata ei praegune paremerakondade võimugrupp ega ka sellele eelnenud valitsused. Paralleeli võib tuua ka Hiinast, kus majandusnäitajad liiguvad tõusvas joones, tundmata kommunistide vastu sooja ega külma.
#000001
Eelneva lõigu mõte ei olnud Reformierakonna poolt kantavate võitjate põlvkonna mõttemallide halvustamine, vaid meie lähimineviku „eduloo” lahtihaakimine valitsevast ideoloogiast. Kuigi lühikeses plaanis saab valitsus majandusnäitajaid mõjutada, sõltume pikemas perspektiivis Eestis leiduvatest ressurssidest ning meie oskusest neid ära kasutada. Et loodusressurssidega on lood siinmail sandisti ning kogu maailma põlevkiviusku pööramine näib ebatõenäoline, võiks olulisima varana näha inimesi.
#000003
Nüüd aga pealkirjas püstitatud küsimuse juurde. Demokraatia oluline koostisosa on valitsuste vahetumine. Praegune võimuliit on liialt kaua küsinud ning kaotanud igasuguse enesekriitika. Meilt on palutud kannatlikkust, töökust, viitteist aastat ja uhkusetunnet. Nende kõlavate sõnadega ei ole midagi peale hakata – mida on tarvis, on vastused. Milliseid samme saame me teha, et verejooksu peatada? Seetõttu pole ka üllatav, et ühiskonnas on tekkinud ootus uue poliitilise jõu ning mõtte järele.
#000008
Kui palju on aga uut praegu esile kerkinud vastloodavates moodustistes? Mõlema eesotsas annavad tooni tuttavad näod, kes kuni eelmise aastani on praeguste koalitsioonierakondadega rahumeelselt kaasa noogutanud. Andres Herkel väitis Postimehes, et meie suurimad probleemid on poliitstruktuurides. Ta räägib valimiskünnise alandamisest ja peibutuspartide keelamisest, aga puudub igasugune visioon, mida selles uuenenud ülidemokraatlikus süsteemis edasi teha. Peibutuspardi kontseptsioon ei ole keskmise valija jaoks arusaamatu, pigem tähendavad partidele antud hääled toetust erakonnale tervikuna ja individuaalse eelistuse puudumist. Mul on tõsiselt raske uskuda, et inimesed poliitformaalsuste tõttu riigist lahkuvad. Herkel mainib ka filtrite puudumist riigimasinas, aga sellele mõjuks igasugune võimuvahetus tervendavalt, miks peaksime me oma toetuse just temale usaldama? Eestil on juba sarnane kogemus Res Publica päevilt olemas, mil lubati uut verd ja vanade kommunistide võimultpeletamist. Lõpptulemusena ajasid samade huvigruppide asja uues pakendis teenusepakkujad.
#000009
Kristiina Ojulandile tuleb au anda. Tema PR-tiim kirjutab Ojulandi ajaveebis ka konkreetsemate murekohtade olemasolust ja mainitakse nii haldusreformi, maksupoliitikat kui regionaalpoliitikat. Sealt kõlab aga läbi endine uskumus, justkui oleks liberaalne majanduspoliitika meie imerohi. Mida muud võiksimegi oodata poliitikult, kes on 18 aastat Reformierakonnas olnud ja nii valitsuskabinetis kui riigikogus meie praegust seisukorda kujundanud. Tekib juba puhtinimlik umbusk, kas tõesti on tema see inimene, kes suudab ja tahab poliitikas mingisugust alternatiivi pakkuda.
#000010
Tartu Ülikooli emeriitprofessor Marju Lauristin on küll mitmekordne vanavanaema, kuid teab noortest ja nende väärtushinnangutest rohkem kui noored ise. Ometi on see vist paratamatus, et kõneldes noortest kõneldakse ka vanadest.
#000016