Miks arvamusfestivalist nii palju arvatakse? Mida see tegelikult annab peale selle, et inimesed saavad samamoodi mõtlejatega vesteldes oma seisukohti kinnistada ja poliitikutel on hea võimaluse pildil olla?
Minule on jäänud mulje, et poliitikuid sinna väga ei oodata. Eriti viimastel aastatel. Tegelikult võeti see idee põhjamaadest – Rootsi, Taani, kus sarnastel arvamusfestivalidel on läbi aja andnud tooni just nimelt poliitilised erakonnad, kes läbi demokraatliku otsustusprotsessi valitsuses või parlamendis peaksid need head mõtted kuidagi realiseerima.
Meil on sageli tekkinud valehäbi poliitikute suhtes ja poliitikud on selleks ka põhjust andnud, et juttu on palju, tegusid vähe, mis kasu sellest on. Või et see on koht, kus antakse võimalus üksnes ilusat juttu rääkida.
Ma olen käinud enamikul arvamusfestivalidel, nii kuulaja kui ka esinejana, ja vaatamata kriitikale, et seal esindatakse ammu teada-tuntud arvamust, on see siiski selline koht, kus tulevad kokku eri valdkondade inimesed, kellel on Eesti või ka kohalikul tasandil huvi millestki midagi arvata ja võib-olla selle arvamusega ka midagi muuta. Me kõik teeme oma valdkonnas hommikust õhtuni tööd, aga meil puudub võimalus, aeg ja koht selleks, et oma mõtteid kontrollida või jagada. See on minu arvates väga tore platvorm ja ma usun, et see on traditsioon, mis jääb.
#000003
Mis seis praegu Reformierakonnas on? Äsja teatas Kalle Palling poliitikast lahkumisest ja ühe põhjusena nimetas erakonnasisest võitlust.
Ma arvan, et Kalle tegi väga õige otsuse. Ta on noor inimene ja teda tundes paneb see valdkond, kus ta on ka poliitiliselt aktiivne olnud, tal silmad särama. Ma arvan, et see pole mingi trendinäitamine negatiivses mõttes. Inimesed tulevad poliitikasse, aga kui neil on mitu teistki karjääri, siis andku tuld.
Kui Kalle räägib sellest, et erakonnas on olnud sellist sissepoole konkurentsi rohkem kui väljapoole, siis võiks ju vastu öelda, et järelikult on erakond elav organism. Kui sisemine konkurents ära kaoks ja kõik oleks paigal ja üks tagatuba, siis mina... See oli üks põhjuseid, miks ma näiteks Isamaa ridadest lahkusin. Ma ei näinud enam erakonnasisest vabadust, heas mõttes konkurentsi, mida näen praegu Reformierakonnas.
#000005
Ja kuidas Toompealt vaadatuna tundub, kas praegune valitsus püsib veel 1300 päeva, nagu Jüri Ratas lubas?
Ma arvan, et see oleks Eestile väga kahjulik. Aga seda peate küsima selgeltnägijatelt, mina ei suuda tulevikku ette näha. Kahjuks on nii palju punaseid jooni poliitilise kultuuri kontekstis ületatud viimase saja päevaga, et see muudab ennustamise keeruliseks. Just selles mõttes, et väärikust ja sõnapidamist on kõvasti kuritarvitatud. Ma usun, et poliitikas peaksid kehtima jätkuvalt need põhimõtted, mis puudutavad muuseas ka ausat lähenemist poliitikategemisele ja seda arusaamist on praegune valitsus oluliselt murendanud. Ja see polariseeritus, mis ühiskonnas on. Tõsi, kahjuks see ei ole ainult Eesti näide. Me näeme seda paraku läänemaailmas mitmel pool. See muudab keeruliseks ilmselt ka ükskõik millise teise koalitsiooni moodustamise.
Tõsi on see, et Eestil ei ole, ja ma pean ennekõike silmas julgeoleku, kaitse- ja välispoliitika konteksti, palju ruumi eksimusteks. Ka selliste eksimuste jaoks, mida oleme näinud viimase 100 päeva jooksul.
#000008
Mida selles kontekstis tähendab välisminister Urmas Reinsalu väide, et välispoliitika jätkub väikeste muudatustega? Eile (8. augustil) kinnitas valitsus välispoliitika põhialused aastani 2030.
Jah, ma kuulsin ka eilseid uudiseid, et mitu olulist dokumenti kinnitati, mis puudutavad meie välispoliitikat. Arengukava hakati ette valmistama juba eelmise aasta kevadel, lisaks ka Ameerika Ühendriikidega sügavamate julgeoleku-kaitsepoliitiliste suhete edendamist ja välisteenistuse seaduse muudatuste eelnõud. Ma ei ole ühtegi nendest dokumentidest lõplikul kujul veel lugenud. Parlamendi väliskomisjon koguneb suvepuhkuse järel uuesti istungile augusti lõpus ja eks me siis vaata, millised need lõppformuleeringud on.
