extracted_text:
Лекція
1  Необхідність і форми страхового Захисту

1 Необхідність і форми страхового Захисту
2 Витоки
страхування
3 Роль
страхування в період переходу до ринкової економіки

1 Необхідність
і форми страхового Захисту
Люди цілком природно прагнуть захиститися від небезпеки, що
загрожує їм втратою життя, здоров’я, житла, харчів і т. ін. Потреба в
захисті дуже близька до їхніх первинних (фізіологічних) запитів та інтересів. З
урізноманітненням інтересів людини ускладнюються й атрибути її безпеки.
Протягом
усього історичного шляху розвитку людське суспільство в кожній сфері своєї
діяльності стикається із суперечностями між природою і людиною, а також між
окремими суб’єктами суспільних відносин. Ці суперечності зумовлюють появу
несприятливих подій — ризиків, серед яких виокремлюють стихійне лихо і нещасні випадки.
Стихійне
лихо —
це випадок, спричинений руйнівною дією сил природи, яка охоплює, здебільшого,
немалу територію і призводить до значних матеріальних збитків або загибелі чи
втрати здоров’я багатьох людей.
Нещасні
випадки
— це такі події, які через несприятливий збіг обставин
(наприклад, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди) тягнуть за собою загибель
чи втрату здоров’я окремих осіб або їх групи.
Потенційна
можливість настання стихійного лиха, нещасних та інших непередбачуваних
випадків, які призводять до збитків або упущення вигоди, становить сутність ризику.
Спираючись на свій багатовіковий досвід, людство вживає
дедалі ефективніших заходів у протистоянні стихійним явищам. Підвищуються вимоги
до будівництва об’єктів, застосовуються щоразу досконаліші інженерні
конструкції, вогнетривкі та інші новітні ізоляційні матеріали, споруджуються
греблі, більша увага приділяється безпеці експлуатації транспортних засобів
тощо.
Проте концентрація виробництва та ускладнення його
технологій, одержання й застосування нових хімічних речовин, енергетичних
ресурсів, швидкісних і багатотоннажних транспортних засобів, посилення
криміногенних явищ — ось лише деякі з тих чинників, які примножують нові
ризики.
На долю України випала найбільша з відомих у світі
техногенних катастроф — аварія на Чорнобильській атомній електростанції, що
завдала збитків на суму понад 140 млрд дол. Якщо така аварія є
винятком, то пожежі на виробничих, комунальних і житлових об’єктах, травми на
транспорті і в побуті, забруднення навколишнього середовища та інші локальні
події трапляються в нашій країні практично щодня.
Великі ризики зумовлюються й новими хворобами (наприклад,
СНІД), епідеміями інфекційних захворювань, травматизмом на виробництві та в
побуті. Не можна також не брати до уваги ризиків для юридичних і фізичних осіб,
які дедалі підсилюються зі зростанням злочинності, поширенням наркоманії та
алкоголізму.
Отже, сумарний вплив ризиків досі не зменшується. Це змушує
весь світ активно шукати шляхів послаблення їх негативного впливу на життя
людей.
З огляду на доволі ризиковане функціонування будь-якого
підприємства і не менш ризиковане проживання кожної людини існує нагальна
потреба попереджувати й відшкодовувати збитки, що їх завдають ризиковані
обставини. Без цього неможливо забезпечувати безперервність процесу виробництва
матеріальних благ, підтримувати належний рівень життя людей.Відносини, що
складаються в суспільстві з цього приводу, мають об’єктивний характер і у своїй
сукупності формують зміст економічної категорії «страховий захист».
Специфіка цієї категорії зумовлена такими ознаками:
випадковістю ризику; незвичайністю заподіяної шкоди; можливістю вираження шкоди
в натуральній або грошовій формі; необхідністю попередження, подолання
наслідків небажаної події та відшкодування завданих нею збитків. сутність
страхового захисту полягає в нагромадженні й витрачанні грошових та інших
ресурсів для здійснення заходів з попередження, подолання або зменшення
негативного впливу ризиків і відшкодування пов’язаних із ними втрат.
Для того щоб система заходів із попередження, подолання та
відшкодування втрат була реально можливою, необхідно частину валового продукту
спрямовувати на створення страхового фонду суспільства.
Зауважимо, що сукупний фонд страхового захисту не має
зведеного планового чи звітного оформлення, котре характеризувало б його
розмір. Не існує й спеціального органу управління цим фондом.
До
фонду страхового захисту належать централізовані натуральні та грошові резерви
держави, децентралізовані фонди (у частині, що використовується на
покриття шкоди, завданої стихійними та іншими непередбачуваними подіями, —
самострахування), а також фонди, створювані методом страхування.
У межах цих форм страхового захисту може існувати багато видів фондів цільового
призначення.
Розмір і структура фондів, використовуваних із метою
страхового захисту юридичних і фізичних осіб, залежать від багатьох чинників.
Насамперед це — теоретичні концепції формування фонду, стан розвитку економіки,
співвідношення між формами власності, методи залучення коштів для реалізації
соціальних програм, традиції населення, міжнародні відносини тощо.
Відомо, що у країнах соціалістичної орієнтації існувала
практика відносити витрати на страхування за рахунок прибутку, що залишався в
розпорядженні підприємств. У капіталістичних країнах перемогли погляди, згідно
з якими джерелом поповнення страхового фонду є витрати виробництва. Розмір
страхового фонду тут розглядається як сума витрат, що їх бере на себе
суспільство або окремий власник, компенсуючи шкоду, зумовлену страховими
ризиками.
