Konservatiivsuse viletsusest on kuuldud juba omajagu. Seetõttu tahaks seekord rääkida liberalismi viletsusest.
#000000
Liberalismi viletsus seisneb lühidalt öeldes selles, et ta ei loo ise midagi, vaid üksnes võtab ära. See ei tähenda, nagu poleks liberalismi vaja. On ikka, isegi väga, nii nagu õunapuule on vaja aednikku, kes puud regulaarselt kärbiks. Vastasel korral puu metsistub ja vajub lõpuks iseenda raskuse all kokku. Õigesti lõigatud õunapuu kannab seevastu head vilja. Ta saab võimaluse küll kasvada ja kanda, kuid teda ka ohjeldatakse. Nii et ehkki liberalism midagi ei loo, vaid ainult võtab, loob ta võtteski ometi midagi uut – uuenenud ja parema olukorra, mis pikendab puu, see tähendab traditsioonist võrsuva kultuuri eluiga.
#000001
Ent kui me võrdleme puud ja aednikku, siis on ometi selge, et kui puu saab ilma aednikuta vähemalt mingi aja hakkama, siis aednik ilma puuta on täiesti mõttetu. See juhtub siis, kui ta puu nii ära kärbib, et enam midagi ei jäägi. Ei õunu, oksi ega tüve. Just sellisele olukorrale lähenedes tuleb liberalismi viletsus täie selgusega ilmsiks.
#000002
Pole päris õige arvata, et liberalism ja konservatiivsus on nagu pendli kõikumine – et kui pendel liigub ühte äärmusse, siis tekitab see paratamatu vastujõu, pendel kaldub teise äärmusse ja kõik algab otsast peale. Selline stsenaarium pole sugugi paratamatu. Nagu eespool osutatud, võivad traditsioon/konservatiivsus ja liberalism teineteist täiendades pikalt ning viljakalt koos eksisteerida nagu õunapuu ja aednik. Õunapuule tuleb vaid anda aega iga lõikega kohaneda, uus olukord omaks võtta, ja reaktsiooni ei teki. Ainult nii õnnestus meilgi ahvist inimeseks areneda, mõnel küll rohkem ja teisel vähem, aga kokkuvõttes siiski õnnestus. Pendli kujund ja paratamatu vastujõud tulevad mängu alles siis, kui aednik hulluks läheb. See tähendab, kui liberalism ei kõrvalda enam mitte kuivanud ja kõrveraid oksi ning vesivõsusid, vaid hakkab mingi hukatusliku ideoloogia alusel ja ise sellest joobudes sihikindlalt lammutama, peas hõljumas sõge projekt stiilis „me vägivalla hävitame, uus parem maailm on me püüd“, mis peab tehtud saama ülehomme kella poole kuueks õhtul. Kui gooti katedraale ehitati sajandeid ja ehitise algatajad ei lootnudki valmis katedraali oma silmaga näha – sest nad olid realistlikud ja mõistlikud inimesed – siis meie hullunud revolutsionäärid tahavad paradiisi maa peale tuua tingimata juba oma eluajal.
#000007
Need inimesed ütlevad muuseas sedagi, et rahvus ja rahvusriik on aegunud. Väide pole millegagi põhjendatud, ent kuna inimene on ühiskondlik ja järelikult ka moetundlik loom, siis kuulatakse sellist epiteeti väga tähelepanelikult ja tõmbutakse tagasi. Kes siis tahaks olla moest läinud. Paraku on tegemist sõgeda aedniku järjekordse kärpega, mida seekord ei tehta mitte oksakääride, vaid kirvega.
#000008
Tegelikult on rahvusriik silmatorkavalt hästi funktsioneeriv süsteem, paljude inimpõlvede ühislooming, mis tagab sootsiumi liikmete kõigi tähtsamate vajaduste rahuldamise alates materiaalsetest ja lõpetades psühholoogiliste ning kultuurilistega. Rahvusriigid tagavad ka maailma kultuurilise mitmekesisuse, millest hiljuti väga hästi kirjutas Tiit Kärner. Mida selle valguses arvata neist, kes rahvusriiki teadlikult ja sihikindlalt lammutavad? Mis on teie eesmärk? Ühiselamu, kus tubadel ei ole ees uksi ega aknaid, kuhu igaüks võib siseneda suvalisel kellaajal ja suvalises olekus? Kui meil oma „eesti tuba“ enam ei ole, siis kus me peaksime saama emakeelset haridust? Kus tootma eesti filme, tegema eesti teatrit? Kus looma ja lugema eesti kirjandust? Kus peaksid ilmuma eesti ajalehed? Kus peaks eksisteerima selline asi nagu eesti ühiskond?
#000009
Kui iroonia kõrvale jätta, võiks lapski aru saada, et Viiralt ei kujuta sel lehel mitte lihtsalt päid, vaid just neegripäid, otsides neist midagi iseloomulikku. Neegripärasust. Neegerlikkust. Kastreeritud pealkiri aga salgab selle maha ja viib vaataja lõppkokkuvõttes segadusse.
