Piirist piirini – eile nägin ma Eestimaad
#000000
Vabaduse festivalil Narvas nägin, kuidas iroonilises ja isegi eneseiroonilises võtmes räägiti kurjusest. Säpinas vaatasin maitsekat melodramaatilist alltekstiga armastuslugu ja Tartus pisut psühhedeelilistki lugu mängust ja tingimusteta mängimise tähtsusest.
#000001
Google Maps mõõdab teekonna Narvast Säpinasse ehk siis piirist piirini pikkuseks 266 kilomeetrit ja ütleb, et autoga peaks selle vahemaa läbima kolme tunni ja 13 minutiga. Tartu jääb sinna Setomaa poole kaldu ja selgub, et Narvast jõuaks sinna kahe tunni ja 8 minutiga.
#000002
Olen just jõudnud Narva. Istun Narva hotelli ees tänavakohvikus ja vaatan ringi, hingan piirilinna. Mu silme ette sõidab eriline pisike buss. Ilma juhita. Bussi küljel on Vabaduse festivali suur reklaam. Maitsekas.
#000003
Mu vaateväljas on peale selle väikese ime kümmekond möödakõndivat inimest. Ükski ei jäta seda vaatamisväärsust telefoniga pildistamata. Juhtita sõiduk on superstaar! Bussi tagaaknal on vahtraleht ja selle ümber kiri „Ma alles õpin”. Sõiduk sõidab Narva hotelli ja Vaba Lava teatrikeskuse vahet.
#000004
Hetk läheb ja olen juba Oleg Lojevski embuses. Me pole silmast silma kohtunud pea kaks aastat. Ta ütleb, et tuleb mere äärest. Käis ujumas. Näitan talle seda bussi, mis on ringi ära sõitnud. Kiidame reklaaminippi. Oleg räägib mulle Tatarimaa uuest linnast nimega Innopolis. Olevat teadlaste linn. Nagu nõukogude ajal olid akademgorodokid. Ütleb, et käis seal oma teatrilaboratooriumi tegemas. Ja seal olevat enamus taksosid ilma juhita ja pitsat toovad inimestele ainult robotid.
#000005
Sellesama päeva õhtul istume kõrvuti lavastaja Dmitri Jegoroviga. Mitja on kunagi Moskvas mulle rääkinud, kuidas tema maailmavaadet mõjutasid Piiteris esinenud Eesti punkmuusikud. Nüüd siis kuulame Narva Vaba Lava tagahoovis bigbändi. Mind see muusika ja see, kuidas bänd mängib, väga vaimustab. Mõtlen, et näed, tuleb sõita Narva, et teada saada, millise muusikamaailma järele su süda igatseb. Kuus toru ja rütmigrupp. Võimas. Grupi nimi on JTConception. Meenub, et sellelaadne muusika liigutas ka siis, kui olin kahekümnene. Mitja Jegorov kommenteerib kahe loo vahel, et see on ta jaoks hästi eestlaslik bigbänd. Selline ülitäpne, organiseeritud ja improvisatsiooniruumiga. On kollektiiv ja kõik pillimehed on isiksused. Mu jaoks tipud ja mu üllatuseks väga noored.
#000006
Päev vaid on möödas, kui istun üksinda Sillamäe promenaadiäärsel vaateplatvormil ja passin mere piiritust. Sillamäe on stalinistliku arhitektuuriga linn, nüüd kapitalistliku raha eest õitsema hakanud kunagine kinnine linn. Niisama nagu olid need akademgorodokid. Kusagile mu selja taha jääb ohtlike jäätmete matmispaik.
#000007
Möödas on veel üks päev. GPS on meid juhtinud Säpina bussipeatusesse. Pikalt me seal seista ja mõelda, kuhu edasi, ei saa. Taas hetk ja me auto kõrvale sätib ennast auto, marki ei mäleta, mille roolis on pikkade juustega poiss. Ta laseb sahinal autoakna alla ja ütleb, et sõidaksime pisut edasi ja siis juba peaksime nägema punaseid autosid ja suurt halli küüni. Seal on igatsus, mida otsime.