За часів Радянської влади власність на засоби виробництва,
землю, її родовища, переважний обсяг фінансових ресурсів була державною. Тому в
разі стихійного лиха або іншого серйозного надзвичайного випадку більшість
збитків, яких зазнавали підприємства, відшкодовувались із державних коштів. Для
цього створювались резервні фонди при урядах СРСР і кожної республіки, які
входили відповідно до союзного та республіканського бюджету.
В Україні за рахунок централізованих фондів і досі
фінансуються витрати, пов’язані із запобіганням та ліквідацією повеней, зсувів,
аварій на шахтах і т. ін.
Забезпеченню страхового захисту досить довго відчутно сприяв
державний позиковий фонд. Особливо характерним це було для сільського
господарства та інших галузей, підприємства яких отримували великі суми кредиту
під сезонну розбіжність між витратами виробництва та доходами. На випадок
різкого зниження виходу продукції через природні аномалії чи з інших причин, не
залежних від господарства, підприємствам надавалися тривалі (до 12 років)
відстрочки у сплаті позик. Нерідко наприкінці відстрочки борги списувалися за
рахунок бюджету.
Отже, позики за такого режиму їх використання частково
виконували функції страхування. На кредит було покладено не властиві йому
функції. Зрештою порушувалися основні принципи кредиту: цільове призначення,
матеріальне забезпечення, терміновість і платність за користування, а через це
кредит утрачав свої характерні властивості.
Майже кожне міністерство чи відомство на випадок
непередбачуваних обставин мало у своєму розпорядженні фонди фінансової
підтримки підлеглих їм державних підприємств. За рахунок відомчих фондів могла
надаватися фінансова допомога на поповнення нестачі оборотних коштів, що виникала,
як правило, із не залежних від позичальника причин. Часто допомога надавалася
на безповоротних засадах. Проте надання такої допомоги не регулювалося чіткими
нормами. Тому нерідко кошти йшли на покриття й таких збитків, які зумовлювалися
безгосподарністю у виробничих формуваннях, помилковими рішеннями вищих
організацій.
Централізовані кошти держави, а також фонди відомств
становили в сукупності переважну частину ресурсів, що спрямовувалися на
страховий захист.
Водночас
із розширенням прав підприємств зростали можливості самострахування, для чого створювалися внутрішні
натуральні та грошові резерви. Такі фонди дають змогу
покривати шкоду, завдану переважно дрібними ризиками.
Перевага самострахування полягає в тому, що воно допомагає
оперативно відшкодовувати невеликі збитки. Крім того, не потрібно платити на
сторону страхові премії, які мають не лише відшкодувати збитки, заподіяні
страховим випадком, а й покрити витрати з виплати комісії посередникам,
утримання офісу і формування прибутку страховика.
Доходи від тимчасового інвестування вільних коштів цих
резервів також залишаються юридичній чи фізичній особі, що організовує
самострахування. Така особа завжди безпосередньо зацікавлена вжити заходів щодо
зниження ризиків. До того ж витрати із власних (внутрішніх) резервів
безпосередньо, як правило, не залежать від наслідків ризиків на інших
підприємствах.
Проте зазначені переваги децентралізованої форми
нагромадження й використання резервних коштів виявляються лише в певних межах.
Адже в разі самострахування практично немає розподілу наслідків ризику. Один
великий (а нерідко і середній) ризик може призвести до необхідності ліквідувати
підприємство. Самострахування вимагає відволікання значних ресурсів до
резервів. Крім того, кошти цих фондів не зосереджуються на окремому рахунку в
банку. Вони перебувають у господарському обороті і на момент, коли постане
реальна потреба використати їх за цільовим призначенням, можуть перебувати в
неліквідній формі. Отже, цей канал формування коштів для страхового захисту об’єктивно
не може бути визначальним у структурі сукупного фонду страхового захисту.
Фінансування за рахунок централізованих фондів поширювалося
на покриття втрат від ризиків лише підприємств державного сектору.
Кооперативні, громадські підприємства й населення вдавалися не лише до
самострахування, а й організовували захист своїх матеріальних інтересів на
випадок ризику за рахунок коштів фондів, що створювалися завдяки страхуванню.
Так можна було нагромаджувати кошти не лише на захист майна, а й на вирішення низки
соціальних питань (страхування на випадок постійної або тимчасової втрати
працездатності, страхування на дожиття, довесільне страхування тощо). Проте
відносно низький рівень доходів населення гальмував розвиток зазначених видів
страхування.
Отже, оскільки у плановій централізованій економіці
переважала державна форма власності, то й специфічні форми та методи її захисту
відсунули страхування на другий план.
Зауважимо, що склад і структура фондів, призначених для
страхового захисту, принципово змінюються в період поступового переходу до
економіки ринкового типу. Адже роздержавлення власності вимагає відповідних
змін і в її страховому захисті. Вони мають спрямовуватися на прийняття рішень
про страховий захист від малих ризиків на рівні підприємства, розширення меж
самофінансування.
На підприємствах доцільно мати фонд ризику. Чинне
законодавство дає змогу доводити його розмір до 25 % від суми статутного
фонду. Важливо, щоб кошти, призначені для страхового захисту, постійно
перебували в ліквідній формі.
Тепер значно меншою мірою, ніж у минулі часи,
використовуються централізовані грошові резерви держави на відновлення майна,
знищеного або пошкодженого стихією чи іншим лихом. Тут позначаються зміни форм
власності.
