Mida peab tegema lihtne inimene, seistes silmitsi vastavastatud faktiga, et hoolimata kõige loogilisemast mõtlemisest ei olegi munakarbid „paber ja papp”? Jah, lumehelbed valutavad keskkonna ja reostuse pärast pisaraid, aga on, olgem ausad, ka väga laisad. Quo vadis, planeet?
#000001
Me teame, et maailm upub prügisse. Et ookeanis on Prantsusmaa suurused prahisaared ja et kilpkonnad surevad, sest nad takerduvad kilekottidesse. Et kohvitopsi kaas laguneb mitusada aastat. Kõik on näinud koledaid fotosid ja videoid deformeerunud kehadega või surnud loomadest ja lindudest, kelle tappis meie toodetud prügi. Isegi kui see tundub kauge ja võõra probleemina – sest me ei ela ei Atlandi ega Vaikse ookeani ääres ja meil ei ole kilpkonnasid –, siis vähemalt „Teeme ära!”-päeval jõuab reaalsus ilusti kohale. Ja see on hea.
#000004
Sest ma ei tea, kuhu seda panna. Kuidas seda täpselt sorteerida? Imestusega lugesin kuhuviia.ee-st, et munarestid ei ole paberiprügi. Wtf, kuidas ei ole? Munarest on ju just about kõige paberim võimalik prügi! Aga ei ole. Käib hoopis biolagunevate jäätmete hulka. Okei, selge, edaspidi tean paremini. Mingit enda sisemist loogikat ei tasu usaldada.
#000006
Tegelikult toimub ideaalne pakendivaba, raiskamisvaba ja üldseüldse väga vaba tarbimine ööklubis, kus Jägermeistritüdrukud otse letilt inimestele jooki suhu valavad, jättes vahelt ära pitsi, mida peab pesema, mis nõuab vett, mis on ressurss, mida meil enam liiga palju ei ole. See on lihtne ja tõhus meetod, mis on pealegi veel väga mõjuv mitmel erineval tasandil. Kui see sama loogika tõsta toidupoe kulinaarialetile, võiks Sünnipäevasalati- ja maksakastmetüdrukud ja -poisid inimestele toitu otse suhu pudistada, ja miks ei võiks ka kontoreis olla veekraani kõrval spetsiaalsed kraanid, millest saaks lõunasöögiks valada näiteks paar meetrit spagette ja kõrvalkraanist nende peale hakklihakastet? Õnneks ei saa see mitte kunagi reaalsuseks, sest see on rõve.
#000010
Ja nii olen ikkagi sunnitud kasutama pakendeid ja tootma prügi, mida mul pole kuhugi panna ilma et süütunne näriks. Ja ikka avastama Facebooki pakendivaba poodlemise grupist üha uusi süütunde põhjustajaid: kas teadsite, et biolagunevad kilekotid ei lagune mullaks, vaid hoopis mikroplastikuks, mis on veel õudsem kui see kilekott ise? Ehk siis mitte „biolagunev”, vaid hoopis „komposteeruv” on see sõna, mida jah, jälle pakendilt, otsida.
#000011
Kui kõik läheb hästi, elan sellel planeedil veel mitukümmend aastat. Reostan ja saastan nagu kõik teised. Asjad võivad kulgeda selliselt, et kõik loomad ei suregi kohe välja ja Maa on edasi niivõrd-kuivõrd elukõlbulik kõigile, kes siin elavad. Aga võib minna ka nii, et olukord läheb väga hapuks palju kiiremini kui me arvestanud oleme. Ja seepärast on tähtis õppida ujuma enne kui me oma prügi sisse sõna otseses mõttes ära upume. Ja selle pärast on tähtis, et inimene saaks paigutada oma prügi õigesse konteinerisse, et see jõuaks õigesse kohta, sest siis ta on rahulolev ja elab kauem planeedil, mis kauem kestab. Palun rohkem ja erinevaid konteinereid.
#000012
Karin Sõmer on sommeljee ja vabakutseline elukriitik.
#000013
Samal ajal, kui Ghanas valitseb mastaapne prügiprobleem, mida püüavad lahendada nii kohalikud kui ka kaugelt tulnud vabatahtlikud, loob nüüdiskunstnik Latifah Iddriss teoseid, mis tõstaksid inimeste teadlikkust keskkonnahoiu olulisusest.
#000014