Sten Ojavee kureeritud „Kadumisest ja kadumiseks“ on „Ladyfesti“ kõrval Eesti esimene tõsiseltvõetav kuraatoriprojekt, mille taustaks on rändekriisi kogemuslik foon.
#000001
Soovin veel kord lähemalt kaeda näitust „Kadumisest ja kadumiseks“, mida pean selle aasta seni veenvaimaks kuraatoriprojektiks Eestis. Kuigi Sirbi veergudel on sellest kirjutanud Francisco Martínez, oli tema essee pigem laiem kulturoloogiline ekskurss kadumise lähtepositsioonide avamiseks maailmakultuuri kontekstis viidetega Kierkegaardist Baudrillardini, Kim Ki-Dukist Bob Dylanini, puudutamata otseselt näituse enda tekstuaalset kude: kuidas üks eksponeeritud töö koostöös teistega vaatajat näitusel käivitab, suunab ja ohjab. See, mida mina pakun, oleks lühike lähilugemine, mille eesmärk on tõestada näituse kuraatori loomingulist iseseisvust ja väärtustada tema loodud mentaalset platood.
#000007
Sten Ojavee kureeritud „Kadumisest ja kadumiseks“ on „Ladyfesti“ kõrval Eesti esimene tõsiseltvõetav kuraatoriprojekt, mille taustaks on rändekriisi kogemuslik foon. Ometi ei ole see illustratiivne ja poliitilises programmeerituses liiga fikseeritud (nagu näiteks oli äsjane „2016. aasta poliitilise foto festival: kodumaa“ Helsingi fotokunsti muuseumis), hoides meie teadmised maailmast toimuvast ja selle kohta käivast uudistevoost pigem ärevust tekitavalt ebamääraselt foonil kui äraütlevalt fookuses. Näituse lähtepunkt ärgitab ka mõtlema orjakaubandusest ja perevägivallast kui kadumise võimalikest põhjustest. Aga mis ehk intrigeerivamgi, siis selle tähenduslikud viited ulatuvad justkui suurematest hädadest motiveerimata müstilise kadumiseni. Pealegi, nagu mitu näitusetööd osutab, oli siin muu hulgas vaatluse all ka inimeste kohta käiva teabe haldamine (Ivar Veermäe), füüsilisel kujul pildilt kadumine (Hito Steyerl), praktilised juhised uue identiteedi omistamiseks (Suzanne Bürner) ja iseenda matmise virtuaalse kogemise võimalus (Mikk Madisson).
#000008
Teine teos, mis Bürneri raamatuga justkui raamistas näitusekogemust, oli Berliinis elava rahvusvahelise superstaari Hito Steyerli video „Kuidas olla nähtamatu: kuradima didaktiline hariduslik .mov-fail“, kus sugestiivses, musta huumoriga pikitud kompotis jagatakse iroonilisi juhiseid, kuidas pildiühiskonnas pildilt kaduda. Näiteks, et muutuda nähtamatuks satelliidipildil, tuleb võtta maastikul ühe piksli suurus, mis on aga üha raskem, kuna satelliidipildi piksel on 1996. aasta kaheteistkümnelt meetrilt vähenenud nüüdseks pea kolmekümne sentimeetrini. Steyerli video võimukas hääletoon saadab meid läbi kogu näituseanfilaadi, luues ootamatuid flashback’e dialoogis teiste näitusetöödega, mis olid seadistatud eri registrites kogemuste edastamiseks. Hoolimata näituse piiratud ruumiprogrammist oli seal skulptuuri, installatsiooni, videot, fotot, virtuaalreaalsuse simulatsioon ja juba mainitud vana hea raamatuformaat. Enamik teostest oli kalkuleeritud tulemuse saavutamiseks kokku laotud valmisklotsidest, kuid oli ka uudistöid (Bürner, Madisson), millega kuraator oli kontrollitud riski peale välja läinud. Seda, kuivõrd täpselt oli kuraator soovinud kontrollida oma näituse teksti, näitab tõsiasi, et Danila Tkatšenko fotoseeriat „Põgenemine“ (mida nägin tervikuna 2016. aasta poliitilise foto festivalil Helsingi fotokunsti muuseumis) eksponeeris Ojavee vaid valikuliselt, keskendudes ühiskonnast põgenejate fantastilistele metsamajakestele ehk siis kohtadele ja jättes välja romantilisevõitu põgenejate portreed.
#000010
Tulles tagasi käesolevat artiklit motiveerinud Indrek Grigori seisukohtade juurde, tuleb küsida, mida annab pealesunnitud koolkondlikkuse mõiste. Pealegi ekslik, kuna näiteks Sten Ojavee ainuke senine kuratoorne kokkupuude Tartuga on Maria Arusoo kureeritud näituse „Arheoloogiafestival“ assisteerimine Tartu kunstimuuseumis, nii et koolkondlikult kuuluvuselt kuuluks ta pigem KKEKi mõjude alla. Mulle tundub, et Eesti oludes on seni selgetest kureerimiskoolkondadest rääkida pisut vara. Ja pealegi mõttetu, ilma et oleks ära kuulatud kuraatori enda hinnang selle kohta, kust ja kuidas ta õppinud on ja millest eeskuju võtab.
#000011
Loora Kaubi näitus „Inimene ei näe kunagi unes päikest“
#000013
30. jaanuaril heisatakse lipud eesti kirjanduse päeva auks
Aita leida aasta keeletegu 2022
Riiklikele kultuuripreemiatele esitati 99 ning spordipreemiatele 45 kandidaati
#000015
30. jaanuaril heisatakse lipud eesti kirjanduse päeva auks
#000016