Значно ослабла роль у страховому захисті і позикового фонду.
Він перестав бути єдиним державним фондом. Перебудова банківської справи на
комерційних засадах зумовила появу сотень відносно автономних позикових фондів.
Кожний банк самостійно володіє певними ресурсами. Банки, здебільшого, не в
змозі і не мають економічного інтересу надавати тривалі (на кілька років) та ще
й на безвідсоткових засадах відстрочки повернення позик. Не можуть
розраховувати підприємства і на фінансову підтримку галузевих міністерств і
відомств. Резервні фонди при цих органах ліквідовано.
На організації самострахування суб’єктів господарювання
негативно позначилась жорстка податкова політика. Переважна частина підприємств
позбавлена через це можливості мати у своєму розпорядженні необхідні грошові
резервні фонди.
Отже, можливості забезпечення страхового захисту за рахунок
перелічених щойно джерел дуже обмежені. Це означає, що надалі більше
навантаження має припадати на фонди, створювані завдяки страхуванню. Якщо до
цього додати завдання з переорієнтації програми соціального захисту громадян
(охорона здоров’я, пенсійне забезпечення, частково освіта) на страхові засади,
як це зроблено в країнах із ринковою економікою, то перспектива посилення ролі
страхування в системі страхового захисту стає очевидною.

 2  Витоки
страхування

<!--
google_ad_client = "ca-pub-4735452452517403";
/* Sb_336х280 */
google_ad_slot = "0771680582";
google_ad_width = 336;
google_ad_height = 280;
//-->

Окремі елементи страхування були відомі ще за тисячі
років до нашої ери. На жаль, інформація, що дійшла до нас із давніх часів, не
дає системного уявлення про зародження цього надійного способу захисту
економічних інтересів громадян, виробничих і соціальних формувань. Значно легше
відновлювати форми та окремі властивості будівель, споруд, навіть тварин, ніж
економічні зв’язки між людьми.
Археологічні знахідки дають можливість стверджувати: уже у
стародавні часи різні народи добре усвідомлювали необхідність спорудження
громадських спеціальних приміщень для зберігання запасів провізії на випадок
можливої небезпеки.
У літературі є посилання на те, що ознаки страхування і в
грошовій формі проглядалися дуже давно. Так, у шумерів у третьому тисячолітті
до нашої ери торгівцям видавали грошову позику, скажімо, для створення
«спільної каси», щоб захистити їхні інтереси на випадок утрати вантажу під час
перевезення. Пізніше територія, де проживав цей народ (теперішній Ірак),
відійшла до складу рабовласницького Вавилону. Закони вавилонського царя
Хаммурапі (1792—1750 рр. до н. е.) вимагали укладення угоди
між учасниками торговельного каравану про спільне покриття збитків у разі
несподіваної пригоди, наприклад нападу на когось із них розбійників. Очевидно,
що така практика як цілком виправдана передавалася з покоління в покоління.
Вона вдосконалювалася й поширювалася на інші землі. Так поступово люди доходили
висновку про доцільність страхування не лише в разі перевезення вантажів, а й у
багатьох сферах свого життя та діяльності.
Багато свідчень дійшло до нас про відносно поширене взаємне
страхування ритуальних витрат у Стародавньому Римі. Тут надавали великого
значення культу похорону. Улаштування похоронних процесій і спорудження
пам’ятників вимагало значних витрат. Незаможні римляни накопичували потрібні
гроші у професійних колегіях і спілках. Цільове використання коштів
забезпечувалося правовими гарантіями. Лише особа, зазначена в заповіті, могла
отримати належні кошти і витратити їх на ритуальні заходи, пов’язані з
похоронами заповідача. На страхові суми не поширювалися претензії будь-яких
кредиторів. Навіть рабовласник (якщо він не значився в заповіті) не мав права
на страхову суму раба. Але він міг відмовити колегії в наданні тіла раба для
поховання, тоді колегія за рахунок страхової суми здійснювала символічні
похорони, тобто ховала померлого «в уяві». (Райхер В. К.
Общественно-исторические типы страхования. — М.; Л.: АН СССР, 1947. — с. 48.)
У середньовіччі страхування поступово поширювалося й на інші
ризики. Воно здійснювалось через гільдії (братства) та цехи. Стосунки між
членами тут були тіснішими, ніж у колегіях Стародавнього Риму. Згодом гільдії
почали спеціалізуватися за окремими професіями. Серед них з’явилися й захисні
гільдії, що мали завданням охорону особи й майна своїх членів від різних
зазіхань. Принцип взаємодопомоги закріплювався у статуті гільдії. Поступово тут
формувався перелік страхових подій та уточнювався розмір внесків і виплат.
Сьогодні важко з упевненістю стверджувати, в якій саме країні
було засновано перше страхове товариство. Існують посилання на те, що сталося
це в Ісландії в ХIII столітті, коли тамтешні заможні селяни почали
об’єднуватися в спілки для взаємного захисту від утрат на випадок вогню або
загибелі худоби. У разі нещастя частину збитків потерпілим відшкодовували
грішми, а решту — матеріалами або працею. Отже, страхових резервів і регулярних
страхових внесків тут, очевидно, ще не існувало.
Більш переконливим є твердження про те, що поява страхових
товариств пов’язана із зародженням капіталістичних відносин, і насамперед на
морському транспорті та в торгівлі, де, до речі, було нагромаджено досвід
різних моделей захисту власників суден і вантажів на випадок їх знищення,
пошкодження або пограбування під час рейсу.
