Ülo Nugis töös ja võitluses
#000001
Ülo Nugis tahtis lennata poliitikataevas eriti kõrgelt, usaldas liialt oma intuitsiooni ning ülehindas oma võimeid ja võimalusi.
#000002
Eesti Töökollektiivide Liidu esimehe (1989–1992), NSV Liidu ülemnõukogu liikme ning rahvatarbekaupade, kaubanduse ja teeninduse komisjoni aseesimehe (1989–1991), EV ülemnõukogu esimehe (1990–1992), VII riigikogu esimehe (1992–1995) ning VIII ja IX riigikogu lihtliikme (1995–2003) poliitilise karjääri võib jagada kaheks: 1988–1994 ja 1995–2003. Esimesse perioodi aktiva poolele mahuvad ka tootmiskoondise Esto­plast juhtimine ning Eesti NSV alluvusse toomine (1. juuli 1988), samuti TKLi esimehena Eesti Kongressi toetamine. Alates 1995. aastast pani ta aga järjekindlalt žetoone valele mänguväljale. Seda langust ja eksirännakuid oli kõrvalseisjana kurb jälgida ja on nüüd ka lugeda. Või nagu raamatu autorgi nendib: „Nugis ei leppinud kunagi madallennuga.“4
#000006
Mina? Osalesin valimisliidu Isamaa 1992. aasta valimiskampaanias, töötasin 1993.-1994. aastal Isamaa sidustusdirektorina, aga Ülo Nugisega puutusin pikemalt kokku vaid ühel korral, 16. oktoobril 1994. aastal. Päeval, mil Nugis valiti kolmandat ja viimast korda riigikogu esimeheks. Nugis oli viimast hooaega oma poliitiku karjääri tipus ja tema kahetoalise kabineti külalistuba heast-paremast lookas (Black Label, suurtes kaussides must ja punane kalamari). „Tooge veel sakusmenti!“ käsutas ta turvamehi meie kõhnu keresid põrnitsedes ja lipsu kohendades. Sest alati lõhnastatud Nugis (odekolonn Šipr?) ei olnud mees, kes õhtu edenedes oleks pintsaku seljast visanud ja lipsu lõdvaks lasknud. Seetõttu ma ei teagi, kas tal oli ka sel tähelepanuväärsel päeval pintsaku all kabuur (spiikri truul saatjal Karl Tiilikul pakitses see küll mitu numbrit väiksema halli ülikonna kaenla alt välja).
#000008
Imestasin toona, kui kõva häält võib üks väikest kasvu (170 cm) mees teha. Igatahes lasin ma (188 cm) põlved longu, kui riigi teise mehega vestlesin. Küllap aupaklikkusest ja kartusest. Aga siis ma muidugi ei teadnud veel, et see oli tipphetk Ülo Nugise poliitilises elus.
#000009
Ja ka seda, et 30. novembril 1988. aastal oli Nugis linnahallis Töökollektiivide Liidu asutamiskoosolekul tõmmanud vaheajal tagaruumi ukse kinni ja käratanud sinna siseneda tahtvale tolle aja kõige populaarsemale poliitikule Edgar Savisaarele: „Siia põrandale sa oma poriste jalgadega trampima ei tule!“8
#000010
Ülo Nugise käsitlus pöördelistest sündmustest meil veel puuduski. Nagu eespool märgitud, on meil ilmunud „suurel kiirusel ja hulgakaupa“ mälestusi kommunistidest, Rahvarindest ja Eesti Kongressist, aga nn kolmandast teest, „heade kommunistide“ käsitlusi tuleb raamatukauplustest otsida tikutulega. Kui Vaino Väljas annaks kiusatusele järele, oleks ka tema mälupilt tummine lugemine.
#000012
Kui Rummu raamatule midagi ette heita, siis kindlasti seda, et raamatus puudub isikuloend ja täpsed viited artiklitele, millele on viidatud. Ilmselt oli trükki minekuga tuli takus, sest korra on kunagisest ministrite nõukogu esimehest ja ülemnõukogu saadikust Indrek Toomest saanud Tiit Toome.9 Aeg-ajalt on tunda, et autorile on pikema teksti kirjutamine olnud paras kondiproov, sest mõned üleminekud on järsud või kalduvad eesmärgist kõrvale. Aga need on pisivead, sest üldjoontes on tekst nauditav.
