Intriig jääb VAT-teatri „Kosmilistes saialilledes“ nõrgaks, karakterid seevastu näitavad, et tehtud on tõsist ja head tööd.
#000003
USA näitekirjaniku Paul Zindeli (1936–2003) 1964. aastal kirjutatud „Kosmilised saialilled“ („The Effect of Gamma Rays on Man-in-the-Moon Marigolds“) ei ole rabav, vaheldusrikas ega vaimukas. Otse öeldes on see tüütu ja väga kurb. Näidendi põhimõtte võib sõnastada nii: „Kui minul on elus halvasti läinud, siis peab minu lastel minema veel halvemini“. Õnneks on lavastus üsna lühike ja ühevaatuseline.
#000005
Intriig jääb lavastuses nõrgaks, karakterid seevastu näitavad, et tehtud on tõsist ja head tööd. Kui eeldada, et lavastaja Katariina Unt võttis „Kosmilised saialilled“ teha spetsiaalselt oma kursuseõele mõeldes, et too saaks peaosas oma talenti ja oskusi tõestada, siis on valik täppi läinud. Tumemeelse, nii ennast kui ka teisi vihkava, kuid ikkagi majesteetliku ema roll sobib Meristele oivaliselt („Ühed inimesed on loodud rääkima, teised kuulama“). Seda eeskätt väliselt, ent ka ema hingelise segipaisatuse mängib näitleja veenvalt välja.
#000008
Hullu mängida pole kerge, pealegi pole ema sugugi lihtne ega sirgjooneline hull. Vahel käitub ta täiesti adekvaatselt („Mul ei ole mitte midagi selga panna“). Eriti oivaline on Meriste miimika tummstseenis, kui ta vihatud lemmikloomaga arved õiendab. Just Meriste osalus päästab lavastuse visuaalsest aspektist, ei lase sel muutuda kuuldemänguks. Küüliku kujutamine nööripuntrana pole aga lihtsalt väline võte. Samasugune seosetu hall pundar on ka ema hing. Muidu on lavastuse kujundus üsna askeetlik, lilleteema ja noorte tüdrukute tähtsust arvestades isegi kontrastne. Laest alla rippuvad köied suurendavad depressiivsust, sest põhimõtteliselt ei saa nendega teha muud kui üles ronida – ja siis sama targalt alla laskuda.
#000010
Loviise Kapper ja Elena Koit vastavalt Ruthi ja Matildana ei jätnud samuti nii ühetoonilist muljet kui dramaturgiline tervik. Kui Meriste ehk ongi lavastaja lemmiklaps, siis tütred pole sugugi mingid tuhkatriinud, kelle roll on ainult abitult vastu vaielda või tänamatult ema sõna kuulata. Ainsa häiriva tegurina võib nimetada, et tüdrukute funktsioon ja välimus on küllaltki sarnane, mistõttu karakterid ei eristu. Aga miks ei võiks enam-vähem ühevanused õed sellised ollagi. Kuna nad oma ema sõgeduse tõttu rängalt ja süütult kannatavad, annab see lavastusele sentimentaalse või isegi melodramaatilise kõrvaltooni. Muuseas, meeldiv vaheldus domineeriva väljapääsmatuse taustal. Noori näitlejaid arendavaks neid rolle aga pidada ei saa, sest tegu on üksnes laval kannatamisega. Õdede rõõm Matilda edu ja tunnustuse puhul on ilus, kuid üürike, sest ema hävitab selle kiiresti: „Ma vihkan maailma, tead sa seda?“ – „Jah, emme.“
#000012
Autor sai „Saialillede“ eest 1971. aastal Pulitzeri draamaauhinna, mis aga ei kõnele veel selle lavaväärtustest. Kui elada New Yorgis, kirjutada näidendeid, eestkostjaks on Edward Albee ning sul on juudi nimi, siis saad varem või hiljem selle preemia niikuinii. Põhimõtteliselt pole „Saialilled“ sugugi kehva tasemega või puudulik näidend, vastupidi: see on intellektuaalne ning hingeliste nüansside poolest rikas. Kurb ainult, et vaadata seda ei saa, näidend on liiga depressiivne, liiga sirgjooneline, liiga vaene, ilma pisimagi valguskiireta.
#000013
Ka Rakvere teatris sel kevadel esietendunud „Loojanguekspress“ kulgeb umbes samasuguses õhustikus ja on sama ebateatraalne. Viimase dialoogis on siiski küllaga sära, vaimuvälgatusi ja ootamatusi. Kui „Loojangu­ekspress“ peaks olema vähemalt nauditav lugemis­materjal, siis „Saialilled“ praegu nähtud kujul pole ka seda. Kõik on liiga ühetaoline ja masendav („Ma tegin täna oma elust kokkuvõtte ja sain tulemuseks nulli“).
#000014
„Kosmilised saialilled“ on järjekordne ängistav, hämar ja ühetooniline lavastus meie teatripildis. Mis teha, eesti teater elab üle viimaste kümnendite rängimat kriisi. Truppe ja ühekordseid näitemängukooslusi tuleb aina juurde, lavastused seevastu püsivad kavas üha lühemat aega. Repertuaaripõud on kasvanud juba nii suureks, et seda tajub ka saalist. Seejuures pole usutav, et maa­ilmas ei jõuta nii palju atraktiivseid ja kaasakiskuvaid näidendeid kirjutada, kui meie mängida. Pigem on kriisi põhjus kohapeal: võimalikult suur nutt ja hala on igasuguste auhindade ja muu tunnustuse saamisel eelistatud ning hinge­piinade ja kannatuste kurss kultuuri­börsil aina tõuseb.
#000015
Videost on teatris saanud samasugune märk nagu Jaan Toomiku purkidest kunstis. Öeldakse „nüüdisaegne teater“, aga mõeldakse: „video“. Või vastupidi, nähakse laval videot ja arvatakse, ...
#000018
Eesti Teatri Agentuur kuulutab välja 2023. aasta näidendivõistluse
Aita leida aasta keeletegu 2022
Riiklikele kultuuripreemiatele esitati 99 ning spordipreemiatele 45 kandidaati
#000024