Механізм морського страхування в початковий період будувався
на договорі бодмереї. Сутність договору полягала в тому, що кредитор виплачував
страхувальникові страхову суму, а потім у разі благополучного закінчення
плавання, тобто за відсутності страхового випадку, кредиторові поверталась
авансована сума плюс премія за бодмерею. Згідно із сучасним розумінням це було
«страхування навпаки». Кредитори вимагали за надані на умовах бодмереї страхові
суми великих премій (від 15 до 100 %). Тому інколи ці умови страхування
називають морською позикою. Бодмерея не могла існувати довго. Попит на страхові
послуги зростав, а капіталу для забезпечення такого страхування бракувало. Тому
страхування у формі бодмереї стало невиправданим. Адже це призводило до
відтягування коштів страховика на кілька місяців, а іноді й років. Тим часом
страхова сума, яка перебувала в розпорядженні капітана судна, могла бути
втрачена через піратський напад або іншу пригоду, що не завжди значилася як
страхова.
Зростання попиту на страховий захист зумовило перехід до
продажу страхових полісів з подальшим відшкодуванням збитків. Спершу їх
продавали, здебільшого, товариства взаємного страхування.
Маємо дані про те, що перший морський поліс був виданий
страховому судновласникові в 1347 році. Через 121 рік після цього з’явився
Венеціанський кодекс морського страхування. Далі ініціатива в морському
страховому законодавстві переходить до Англії, страхове законодавство якої є
відтоді взірцем для інших держав. Досить сказати, що прийнятий 1774 року закон
про страхування життя й сьогодні лишається у складі чинного законодавства
Англії. У 1779 році члени асоціації «Лондонський Ллойд» прийняли формуляр
договору морського страхування — так званий підписний формуляр Ллойда, окремі
положення якого донині застосовуються в міжнародній практиці.
Комерційне мореплавання особливо інтенсивно розвивалося після
Великих географічних відкриттів. Одночасно у вельми ризиковане плавання
виходили кілька кораблів, а нерідко й цілі флотилії. Загроз для мореплавців
було багато: шторм, нестача харчів, інфекційні хвороби, пошкодження судна
комахами, зіткнення суден, піратські напади тощо. Інвесторам, які вкладали в
такі ризиковані заходи великі гроші, потрібно було розподілити між собою
ризики, щоб у разі невдалого рейсу не втратити повністю свій капітал.
У ХVII столітті в багатьох європейських країнах виникли
акціонерні страхові товариства (компанії). Першим серед них згадується створене
в 1602 році Голландсько-Ост-Індське товариство. Воно, як і чимало інших
невдовзі створених в Англії, Німеччині та Франції товариств, здійснювало
морське страхування, а також страхування на випадок пожежі здебільшого в
міських поселеннях.
У цей час страхуванням охоплюється й діяльність селянських
господарств, насамперед ідеться про страхування посівів від знищення або
пошкодження градом. Проте акціонерна форма страховиків для
селян не прижилася. Страхування сільськогосподарських ризиків знову переходить
до товариств взаємного страхування. Вони в багатьох державах лишилися й досі
провідними страховиками в аграрному секторі економіки.
Особливо активно страхування починає впроваджуватися в період
розвитку капіталістичної економіки. Лідером у страховому бізнесі стає Англія.
Поряд з морським поширюється вогневе страхування, від нещасних випадків, а
також страхування життя.
Вважають, що поштовх до розвитку вогневих страхових товариств
у цій країні дали часті пожежі, особливо в містах. Будинки були переважно
дерев’яними. Опалювалися вони домашніми вогнищами (камінами), а освітлювалися
свічками. Одна з найбільших тогочасних пожеж сталася 1666 року в Лондоні. Вона
забрала життя 70 тис. мешканців, знищивши майже весь житловий фонд міста.
У ХIX столітті з’являються страхові картелі й концерни. Так,
1874 року в Берліні було створено міжнародний концерн, до якого ввійшли
спочатку 16 страхових товариств, а через 50 років він об’єднував уже 230
товариств із 26 країн. (Шиминова М. Я. Страхование: история,
действующее законодательство, перспективы. — М.: Наука, 1989. — С. 17).
Одночасно з майновим розвивалося й особисте страхування,
скажімо, на випадок каліцтва, хвороби, втрати годувальника чи іншого нещастя. У
багатьох містах з’явилися лікарняні страхові каси.
Особливо інтенсивно розвиваються всі форми і види страхування
в ХХ столітті. У сучасному капіталістичному світі воно стало невіддільним
атрибутом ринкової економіки.
У третє тисячоліття страхування ввійшло як одна з найбільш
розвинених і ефективних сфер діяльності. Про це свідчить, зокрема, й те, що
суми надходжень страхових премій у світі щороку зростають вищими темпами, ніж
валовий внутрішній продукт. За даними міжнародної статистики протягом 1998 року
до страхових компаній, товариств взаємного страхування надійшло в доларовому
(США) еквіваленті 2155 млрд страхових премій. Привертає увагу й украй
нерівномірний розвиток страхового бізнесу. Справді, понад 55 % усіх
страхових надходжень припадає майже порівну на дві країни — США та Японію, ще
29 % — на держави Європейського союзу. Частка решти країн світу —
16 %, у тому числі України — лише 0,01 %. Ці відомості опубліковано в
московському журналі «Страхове ревю» (2000. — №2).