#000008
Ja veel üks päev möödub. Mõtlen selle Tartu Uue Teatri selle ukse, mille kaudu „Haige mägra” etendustele pääseb, polnud peauks, välja enne kohale jõudmist. Selles ukseavas Magasini tänaval on enamasti olnud etenduste suured reklaamid. Nüüd avab produtsent selle ukse enne aega, et kogunevad inmesed vihma kätte ei jääks. Katus on pea kohal.
#000009
Etendus on kestnud, ma arvan, kümmekond minutit, kui mu kõrval istuv Julia Aug mulle sositab; „Tõ ponimaješ, kakije horošije aktjorõ u vas?!”. Vaheajal ma vastan, et olen ja ilmselt on sellised ka teised, olen harjunud sellega, et me näitlejad on head. Et samasuguse vaimustuse kutsub minus esile just Vene näitlejate nägemine. Aga jah, see, kuidas KGB näitlejate trupp oma rolle ja rollikesi lahendab, on tõesti meisterlik.
#000010
Pärast etendust on avalik arutelu selle üle, mida see vaatamine kriitikule ja tavavaatajatele tähendas. Oleg Lojevski veab seda juttu. Ta tuletab lavastajale meelde, et kagebešnikud olid kurjategijad, kes lõhkusid inimeste ja perede elusid. Tuletab meelde vangilaagreid Siberis.
#000011
„Keegi KGB-st” lavastus on lahendatud iroonilises ja isegi eneseiroonilises võtmes. Üks põhjustest see, et ei Eestis, Leedus ega Lätis ei suutnud noored tegijad leida KGB töötajaid, kes räägiksid nii, nagu nad lootsid. Eeldus oli, et elus vanad kagebeelased tahavad rääkida. Nii ei läinud ja siis tehtigi lugu sellest, kuidas läks.
#000012
Lavastuse toon ei ole tõesti verine. Ei räägi mõrvaritest. Ja samas vähemalt mulle mõjus see just nimelt õõvastavana. Mitte ainult mõrtsukad ei taha minevikku unustada vaid me kõik. Ja seda saab üldistada kogu maailma mustade tegude unustamise peale. Me ei taha koledustest õppida. Lavastaja Dmitri Jegorov ja küllap ka meie erakordselt head meesnäitlejad on teinud lavastuse koroonapandeemia ajal ja just see on pannud neid koledat näitama läbi naeru. No, et oleks kergem vaadata.Ja iroonia on ju enamasti ka enesekaitse.
#000013
Julia Aug, kes kogub hetkel materjali holokaustist rääkivalavastuse „Menora” jaoks, ütleb, vaadates stseene, kuidas endised KGB töötajad poisse õpetavad, et tegelege millegi tähtsamaga. Leidke kuritegusid praegusest ajast, tehke lavastusi sellest... Jah, Julia ütleb, et täpselt nii on ka tema uue lavastuse materjali kogumisel, sõna-sõnalt lausa, et tegelegu millegi tähtsamaga.
#000014
Helena Kesonen on teinud lavastuse lindude keeles. Laval on „Romeo ja Julia” moodi armastuslugu. Lugu on maitsekas melodraama. Selle lavastuse tegi mu jaoks muu hulgas suureks just see, et tegelased räägivad imepisikeses kaduvas keeles. Siit võrdlus: olen mõelnud ja kirjutanudki sellest, kuidas sõnad ja isegi teod on praeguses maailmas kaotanud tähenduse. Armastus, igatsus, õnn, ka õnnetus... kokkuvõttes kõik, mis puudutab tundeelu ja maailma, kõlab hetkel kuidagi samamoodi nagu juust, pesumasin või WC-paber. Ja siis äkki räägitakse laval sellises keeles, kus kõik-kõik on äkki taas elus ja aus, on usutav. Igatsus mõjub suure ja usutava tundena. Sõnad ei ole tühisõnad. Üsna kindlalt teevad selle kaduva keele elusaks näitlejad, kes tajuvad tundetoone ja usuvad sesse nii, et ka publik jääb uskuma.