Ma praegu ei tahaks väga sügavaid järeldusi teha Reinsalu retoorikas, mis puudutab muutusi, aga võib-olla kõige tõsisem muutus, mida Reinsalu ise ei tunnista, on see, et nii otseselt tema kui ka valitsuse tegevus, ennekõike EKRE näol, on meid surumas ohtlikku isolatsiooni, mis võib lõppeda Eesti langemisega Venemaa mõjusfääri. Eesti jaoks on välis- ja julgeolekupoliitiline põhitelg alates taasiseseisvumisest olnud see, et me ei tohi enam mitte kunagi jääda üksi. See oli see, mis viis Eestilt iseseisvuse ja tõi kümnetele tuhandetele kannatusi 1930-ndate lõpus.
See tähendab, et me peame töötama välispoliitikas iga päev selle nimel, et meil oleks võimalikult palju liitlasi ja partnereid, kellele loota ja kellega koos Eesti julgeolekut tagada. Venemaa on väga selgelt Eesti julgeoleku eksistentsiaalne ohustaja ja ma näen seda ohtu kasvavana, mitte vähenevana. Siin on ainuke võimalus, et me töötame koos kõigi partneritega ega killusta ennast, nagu viimasel ajal olen tunnetanud, rohkem ühte paati Poola ja Ungariga, riikidega, kelle suhtes on meie lääne partneritel arusaam, et nende riikide tee on oht liberaalsele demokraatiale. Pean siin silmas liberaalset demokraatiat tähenduses tugev õigusriik, võimude lahusus, vabad valimised, vaba sõna ja inimõigused.
Meie ülesanne on tegelikult omada normaalseid, häid suhteid mitte ainult USA-ga, kes tõepoolest on kõige nähtavam jõud vastukaaluks nt Venemaale. Kui vaatame, kes täna Tapal tagavad NATO pataljoni koosseisus meie julgeolekut, siis on need Suur­britannia, Prantsusmaa sõdurid, kes vahelduvad taanlastega. Me ei saa panna munasid ühte korvi, isegi kui kellelgi on mõte, et meil on vaja suhelda süvendatult üksnes USA-ga. Nii Euroopa Liidu kui ka NATO püsimine ja võimalikult tugev ühismeel on olulised. Ma ei pea silmas Euroopa föderaliseerimist, millega inimesi hirmutatakse ja mida kusagilt ei paista, aga meile oleks kõige halvem see, kui satuksime sellisesse kahtlaste riikide nimekirja, kelle suhtes avalik arvamus Lääne-Euroopa riikides tekitab küsimuse, et need seal ju ei jaga meiega samu väärtusi. Ma ei pea silmas, et teeme väravad lahti ja laseme kõik migrandid sisse, vaid ma räägin elementaarsetest demokraatlikest väärtustest.
Meil olid väliskomisjonis külas Ameerika mõttekodalased. Võtsime neid kolmekesi vastu, Eesmaa, Poolamets ja mina. Üks ameeriklane küsis otse Poolametsa käest, et te räägite siin, et tahate saada USA-lt miljardi euro ulatuses kaitseabi, aga mis alusel me peaksime teid toetama, kui teie erakonna juhid räägivad, et kui on must, näita ust, ja teevad teisi rassistlikke avaldusi. Ameerika Ühendriikide armees on väga palju neid, kes on erineva nahavärviga. Kuidas me saaksime üldse eeldada, et me peame oma inimesi veenma Eestit kaitsma, kui selleks vajadus on?
Mina kuulsin 1990-ndatest, kui ajakirjanikuna töötasin, kuni tänaseni esimest korda, et keegi esitab sellise kõhkluse Eesti kohta.
#000009
Vastus oli umbes selline, et jah, see oli ühe inimese isiklik arvamus migratsioonikriisi tipphetkel. Aga ei kõlanud vähemalgi määral kahetsust. Ma pean ütlema, et see on ainult üks näide. Võin tuua terve rea näiteid, millega olen viimase saja päeva jooksul kokku puutunud oma kontaktide kaudu teistest riikidest. Kõik need jutud sellest, kuidas Reformierakond või mõned teised on käinud ja ässitanud muud maailma üles EKRE vastu, on näide sellest, et ei saada aru, kuidas toimib tänapäeva maailm. Sõna on tõepoolest vaba. Seda ma pean kõige ohtlikumaks arenguks meie välispoliitikas, mida kahjuks ma näen, meie välisminister ei tunnista.