Еволюція
страхування в Україні. До набуття Україною статусу
незалежної держави страхування здійснювалося тут згідно з економічними,
соціальними та правовими умовами, що існували у відповідний період у Київській
Русі, царській Росії, а згодом — у колишньому СРСР.
Найдавнішим способом страхового захисту в Україні, як і в
усьому світі, було взаємне страхування. Відомо, що починаючи з ХIII століття і
до появи залізниці на теренах сучасної України велику роль у перевезенні
вантажів на далекі відстані відігравало чумацтво. Якщо під час подорожі в
якогось чумака гинув віл чи ламався дерев’яний віз, то зусиллями всього гурту
потерпілому купували потрібні засоби пересування, причому до попередньої сплати
регулярних внесків на створення й поповнення резервного фонду вдавалися рідко.
І це мало сенс. Адже перевозити гроші було безпечніше, коли вони були
розосереджені по багатьох індивідуальних гаманцях. Це не заважало виконанню
зобов’язань щодо відшкодування збитків.
З розвитком капіталізму класичне страхування із Західної
Європи прийшло в Росію. У ХVІІІ столітті в Петербурзі та Москві з’явилися філії
англійських страхових компаній. З упровадженням державної монополії на страхову
діяльність (1786) почали створюватися державні страхові організації. Це
зумовлювалося потребами довгострокового кредитування. Маніфест «Про заснування
державного позикового банку» дозволяв операції лише з тими домами, «які на
страх до свого ж банку будуть передані». З цією метою при банку була створена
страхова економія. Вона приймала на страхування будинки в обох столицях та
інших містах, але виключно кам’яні, покриті залізом або черепицею. Страхова
премія визначалася в розмірі 1,5 % від прийнятої на страхування суми.
Страхова економія (експедиція) проіснувала 36 років. Проте вона, хоч і мала
монополію на всі відповідні операції, які були дуже вигідними, помітної
діяльності не розгорнула. Премії за весь цей час, як зазначалося в
«Енциклопедичному словнику» Брокгауза та Єфрона, становили лише 1168 тис. руб.,
а виплати за збитки, заподіяні пожежами, — лише 170 тис. руб. (СПб., 1901. —
Т. 62. — С. 739).
Архівні матеріали дають підстави вважати, що перше
страхове товариство на території сучасної України було засноване на початку
1812 року у Феодосії.
Найбільш поширеним страховим ризиком за тих часів була
пожежа. З метою захисту від її наслідків 27 липня 1827 року було оприлюднено
Указ про створення Російського страхового товариства від вогню. До 1913 року
вже 13 акціонерних товариств здійснювали захист від вогню. Кілька з них успішно
працювали в Україні.
З відміною кріпосного права активізується розвиток страхової
справи, орієнтованої на село. На базі органів місцевого самоврядування
створюється система земського страхування. Страхові ризики полягали в знищенні
або пошкодженні вогнем нерухомості та великої рогатої худоби, страхувалися
також пенсії осіб, котрі перебували на державній службі. Земське страхування
поділялося на обов’язкове, додаткове та добровільне. Власники будівель, що
підлягали обов’язковому страхуванню, мали змогу скористатися ще й страхуванням
на добровільних засадах.
У містах діяли товариства взаємного страхування від вогню.
Одне з таких товариств 1863 року було створено в Полтаві. Згодом порівняно
великі товариства цього спрямування з’явилися також у Києві, Одесі та Харкові.
Їх діяльність обмежувалася територією відповідного міста. Ці товариства
обслуговували, здебільшого, великих домовласників, купців і фабрикантів.
Страхувальникам, які укладали договори страхування на кілька років підряд,
надавалися пільги і навіть допускалося безплатне страхування за так званим
золотим полісом.
Це були часи, коли страхова справа переживала глибоку кризу.
Особливо великих збитків зазнавали товариства зі страхування від пожежі. Цінні
папери перестали приносити власникам дивіденди. Необмежена конкуренція
страхових товариств стала небезпечною для страховиків. Щоб залучити якомога
більше страхувальників, тарифи знижували без жодних на те підстав.
Цікаво, на наш погляд, ознайомитися з тими заходами, до яких
вдавалися самі страховики для виходу з кризи. У 1874 році кілька страхових
товариств домовилися щодо спільних дій. Було створено синдикат, до якого
ввійшли 8 страхових товариств. Вони уклали угоду, згідно з якою зобов’язалися
діяти на однакових для всіх умовах. Застосовувались єдині тарифні ставки, єдині
прийоми страхування і перестрахування, однакова система пільг і штрафів.
Завдяки спільному підвищеному тарифу пожвавилася діяльність страхових
товариств. Сума премій, як зазначалось у згадуваному вже «Енциклопедичному
словнику» Брокгауза та Єфрона, почала зростати, збільшилися дивіденди
(Т. 62. — С. 740—741).
У другій половині ХІХ століття спектр страхових послуг був
уже доволі широким. Страхові товариства приймали на страхування будівлі,
тварин, меблі, одяг, засоби транспорту, вантажі, певного розвитку набуло
страхування життя.
Основним видом страхування і надалі лишалося страхування від
вогню. Поняття такого страхування значно розширилося, охопивши більший набір
ризиків. У 1909 році було затверджено статут Товариства страхування від вогню
майна гірничих і гірничозаводських підприємств (м. Харків).
У дореволюційні роки одним із важливих центрів страхування
була Одеса. Тут існували самостійні страхові товариства, а також контори філій
провідних страхових компаній Петербурга й Москви, іноземних страховиків.
