Minu lapsepõlve mängumaal Põlvas Ähnioru aedlinnakus on majade ehitus lähenenud surnuaia territooriumile. Kui aastaid tagasi tekitas Ähniorus elevust kalmistumetsa esisele puutumata aasale, surnuaiast kaugemasse nurka ehitatud eramu, mis säilitas kalmistuga sümboolse vahemaa, siis tänaseks on müüki pandud ka nendevaheline puhvertsoon.
#000001
Vaadates krunti kirjeldavaid pilte kinnisvaraportaalis, võib tõdeda, et neljast fotost neli suudavad vältida kalmistupoolset vaatenurka, mis hõlmab lapikese perimeetrist vähemalt veerandi. Vaid ühe pildi nurgas on põõsa varjust aimata surnuaia parkla, mida õhtuse hämaruse saabudes aitavad valgustada kalmule toodud küünlad, ning mis surnuaiapühade aegu täitub vaiksete leinalistega.
#000002
Kuimet läheneb oma subjektile ei rohkem ega vähem kui seda lubab külasid läbiva autotee serv. Erinevalt samu rööpaid kasutanud Edward Ruschast 1966. aasta Los Angeleses 3 ja Google Street Carist 2007. aasta San Franciscos 4, alustab Kuimet oma sõitu kontseptsiooniga, mis välistab kaadrites igasuguse juhuslikkuse ja nõuab tulemuselt enamat kui pelk fassaadikirjeldus. Kunstnikku saadab tema teekonnal usk, et „lähemal vaatlusel võib see moonutatud maastik paljastada midagi olulist(essential) kultuuri kohta, mis toodab iha sel moel elada” 5.
#000006
„Why would I want a photograph of this tragedy?”, küsib mees konkskäppadega fotograafilt, kes ilmub uksele müüma fotot tema majast. Stseen Raymond Carveri lühijutust „Viewfinder”, mis kostab helitaustana Kuimeti samanimelisele tööle (2011), on poeetiliseks kirjelduseks noore fotokunstniku suhtele tema varjatud huviobjekti, inimesega.
#000008
Kuimet, sekundeerides Carverile ja Peeter Linnapile 7, pakub välja mõtte, et maja ei pruugi olla midagi muud kui vahend, mille üheks peamiseks eesmärgiks on pakkuda inimesele võimalus kodu luua. Ajal, mil kirikutes toimuvad jalgpalliturniiride ühisvaatamised, uuteks naabriteks saavad Europarlamendi saadik ja hulk töötuid tudengeid, ning endise riigivanema maja on uueks koduks skvottijatele 8, tähendab ruumi sidumine kindla ideoloogia, funktsiooni või sotsiaalse staatusega katset ära hoida selle alternatiivseid arenguid. Inimese mittekujutamist Kuimeti fotoseerias võib ühest küljest interpreteerida kui väljakutset redefineerida selle elanik.
#000009
Kunstniku tõenäolisemale intentsioonile aitab aga jälile jõuda „In Vicinity” ainus inimest kujutav foto, „Untitled #15 (Cigarette)”. See on ainuke jäädvustus, mille puhul fotograaf jätab arhitektuurse keskkonna varju ning keskendub maja siluetti lõigatud ruumile. Mehhaaniline fassaadide eemaldamine aga ei aita täide viia soovi jõuda pealispinnast kaugemale. Oma laetud depersonifitseerituses tõmbab fotoga esimese paralleeli Robert Adamsi ikooniline „Colorado Springs, Colorado, 1968” 9 – pilt, mis toetab kontrapostina tervet individualistliku tarbimisühiskonna kriitilist visuaalkultuuri. Teine, mitte vähem tähenduslik assotsiatsioon lähiminevikust tekib Ignition Printi 2010. aasta plakatiga filmile „Buried”, millel tekitatud klaustrofoobilisest elamusest jääb „Untitled #15 (Cigarette)” stseenis puudu vaid paar korrust.
#000011
Ööpimeduses illumineerivate, kaetud ja katmata akende pildistamine peegeldab soovi kohtuda mitte inimesega, vaid ideega inimesest. Selle tarbeks käsitleb Kuimet end portreteeritava suhtes automaatselt võõra, ja – liikudes pimeduse varjus – ka nähtamatuna. Majaelaniku ilmumine kaamera ette pööraks „In Vicinitys” lavastatud mängu pea peale. Siluett saaks näo ja eelnevalt püstitatud küsimuste väärtused lööks kõikuma.
#000012
Vägagi tähenduslik „In Vicinity” kriitikas on fotoseeria maalilisuse rõhutamine, milleni jõutakse reeglina valgust kirjeldades. „Värskelt värvi ja puu järgi lõhnavate uuselamute päikeseliste fassaadide taga luuravad pimedus, varjud, luupainajad ja püüdlikult allasurutud pahed,” [16] manab esimesena silme ette metafüüsilise maalikunsti esindaja Giorgio De Chirico 1914. aasta „Tänava müstika ja melanhoolia”. Suburbias pimeda saabudes liigutakse jäädvustuste õudu kirjeldades fototeooriasse, sest öised kaadrid urbanistlikus keskkonnas tõotavad luua paralleele fotodega kuriteopaikadest. Kuigi hirmu ruumilisuse dekonstrueerimist on eesti fotokunstnikest ette võtnud näiteks Liina Siib [17] ja Karel Koplimets [18], viiakse lugeja kriitikute poolt ikka ja jälle Walter Benjamini igaveste tekstideni fotograafia ja kuriteo seostest [19].
#000016