#000016
Vaat nii on lood, sõbrakesed. Inimliku tarkuse kõrgemalt tasandilt saabus külvivolinik ja nüüd on nii, nagu tema ütleb. Ajutiselt, kõigest surmani ja veel paar põlve pärast seda.
#000018
Nagu näha, on asjatundjad kindlaks teinud, et seesinane rahvakild kuulis kolonialismist, neegritest, orjusest jne eila, kõige varem üleeila, enne seda elasid nad koopas ja sõid vaklu. Vaimupimeduse vähendamiseks on tarvis neile tutvustada koloniaalajaloo keerukust.
#000020
Loomulikult on lühinägelik kogu selle jama eest nahutada kultuuriministrit, nagu on üritatud. Tõesti, mida tema siis teha saab, kui mõni kultuuriametnik on otsustanud nahast välja pugeda. Aga kunstnikud? Muuseumitöötajad? Nemad võiksid ju protestida, kui kunsti ja museaale hakatakse poliitkorrektsuse Prokrustese sängi suruma. See oleks isegi nende kohus. Kas Kunstnike Liit on tõesti selleks loodud, et üksmeelselt aplodeerida, kui progressiprohvetid asuvad mineviku kultuuripärandi „kõlvatusi“ likvideerima?
#000021
Kultuuril on struktuur ja selle struktuuri lammutamine tähendab kultuuri hävitamist. Ja siinkohal ei käi jutt rahvuskultuurist ega kujutavast kunstist, jutt käib inimkultuurist kui sellisest – kõigest sellest, mille poolest me loomadest erineme.
#000023
Võiks väita, et Ferdinand de Saussure ja Claude Lévi-Strauss leiutasid strukturalismi näol kõigest jalgratta. See, et mõtlemine, keel, kultuur ja koguni maailm kui selline püsivad vastanditel, on inimkonnale ilmselt alati teada olnud. Raske on kujutleda, et ka kõige algelisem mõtlemine ei paneks tähele ega arvestaks näiteks olemise-mitteolemise või valguse-pimeduse vastandlikkust, aga ühtlasi lahutamatust. Oleme sellegipoolest Saussure’i ja Lévi-Straussi tänuvõlglased, sest sel viisil keelt ning kultuuri analüüsides lahkub meie arusaam traditsioonide ja müütide pinnalt ning me astume sammu lähemale iseenese ratsionaalsele mõistmisele. Kas see tingimata hea on, jäägu iseküsimuseks. Meie tsivilisatsioon on süütuse ammu kaotanud, uurib iseennast juba mitusada aastat pingsalt suure peegli ees, ja sellises olukorras on kõige arukam tahta, et vähemalt peegel oleks nii korralik kui võimalik.
#000024
Tegelikult ei keela fundamentaalsete vastandipaaride olemasolu (olgu nad siis inimese konstrueeritud või iseseisvalt eksisteerivad) maailmal värviline ega pooltooniline olemast. Pole vaja eriti teravat mõistust, taipamaks kasvõi seda, et kuigi noor ja vana teineteist välistavad, võib nende üleminek olla väga sujuv; vähe sellest, nimetatud omadused võivad korraga iseloomustada ka üht ja sama entiteeti. Kõik sõltub taustast. Ja nagu korduvalt osutatud, põhineb kogu digitehnoloogia kahel elemendil, kuid annab sellest hoolimata välja kogu värvigamma, milles võite veenduda kasvõi oma arvutiekraanile vaadates. Teiseks on kultuurides küllalt neidki konstante, mille puhul selge vastand puudub – näiteks omand. On minu oma, on võõras, on meie oma, on eikellegi oma. Kolmandaks ei ole kõik vastandipaarid sugugi teineteist välistavad, on ka neid, mis teineteist täiendavad (nt ema – isa, naine – mees).
#000026
Seega pole vaja opositsioone karta ega püüdlikult eitada, pooltoonid ja sujuvad üleminekud on olemas nagunii, kultuur ei ole malelaud. Kuid seda mööndes ärgem siiski unustagem, kui fundamentaalsed mõned sellised paarid ikkagi on.
#000027
Võtkem näiteks opositsioon all – üleval. Selle vastanduse tekitab mõistagi gravitatsioonijõud ja järelikult on kõik maapealsed kultuurid tekkinud ning arenenud selle dihhotoomia tingimustes. Absoluutselt kõikjal on täheldatud, et kõrgemal asuva keha potentsiaalne energia on suurem, mis inimkeeli öeldult tähendab, et need, kes asuvad madalamal, nende meelevallas, kes asuvad kõrgemal. Olla üleval on seega ihaldusväärne. Nendest asjaoludest on võrsunud terve leegion mõisteid ja arusaamu: on ülemad ja on alamad, on alluvussuhted, on hingeülendus, on ülendamine ja ülistamine, on alandamine ja alistamine, on üleolek ja on alaväärsus. On taevane paradiis ja allmaailm ehk põrgu.