#000010
Me oleme juba riigile tõsist kahju jõudnud tekitada.
Jah, sest me teame, et usaldust on hästi raske võita ja hästi lihtne on seda kaotada. Eriti praeguses kiirelt muutuvas maailmas, kus info levib suurel kiirusel. Seda ei saa hoida ainult enda teada. Mõtleme, et me ainult kodus vaidleme nendel teemadel ja mujale see ei jõua, sest kes see ikka eesti keelt oskab, aga see on hästi lühinägelik. Moskva propagandistid ja strateegid hõõruvad ainult käsi, nähes, kuidas Eesti sisemiselt polariseerub, kuidas Eesti ühiskond on lõhutud vihakõnega, mida me oleme näinud ka valitsusliikmete poolt viimase 100 päeva sees. Just nimelt julgeoleku tagamise seisukohalt on see meie jaoks kahju, mida on väga raske tagasi teha.
Peavastutus on muidugi Jüri Ratasel. Ma siiski usun, et ta saab aru ja ma oleksin väga üllatunud, kui selguks, et ta ei saa aru, et tema juhitud valitsus on Eestile teinud kohati juba korvamatut kahju. Aga veel kord, seda alati räägitud maineküsimust ei saa käega katsuda. See, mida oleme näinud sellel kevadel, on võrreldamatu kõige varasemaga.
#000011
Tooge mõni näide. Kuidas on muutunud suhtumine Eestisse ja eestlastesse?
Nagu ma ütlesin, meil ei ole üldse ruumi eksimusteks. See ei tähenda, et me peame olema piinlikult eeskujulikud õpilased, täitma kõiki nõudeid, mis tulevad Euroopa Liidu tasandilt või muudest organisatsioonidest. Meil saab olla oma arvamus, oma seisukoht ja see debatt, mis eelmisel sügisel toimus rändepakti teemal, oli väga vajalik. Ka välispoliitikas näen sageli, et me ei pea debatte, sest kusagil keegi arvab, et hoiab lõpliku tõe monopoli. Ma arvan, et meil on vaja seletada inimestele, miks me liitume nende rahvusvaheliste dokumentidega või miks meie jaoks on olulisem Euroopa Liidus olemine ja Euroopa Liidu tugevus, mitte mõranemine.
EKRE poole suuga räägib, et ei juhtuks midagi, kui Euroopa Liit laguneks. Juhtuks küll. Euroopa Liidu lagunemine lagundaks sisuliselt ka NATO.
Liikmesmaad on ju mõlemal suuresti samad. Kui nende vahel koostöö väheneb, toimub tõsiseid lahkhelisid, siis see mõjutab ka meie julgeoleku kõige olulisemat organisatsiooni NATO-t, kus võetakse vastu otsuseid konsensuse alusel. NATO laguneb niipea, kui ühte liikmesriiki rünnatakse ja teised kasvõi viivitavad oma otsusega tulla appi või mitte, kas käivitada artikkel viis või mitte. Minu arvates on väga vastutustundetu sedasi rääkida. Ka meie avaliku arvamuse küsitlused näitavad, et absoluutne enamus eesti inimestest näeb kasu Euroopa Liidus ja eurotsoonis olemisest.
Aga mainekontekst. Võtame digiriik. Rahvusvahelistes suhetes on Eesti nii unikaalsel positsioonil väikeriigi kohta, mille pärast meid kadestatakse. Meie e-riigi tuntus on meist pika kaarega ees. Ei peagi hakkama ennast tutvustama, vaid küsitakse, kuidas saaks meie kogemust e-valitsemises või e-teenustes rakendada. Nüüd, kus meil on väliskaubanduse ja IT ministriks inimene, kes räägib, et e-valimised on saatanast ja tuleb kõvasti uurida, kas see on ikka usaldusväärne, mis sõnumi see annab? Sinna otsa veel seegi, et ta üldse ei tahagi maailmas ringi liikuda, Eestit tutvustada, Eesti ekspordihuvide eest seista, rääkimata sellest, et väikeriigi seisukohast on ülioluline, et suudame ennast võimalikult lihtsalt teistele selgeks teha ehk räägime võõrkeeli. Milles seisneb Hollandi edu maailmas, nii kauplemises kui ka poliitikas, on see, et seal räägivad inimesed vähemalt 2-3 võõrkeelt. Eesti edu võti on see, et me oleme avatud maailmale. Praegu anname signaali, et Eesti tahab olla suletud. Nii nagu me olime kahjuks 30-ndate lõpus.
#000012
Ajaleht Raplamaa Sõnumid on kord nädalas (kolmapäeviti) ilmuv poliitiliselt ja majanduslikult sõltumatu Raplamaa uudiseid kajastav väljaanne.
#000022