Досить поширеним було й самострахування. Так, створене 1857
року Російське товариство пароплавства і торгівлі (РТПіТ) мало своєю головною
базою Одесу. У 1865 році статут РТПіТ було змінено. Розмір страхового капіталу
збільшено до 1 млн руб. і передбачено, що в разі розподілу прибутку з
нього завжди має виділятися сума, необхідна для поповнення страхового капіталу
до визначеного розміру. Цей фонд застосовувався під час страхування суден (Щеглов Э.
Морское страхование в Одессе в XIX веке // Украинские деловые новости. — 1993.
— № 43).
Набули поширення товариства взаємного страхування серед
землевласників. За прикладом Ліфляндського товариства було організовано
товариство взаємного страхування землевласників у Києві. Воно ставило своїм
завданням відшкодування збитків, завданих вогнем землевласникам Київської,
Подільської та Волинської губерній.
Особисте страхування виникло в 30-х роках ХІХ століття.
Протягом тривалого часу страхування життя було монополією Російського
товариства застрахованих капіталів і доходів. Статут товариства передбачав
страхування за чотирма видами (розрядами): А — страхування капіталу, В —
страхування пенсій на користь спадкоємців і в разі дожиття до певного строку, С
— страхування пенсій на користь самого страхувальника (страхування на дожиття),
Д — страхування капіталів і пенсій на користь дітей при досягненні ними певного
віку. Понад 97 % припадало на розряд А.
У 1906 році було ухвалено закон про страхування життя
державними ощадними касами. За умовами страхування договори укладалися без
попереднього лікарського огляду на суми, не нижчі за 25 руб. Проте виплата
страхової суми в разі настання страхового випадку відстрочувалася на 5—7 років.
Це не відповідало інтересам широких кіл населення.
Страхування життя, крім акціонерних товариств і ощадних кас,
здійснювали також товариства взаємного страхування. Одне з них було в Києві.
Обсяги страхування в Росії були дуже малі порівняно з
державами Західної Європи.
У 1894 році було встановлено державний нагляд за діяльністю
акціонерних страхових товариств. Здійснював його Страховий комітет, який входив
до складу Міністерства внутрішніх справ. Інспектори Комітету утримувалися на
кошти від спеціальних внесків страхових організацій.
З 1885 року, коли в Росії було дозволено діяти іноземним
страховим товариствам, тут з’явилися американські, англійські, німецькі,
французькі компанії зі страхування життя. Для відкриття філії в Росії
іноземному страховикові належало попередньо внести до державної скарбниці 500 тис. руб.
грошової застави та резервувати 30 % надходжень страхових платежів на
рахунках Державного банку. Але навіть діставши дозвіл працювати на місцевому
ринку, іноземні акціонерні компанії мали частку у страхових преміях не більш як
5,9 % (Страховое дело: Учебник / Под ред. проф. Л. И. Рейтмана.
— М., 1992. — С. 390—391).
У 1895 році створено перше спеціалізоване Товариство
російського перестрахування.
На цей час припадала і грошова реформа, яка створила
сприятливіші умови для діяльності вітчизняних та зарубіжних страховиків і
перестраховиків.
Отже, у дореволюційній Росії існували майже всі відомі на ті
часи види страхування та форми страховиків. Провідна роль належала акціонерним
товариствам. На них 1913 року припадало 63 % застрахованого майна,
15 % належало земським і 8 % — міським взаємним страховим
товариствам. Решта страховиків охоплювали 14 % зобов’язань з майнового
страхування.
На межі ХІХ і ХХ століть пожвавилася страхова діяльність на
території Західної України, яка входила тоді переважно до складу
Австро-Угорської імперії, а після її розпаду — до Польщі і Румунії. Так, 1892
року почало надавати страховий захист від вогню українському населенню Галичини
й Буковини Товариство взаємного страхування «Дністер». Через три роки воно
заснувало дочірній банк Товариство взаємного кредиту «Дністер». Ці фінансові
інституції були одними із найпотужніших фінансових закладів у своєму регіоні й
проіснували до 1939 року.
З метою надання українському населенню послуг у сфері
страхування життя в 1911 році в Чернівцях було засновано Товариство взаємного
страхування життя і пенсій «Карпатія». Згодом головний офіс товариства було
переведено до Львова. Тут воно також успішно працювало аж до об’єднання
західних земель з Українською РСР.
Страхування сприяло зростанню концентрації виробництва й
капіталу, що, у свою чергу, прискорювало розвиток страхової індустрії.
Події 1917 року в Росії внесли багато змін і до страхової
справи. Уже через рік її було оголошено державною монополією. З утворенням СРСР
майже всі страхові операції перейшли до органів Головного управління державного
страхування при Міністерстві фінансів, застосовувались єдині правила й тарифи з
кожного виду страхування. У 20-ті роки цей страховик не охоплював лише колгоспи
та інші кооперативні підприємства.
У роки Радянської влади страхування розвивалося нерівномірно,
насамперед щодо об’єктів державної власності. Останні, як відомо, становили
переважну (1986 року — 94 %) частину майна, що перебувало на балансах
господарських формувань.
Починаючи з 1921 року страхування зазначених об’єктів — майна
державних підприємств і організацій — згідно із законодавством було
добровільним.
Постановою ЦВК і РНК СРСР від 4 вересня 1929 року
впроваджувалось обов’язкове страхування в державній промисловості, яке
охоплювало практично все майно. Проте вже через два роки страхові платежі було
включено до складу податку з обороту, а тому змінився порядок відшкодування
збитків.