#000015
Hirmsasti tahaks, et see lavastus selle suvega ei kaoks. Tahaks, et seda mängitaks edasi, nende tähenduste pärast, mis sellest teosest õhkub. Nende piire ületavate tunnete pärast, mis meis kõigis ehk veel alles on ja mida ausalt saab väljendada vaid linnu ehk siis ka seto keeles.
#000016
Selles lavastuses on sellist hullust, mida olen noortelt tegijatelt ammu oodanud. Muusika, mida mängivad näitlejad, on kohati psühhodeelne. On noorte igatsus aega 50 aastat tagasi, kui aastate kaupa ja tundide viisi istuti köögilaudade taga, rüübati odavat veini ja filosofeeriti selle üle, mida oli loetud või tajutud elus.
#000017
Priit Põldma on kirjutanud uhke iseseisva näidendi, kus mu jaoks just niimoodi kolmes sõnas kirjutatuna, kajastub otsing, teekond, mida me kõik omal kombel kõnnime ses elus – elu-ring-mäng. Proovin selle korraks ka kokku kirjutada – eluringmäng. Või siis elu ringmäng või eluring mäng... Üsna selline see lavastus on. Otsiva vaimuga tehtud. Lavaliste üllatustega. Maitsekas, kohati mõistlik ja kohati hullumeelne elu mõtte otsimise mäng. Tehtud selle arusaamisega, et kõigil on kõigega seos.
#000018
Mu Raela aia piirile on vahepeal toodud kiviaia ehitamiseks kivisid. Ja kui seal istun ja neid vaatan, et kuidas nad hunnikutest piiriaiaks saaksid, jalutab mööda neid sisalikupoeg. Karl Ristikivi arvas ja mina kanüüd juba mõnda aega, et sisaliku tee kivil jätab jälje
#000019
Sinu e-postiaadressi ei avaldata. Nõutavad väljad on tähistatud *-ga
#000030
Viive Ernesaks: kullerkupp läeb paljajalu
Rapla Riinimanda fenomen hõlmab kombinatsiooni psühholoogiast ja muusikast
Looduse tundmine on elu hoidmise alus
Mart Kivastik: Ma loodan, et maailm pärast seda sõda saab mõnes mõttes kord
Rein Lang: Inimestevahelised suhted baseeruvad väärtustel, mitte mingitel tsirkulaaridel
#000033
Tere sobrama Teatritaskus! Teatritasku on koht, kuhu igaüks võib torgata sõrme ja anda käe. Teatritasku on koht, kus elu saab kokku teatriga. Teatritaskus on Raplamaa ajalehe Nädaline kunagine lisa Teatriküljed. Teatriküljed on ilmunud 2006. aasta algusest ja tasapisi võiks taskupõhjast leida kõik seniilmunud ja just ilmuvad lood. Monoloogid, dialoogid, intervjuud... kõik eesmärgil, et taskupõhja tekiks teatripilt. Ehk saab siit isegi vastuse, miks teater on, mis teater on? Tasku täieneb ajas. Ja kui sa juba siin käid, siis kirjuta ka midagi! Eesriie avaneb.
#000037
Teatritasku on koht, kuhu igaüks võib torgata sõrme ja anda käe. Teatritasku on koht, kus elu saab kokku teatriga. Teatritaskus on Raplamaa ajalehe Nädaline kunagine lisa Teatriküljed.
#000038
Teatriküljed on ilmunud 2006. aasta algusest ja tasapisi võiks taskupõhjast leida kõik seniilmunud ja just ilmuvad lood. Monoloogid, dialoogid, intervjuud... kõik eesmärgil, et taskupõhja tekiks teatripilt. Ehk saab siit isegi vastuse, miks teater on, mis teater on? Tasku täieneb ajas. Ja kui sa juba siin käid, siis kirjuta ka midagi!
#000039