#000028
Me võime ükskõik kui hästi teada, et on olemas ka kaalutus või et kui maakera eemalt vaadata, siis pole mingit ülemist ega alumist, kuid meie igapäev möödub endiselt raskusjõu mõjuväljas ja sellega pole kohanenud mitte üksnes meie vaim, vaid ka keha. Enamgi – nii me vaim kui keha lausa vajavad raskusjõudu. Nii on asjad paigas, nii on maailm hoomatav. Pole mingit lootust pagendada mõisteid üleval ja all meie mõtlemisest. Isegi kaua kaalutuses hulpinud astronaut arvab endiselt, et tema pea on kõrgemal kui kõht. Rääkimata neist, kes on kahe jalaga maa peal.
#000029
Kuid üleval ja all on üksnes üks sellistest paaridest, mis on meie mõtlemisse – võiks öelda, meie olemisse – nii sügavalt sisse juurdunud, et ilma iseennast hävitamata neid sealt välja rebida on sama hästi kui võimatu. On ka soe ja külm, valge ja pime, mees ja naine või ema ja isa. Nad kõik puudutavad meid otseselt ja tuhande niidiga, kirjeldades keskkonda (kaks esimest paari) ja inimest (kaks viimast). Esmapilgul võiks tunduda, et inimest kirjeldavatest opositsioonidest on baasilisem ja üldisem mees ja naine, sest traditsioonilise arusaama kohaselt oleme me kõik vältimatult kas mehed või naised, aga mitte tingimata kas emad või isad. Hiinlaste kaksainus yin ja yang sümboliseerib paljude muude paaride kõrval samuti just meheliku ja naiseliku alge lahutamatust.
#000030
Kui aga võrrelda vastandipaaride siirdeid meie maailmatajusse tervikuna, osutub, et sügavamalt ja tugevamalt on juurdunud hoopis ema ja isa. Teiste sõnadega – olemise mõistmisel ja mõtestamisel kasutame me vähemalt eesti keeles ja eesti meeles emaduse/isaduse kujundit sagedamini kui mehelikkuse/naiselikkuse oma. See ei puuduta üksnes tava-, vaid ka teaduskeelt. Näiteks jagunevad elusolendid mitte „mehesteks“ ja „naisesteks“, vaid isasteks ja emasteks ning elektrikud eristavad samade sõnade abil pistikuid. Sellises sõnakasutuses kajastub ürgne enesestmõistetavus, et naise asi on saada emaks, mehe asi isaks. Isadusele ja iseäranis emadusele viitavaid mõisteid ning metafoore on otsatult: isalikkus ja emalikkus, isand ja emand, isamaa ja emakeel, emamaa, emapuu, emalaev, helde ema (alma mater) jne. Tähendusrikas paar on taevaisa ja maaema. Isa pole taevane ja ema maine mitte seetõttu, et isad on emadest tavaliselt pikemad, vaid seetõttu, et taevas sigitab ja maa sünnitab. Kuid isad sõdivad selle maa pärast, siit isade maa ja isamaa. Emad õpetavad rääkima, siit emakeel. Ning ilmataadist rääkides räägime tegelikult taeva(sest)isast. Lühidalt, kogu meie mõistete süsteem on emadust ja isadust täis. Nagu alatihti dotseerivalt meelde tuletatakse – me kõik pole küll isad või emad, kuid meil kõigil on isa ja ema; isegi neil, kellele on antud sündida mitte mehe ega naise, vaid kellegi kolmandana. Akadeemilistes ühesoolistes organisatsioonides moodustatud akadeemilised perekonnad koosnevad sama sugupoole esindajaist, kuid üht vanemat nimetatakse sellegipoolest (akadeemiliseks) isaks ja teist emaks. Sest mis perekond see muidu oleks. Universaalsusküsimus laheneb seega oodatule vastupidiselt: ilmneb, et isa ja ema on universaalsemad kui mees ja naine.
#000031
Eelneva põhjal võiks ju öelda, et kui ema ja isa on nii baasilised ning hävimatud mõisted, siis on üsna ükskõik, kuidas nad kajastuvad seadustes või kas üldse kajastuvad. Ja nii ongi väidetud – ärge muretsege, uus aeg tekitab uued perekonnavormid, emadus ja isadus sellest ei kao. Kahtlemata ei kao, vähemalt mitte ettenähtavas tulevikus. Kuid probleem siiski jääb, sest ükskõik, kuidas edasi liikuda, ikka tuleks kultuuripärandit ja mõistetesüsteemi nii põhjalikult rookida, et pole teada, kas midagi sidusat üldse alles jääks. Ilmselt mitte. Ema ja isa kallale minek on kokkuvõttes midagi sama kohutavat kui ema ja isa kallale minek ning sõna „perekonnalõhkuja“ on omandamas hoopis uut ja senisest kurjakuulutavamat tähendust. Silmakirjalik on väita, et tegemist on pseudoprobleemiga. Ei ole. Hoolt ei vaja üksnes lapsed või koolid või maanteed, vaid hoolitseda tuleb ka meie inimeseks-olemise nurgakivide eest.
#000034
Lauri Vahtre on Eesti ajaloolane, poliitik, kirjanik, stsenarist ja tõlkija. Siin blogis jagab ta oma mõtteid kõige kohta, mis tundub talle oluline ja arutamisväärt olevat.
#000036