#000014
Mis ei tähenda seda, et tegemist oleks igavalt aupakliku ja nahkse käsitlusega. KGB-le oli ENSV tööstusaristokraat pinnuks silmas juba 1980ndate alguses. Väljasõidutoimikust selgub, et „Eesti NSV Riikliku Julgeoleku Komitee Tallinna osakonna andmetel lubab Nugis endale tavaelus amoraalset käitumist, kuritarvitab teenistuslikku olukorda. Üleolev, jäme, enesearmastaja, ei arvesta kollektiivi arvamusega, millega kutsub esile tööliste rahulolematust.“11 See iseloomustus pärineb ilmselt eksperimentaal-suusavabrik Dünamo ajast, kus Nugis töötas direktorina aastatel 1980–1986. Aga ka ülemnõukogu ja riigikogu VII koosseisu ajal oli ta samuti ennast täis ega kohelnud sõnakuulmatuid kolleege sugugi siidkinnastega. „Ma ütlen teile, kolleegid, et rohkem kui pooleteist aastaga olen ma päris selgeks saanud selle, kuidas on võimalik blokeerida ülemnõukogu tööd ja kuidas mitte. Seekord ei hakka ma lihtsalt teiega neid mänge kaasa mängima,” teatas ta päev enne iseseisvuse taastamist.12 Erilised „lemmikud“ olid Nugise jaoks sõjakalt meelestatud Eesti iseseisvuse vastased ülemnõukogus ning vintis kuningriiklased riigikogus. „Eesti peab saama NATO liikmeks niipea kui võimalik,” kuulutas ta kohe pärast iseseisvuse taastamist.13 Võime vaid ette kujutada, mida tundis riigimehe süda, kui ta luges riigikaitsekomisjoni liikme Kirill Teiteri uitmõtet: „Armeed pole Eestile vaja. Meil oleks vaja ainult paari väga hästi koolitatud ja varustatud kõrilõikajate üksust, keda saaks paisata iga hetk ükskõik kuhu ja kes teeks ükskõik mis töö ära.“14 Õnneks ei võtnud välismaailm rahvaasemiku juttu tõsiselt, sest teati, et tegemist on klouni ja vana miilitsaga.
#000016
Nugis ei olnud mees, kes oleks jätnud selle teo eest kiitmise teiste hooleks. Mõni aeg hiljem võttis ta oma rolli endale omasel koomilisel ja kohmakal moel kokku: „20. augustil kell 23.03 saabus minu jaoks aastaplaani täitmine. Plaan ja ülesanne olid täidetud. Keegi ei saanud mulle midagi ette heita. Ütlen natuke prostalt, aga mina olin selle ülemnõukogu pealik.“16
#000018
Ülo Nugise poliitiline karjäär liikus 80ndate lõpus ja 90ndate alguses tõusvas joones. 30. novembril 1988 asutati Eesti Töökollektiivide Liit, mille esimeheks Nugis valiti ja mis vastu Edgar Savisaare lootusi ei kujunenudki Rahvarinde taskuparteiks. 26. märtsil 1989 toimusid NSV Liidu rahvasaadikute kongressi valimised, kus Ülo Nugis kogus Lenini valimisringkonnas esimeses voorus 56,98% häältest. Kuigi ta oli Moskvas eestlastest kõige kõrgemal ametikohal – rahvatarbekaupade, kaubanduse ja teeninduse komisjoni aseesimees –, ei paistnud ta impeeriumi pealinnas millegagi silma. Marju Lauristin küsis koguni raamatu autorilt: „Oot! Kas Nugis oli ka meiega üldse Moskvas?“17 Kõik võinuks minna teisiti, kui Ülo Nugise asemel oleks ülemnõukogu esimeheks valitud Marju Lauristin. Tuletame meelde, et Edgar Savisaar valiti ülemineku valitsuse juhiks 54 häälega, ülemnõukogu esimehe valimisel oli jõudude vahekord aga 56 : 44 Nugise kasuks.
