Theatrumi lavastuses „Mood“ on Andri Luup narratiivsusest eemaldunud, kasutanud koomiliste sketšidega pikitud vestlusõhtu formaati, aga lõpuni pole see risk end õigustanud.
#000002
Eesti autoriteatri viimase kahe aastakümne ühe püsivama tegija Andri Luubi eelmises teoses, tehisintellektist kõnelevas „Felicitases“ oli autori uudishimu tänapäeva maailma arengu suhtes vormitud Luubile omaselt intrigeerivaks looks. „Moes“ on Luup aga narratiivsusest eemaldunud, kasutanud koomiliste sketšidega pikitud vestlusõhtu formaati, aga lõpuni pole see risk end õigustanud. Kolm endist kõrgmoe modelli ja praegust teatritegijat (Jette Loona Hermanis, Karel Käos ja Anne Mari Saks) vestavad baaripukil istudes mälestusi modellielust. Iga paarikümne minuti järel lahkuvad nad lavalt ning publiku ette astub prükkarite seltskond (Maria Peterson, Laura Peterson, Ott Aardam, Tarmo Song, Anneli Tuulik ja Helvin Kaljula), kes käituvad ja räägivad nagu poeedid.
#000004
Autor on lugusid kogunud suuremalt hulgalt moemaailma veteranilt kui need kolm, kes lavale jõudsid, sestap on sundimatult ja erilise lavapaatoseta kõnelevad modellid ühtaegu näidendi tegelased kui ka tõsielulised mäletajad. See ebamäärasus kõditas etenduse lõpuni. Alles lõpus nähtud paroodilise moesõu ajal lülitusid kolm endist modelli catwalk’il etendavasse olekusse. Jette Loona Hermanise seatud moelava koreograafia parodeeris moesõude kõnnakus ja pilkudes avalduvat ülepaisutatud sõjakust.
#000006
Tavateadmise ja eelarvamuste põhjal on muidugi ootamatu, et tippmodellinduses läbi löönud inimesed suudavad nii arukaid lauseid moodustada. Tegemist on tarkade noortega, kes ilutööstuses kogetu tõttu võivad eakaaslastest küpsemadki olla. Vahest kõige tänuväärsem auditoorium sellele lavastusele võiksidki olla teismelised, kellele see hoiatuslugu jõuaks kohale ainuüksi kolme modelli jalustrabava välise efektsuse tõttu. Ideeliselt levib laval Antoine de Saint-Exupéry vaim: rabavalt ilusad inimesed peavad loengut sellest, kui palju olulisem on silmale nähtamatu ja kuidas eristada egoläiget minasärast.
#000008
Loeng-lavastus pole mõistagi teatris teab mis harv nähtus. Mõnes mõttes on elu- või kohaloolised lavastused ühtlasi ka teatraliseeritud loengud, selle žanri alla võib liigitada arvestatava osa dokumentaalteatrist. Loeng-lavastustes on hariduslik või publitsistlik aspekt kunstilisest taotlusest eespool ning vaatajani soovitakse viia terviklik arutluskäik koos argumentatsiooni ja faktidega.
#000010
Tinglikkuse ja estetiseerituse määr võib sellises teatrilaadis tublisti varieeruda. Teinekord ongi laval ainult loengupidaja, kelle ettekannet illustreerivad või pingestavad videokaadrid (Kanuti gildi saalis 2019. aastal esietendunud Kristina Normani „Kergem kui naine“) või rütmistatakse loengut mõne nalja­looga (Kinoteatri „Õpetaja Tammiku rehabiliteerimine“, esietendus 2016). Erisugused teatraalsed vinjetid on selliste lavastuste puhul mõeldud loengu mõjusust toetama, neid võib käsitleda ka tavapärasest vembukamate väärtuskoolitustena. Kohati võib loeng-koolitust saatev tegevus siiski luua ka kujundlikku pinget (Eesti Draamateatris Mari-Liis Lille lihtsa praktilise tegevusega rütmistatud „Samad sõnad, teine viis“, esietendus 2021).
#000011
Andri Luupi lavastus tiksub – nagu juba mainisin – kahes režiimis. Kaks kontrastset esitusvõtit (reflektiivne rahulik arutlus versus poeetiline hullamine) eeldasid ka vaatajalt pidevat ümberlülitumist ning see tegi häälestumise, lavastuse atmosfääri sisseelamise keeruliseks, seda enam et mõlemad lavastuse harud olid mittenarratiivsed, episoodilised. Lavastuse moesõu finaalis toodi kaks seltskonda catwalk’ile korra kokku, ent side kahe tasandi – poeetilise ja tõsiloolise – vahel jäi hapraks.
#000012
Minu väga subjektiivsest etenduse järelmälust kustusid poeetilise taotlusega sketšid peaaegu täielikult. Kolme endist arukat kõrgmoemodelli tasub aga vaatama-kuulama minna küll. Tagantjärele ja tasapisi jõudis kohale, kui õudne see kõik oli, mida kiirmoe keskkonnamõju kohta kuulsin, ja kui kosutav oli näha ilutööstuse käest päästetud hingi. Juba paar sajandit toiminud esteetide ja kapitalistide liit on osutunud koletult edukaks.
#000013
Naise koht on ... laval. Ja lava taga
#000018
„2021 oli teatris naiste aasta,“ ütleb Valle-Sten Maiste eelmist aastat kokkuvõtvas „Teatrivahi“ saates.1 Eero Epner kirjutab Sirbi „Uue teatri“ sarjas ilmunud artiklis „Noored naised“,2 ...
#000019
Meie hulgast on lahkunud armastatud näitleja, Tallinna Linnateatri trupi kõige kauaaegsem liige, unustamatu anderikkusega Helene Vannari. Helene Vannari sündis 20. märtsil 1948 Kilingi-Nõmmes. 1966. ...
#000020
Unt ja Tammsaare viis aastat laval
#000021
Loora Kaubi näitus „Inimene ei näe kunagi unes päikest“
#000024