Водночас страхування кооперативних і громадських підприємств,
куди ввійшли й колгоспи, було переведено на державну основу. Відповідну роботу
мали виконувати органи Держстраху СРСР. Цей страховик організовував також
роботу з обов’язкового та добровільного страхування майна громадян.
Не існувало чіткої концепції і щодо розвитку особистого
страхування. З березня 1929 року в СРСР почали швидко впроваджувати колективне
страхування, маючи на меті охопити ним не менш як 75 % працюючих. Цей
показник таким високим був недовго. Уже 1940 року він знизився до 30 %, і
колективне страхування стало збитковим. Його відмінили, ввівши індивідуальне
змішане страхування, страхування на випадок смерті і втрати працездатності,
страхування від нещасних випадків.
У післявоєнні роки було вжито деяких важливих заходів,
спрямованих на посилення ролі страхування в розвитку економіки, зокрема затверджено
положення про Держстрах СРСР. Цей документ розширював права низових страхових
органів. Було надано статусу самостійної госпрозрахункової одиниці Управлінню
іноземного страхування СРСР.
У період реформ 60-х років минулого століття багато було зроблено
з налагодження страхового захисту сільськогосподарських підприємств, без якого
важко було перейти до грошової гарантованої оплати праці колгоспників, прямого
банківського кредитування колективних господарств, зміцнити інші напрямки
госпрозрахункових відносин. Запроваджені з 1968 року умови обов’язкового
страхування майна колгоспів, що ґрунтувалися на принципі еквівалентності
взаємовідносин страховика зі страхувальниками (їх сукупністю), стали кроком
уперед у методології формування страхових резервів. Було збільшено норму
страхового покриття і розширено перелік страхових подій (зокрема, включено
посуху). З огляду на ефективність цих заходів уряд СРСР уже через 10 років
визнав за доцільне перевести на такі умови страхування й державні
сільськогосподарські підприємства, спростувавши тим самим тезу, що «держава не
може сама себе страхувати».
Протягом 60—70-х років почали застосовуватися нові види
страхування майна, життя та здоров’я громадян. З 1988 року державні
підприємства дістали право на здійснення добровільного страхування майна та
відповідальності. Але незважаючи на серйозні зміни у ставленні до страхової
справи, вона в СРСР розвивалася значно повільніше, ніж у країнах із ринковою
економікою.
Початок 90-х років ознаменувався політичними та економічними
змінами світового масштабу. На карті замість Радянського Союзу з’явилися 15
незалежних держав. Україна за кількістю населення та виробничим потенціалом
посіла друге місце серед нових країн. Вона обрала ринковий тип розбудови
економіки, ставши на шлях глибоких економічних реформ. Важливою складовою
нового господарського механізму має бути ефективна система страхування, що
відповідає світовим стандартам.

3
Роль страхування в період переходу до ринкової економіки

<!--
google_ad_client = "ca-pub-4735452452517403";
/* Sb_336х280 */
google_ad_slot = "0771680582";
google_ad_width = 336;
google_ad_height = 280;
//-->

У цьому підручнику під економікою розуміється господарська система, що
забезпечує задоволення індивідуальних і суспільних потреб людей життєвими
благами.
Економіка
— це безперервний процес відтворення товарів і послуг. Серед
розмаїття продуктів економіки значне місце посідають страхові послуги. У
попередніх підрозділах було показано, що страхування як форма захисту має
багатовікову історію, але найінтенсивнішого розвитку набуває воно в умовах
ринкової економіки.
Україна у складі колишнього СРСР зазнала дії майже 70-річного
«експерименту» господарювання в умовах централізованої економіки. Він у цілому
виявив значно менші порівняно з ринковою економікою можливості для ефективного
функціонування господарської системи. Розпочата понад 10 років тому
переорієнтація на поступовий перехід нашої країни до економіки ринкового типу
зумовила потребу здійснення глибоких реформ. У їх основі — серйозні структурні
зміни форм власності, розвиток ринкового середовища.
В Україні формується власна модель ринкової економіки, що
враховує ту ситуацію, в якій опинилася держава на момент визнання її політично
незалежною. Звідси закономірна поява особливостей розбудови й окремих сегментів
ринкової інфраструктури. Великої перебудови поряд з державними фінансами,
банківською справою зазнало страхування. Воно стало налаштовуватися на потреби
захисту підприємницької діяльності та вирішення соціальних проблем, тобто
наближатись до ролі, яку виконує страхування у країнах ринкової орієнтації.
У чому ж полягає роль страхування в ринковій економіці?
Розглянемо головні напрямки прояву позитивного впливу страхування.
Страхування
надає впевненості в розвитку бізнесу.В умовах
формування приватної власності не можна централізовано в наказовому порядку
керувати розміщенням фінансових ресурсів. Таке керування — справа окремого
власника, причому діє він згідно зі своїми інтересами, що постійно коригуються
ситуацією на ринках товарів, цінних паперів, кредитів. Жодний власник не
інвестує свого капіталу в розвиток виробництва тих чи інших товарів або у сферу
послуг, не врахувавши можливого ризику втрати авансованих ресурсів.
Завдяки
переданню за окрему порівняно невелику плату відповідальності за наслідки
ризикованих подій страховим організаціям інвестор упевнений, що в разі пожежі,
стихійного лиха або іншого страхового випадку завдані збитки будуть
відшкодовані.