#000019
Nugis oli ise selles paljuski süüdi, sest vahetas pidevalt erakondi (Vabariiklaste Koonderakond, Rahvuslik Koonderakond Isamaa, Vabariiklaste ja Konservatiivide Rahvaerakond, Koonderakond, Erakond Uus Eesti ja tagatipuks Rahvaliit).18 Peatükis „Sõber, nõunik, autojuht ja ihukaitsja“ tõdeb Rumm, et oma teadmistelt ja taibult ei küündinud Tiilik ligilähedalegi toonase peaministri Mart Laari või president Lennart Mere lähemate kaastöölisteni. Viimases väites julgen kahelda, sest Lennart Mere kaastööliste read oli presidendi algaegadel väga hõredad (olime Kadriorus Jaan Trossiga alguses kahekesi ja presidendi populaarsus langes taevast kivina. 1993. aasta jaanuaris tegi Emor küsitluse, milles tunti huvi, kui hästi on oma ametikohustuste täitmisega toime tulnud alles kolm kuud ametis olnud riigijuhid. Ainult 36% küsitletutest arvas, et president Meri on oma ametikohustustega toime tulnud väga hästi või pigem hästi. Peaminister Laari puhul andis kiitva hinnangu 44% ning riigikogu esimehe Ülo Nugise puhul 68% küsitletutest.
#000022
Samuti võib nõustuda Tiit Pruuliga, kes eespool mainitud arvustuses on väitnud, et Nugise ainukene ustav abiline Karl Tiilik oli enamiku poliitikute meelest veel koomilisem tegelane kui Sancho Panza. „Tiilik informeeris Nugist veel mitu korda kehvemini kui isand Panza oma ülemust don Quijotet.“
#000023
Mida öelda Ülo Nugise kohta loetud raamatu põhjal kokkuvõtteks? Õige mees, õigel hetkel ja õiges kohas (Rein Veidemann)? Üleminekuaja nähtus (Marju Lauristin)? Eestimeelne mees, kelle vanus, taust ja elukogemus olid natukene valed (Kalle Muuli)? Viimasele väitele tahan vastu vaielda. Praegugi veel riigikogus tiksuv Ivi Eenmaa (2. VI 1943) on Ülo Nugisest (28. IV 1944) kolmveerand aastat vanem. Imelik mõeldagi, et eelmise sajandi viimastel riigikogu valimistel (1999) kandideerisid nad mõlemad Koonderakonna nimekirjas ja olid üleriigilises nimekirjas vastavalt neljas ja viies. Aga erinevalt Eenmaast tahtis Nugis lennata poliitikataevas eriti kõrgelt, usaldas liialt oma intuitsiooni ning ülehindas oma võimeid ja võimalusi.
#000024
Nugis on kurtnud, et Isamaa noored kasutasid tema head nime ära, aga ei võtnud teda poliitikuna tõsiselt. „Sama hästi võib öelda, et Nugis kasutas Isamaa noori ära!“19 väidab Kaido Kama vastu, sest just tänu Isamaa edule jätkas Nugis parlamendi juhina, sellal kui Kindla Kodu direktorid jäid võimust mõneks ajaks ilma. Tegelikult on õigus mõlemal, sest tegemist oli bartertehinguga, kui prostalt väljenduda. Või nagu väitis raamatu lõpus elegantsemalt Indrek Kannik: „Selleks, et Isamaa üldse saaks võimaluse oma ajas ülimoodsaid seadusi välja anda ja ellu viia, tuli esmalt võimule saada ning selleski oli Nugisel oma roll koos Matti Pätsi, Tiit Käbini, Paul-Eerik Rummo ja Enn Tartoga. 1992. aastal toimis hästi koostöö, kus üks põlvkond tõi valijate hääled, mida teine põlvkond kasutas oma ideede teostamiseks ja Eesti riigile paljude saatusekaaslastega võrreldes võimsa arengukiirenduse andmiseks.“ 20
#000025