Страхування дуже важливе як для тих підприємств, що вже давно
функціонують, так і для новостворених, або тих, що тільки організуються і ще не
набули достатнього виробничого потенціалу та не нагромадили власних резервних
фондів. Страхування не лише забезпечує відшкодування фактичних збитків,
зумовлених певною подією. Наявність відповідної страхової угоди дає змогу
впевненіше користуватися кредитом, щоб спорудити чи придбати необхідні засоби виробництва,
поповнити товарну масу у торговельній мережі тощо.
Часто страхування сприяє появі й упровадженню нової техніки
та технологій, наукових розробок.
Особливо велику роль може відігравати страхування в аграрному
секторі. Тут надзвичайно багато ризиків, зумовлених природними факторами, що
призводять до великих втрат. Нині страховий захист сільськогосподарських
підприємств, а також фермерських господарств перебуває на дуже низькому рівні.
Здійснення аграрної реформи зумовлює потребу серйозного посилення страхування
на селі. Цьому має сприяти прийняте рішення про відновлення обов’язкового
страхування урожаю зернових культур та цукрових буряків підприємств усіх форм
власності з частковим покриттям витрат на страхові платежі за рахунок бюджету.
Ненормальним є становище, коли страхування ризиків ще нерідко
ігнорують замовники, підрядчики та всі ті, хто пов’язаний зі спорудженням
складних промислових, комунальних і транспортних будівель і споруд.
Перспективним є якомога ширше застосування зарубіжного
досвіду страхування втрат від переривання виробництва на час, потрібний для
відновлення зруйнованих або пошкоджених страховими випадками об’єктів.
Страхування прямо стосується розвитку міжнародного бізнесу.
Україна — держава в центрі Європи. Тут перетинаються транспортні артерії, що
сполучають Схід і Захід. Зростає товарообмін інших країн з нашою державою,
збільшуються транзитні вантажопотоки. Страхування вантажів, туристів,
транспортних засобів, інвестиційних проектів є необхідним компонентом
формування нормальних міжнародних відносин.
Цивілізований бізнес не можна уявити без страхування
відповідальності партнерів за виконання контрактів, відповідальності
товаровиробника за якість продукції та послуг, відповідальності роботодавця
перед своїми працівниками, професійної відповідальності працівників за шкоду,
завдану споживачам товарів та послуг. У підвищенні комерційної дисципліни
велика роль належить страхуванню юридичних витрат.
Отже, страхування майнових ризиків так само, як і розширення
страхування відповідальності, спрямовані на підтримку розвитку комерційної
діяльності. Від її стану залежить задоволення потреб споживачів матеріальних
благ, наповнення дохідної частини бюджету.
Страхування дає змогу оптимізувати ресурси, спрямовувані на
організацію економічної безпеки.Раніше вже йшлося про те, що страховий захист є
проявом економічної безпеки фізичних і юридичних осіб. Серед багатьох форм
страхового захисту страхуванню належить особлива роль. Воно дає змогу досягти
раціональної структури коштів, що спрямовуються на запобігання (або оперативне
усунення) наслідкам стихії чи іншим чинникам, які перешкоджають діяльності тієї
чи іншої особи.
Страхування, маючи великі можливості маневрування резервами,
є важливою ланкою формування всієї системи економічної безпеки. Така роль стає
реальною тільки за належного рівня розвитку страхової справи.
Тепер, коли страхуванням в Україні охоплено менш як 10 %
страхового поля, регулівна роль цього економічного важеля ще мало помітна, на
відміну, наприклад, від більшості країн Європейського союзу, США, Японії, де
страхуванням охоплені практично всі підприємства й громадяни.
Важко уявити на Заході підприємця, який ризикнув би зайнятись
тим чи іншим бізнесом, зігнорувавши страхування. Такі дії суперечили б
здоровому економічному глузду.
Це особливо важливо для підприємств малого і середнього
бізнесу, які мають великі можливості для розвитку і в Україні.
Проілюструємо сказане таким прикладом. Нова фірма має намір
здійснювати виїзну торгівлю спортивним одягом та взуттям. Підприємець для організації
цього бізнесу має у своєму розпорядженні 60 тис. грн. При цьому
20 тис. грн потрібно авансувати на придбання спеціального автомобіля,
а решту коштів спрямувати на закупівлю товару та інші витрати. Припустимо, що
за такої структури розміщення капіталу підприємець отримуватиме середньоденний
прибуток у 500 грн протягом 250 днів на рік. Проте автомобільний транспорт
характеризується як найбільш небезпечний.
Перед підприємцем постає проблема: що вигідніше — створити
власний резерв коштів на випадок термінової необхідності заміни автомобіля чи
вдатися до послуг страхової компанії? Уявімо ситуацію, що власник не
застрахував автомобіль. У такому разі він матиме економію на страховій премії
(наприклад, 8 % від вартості автомобіля, тобто 1600 грн на рік).
Водночас утриматися від придбання страхового полісу означає
для підприємця необхідність зарезервувати з метою само-страхування
транспортного засобу, а отже, значною мірою і безпеки свого бізнесу, не менш як
третину всього капіталу (20 тис. грн). Це суттєво зменшує фінансові
результати діяльності. У даному випадку на авансований капітал буде отримано
прибутку не 125000, а лише 83330 грн. Крім того, зберігаючи резерв на
депозитному рахунку, підприємець може розраховувати ще на отримання приблизно
5 тис. грн процентів. Отже, втрачений прибуток буде більшим за страхові
платежі на 35070 грн, або в 22 рази. Хоч приклад і умовний, але він
добре відбиває ті переваги, які надає страхування.
Можливості страхування зростають із розширенням кола
страхувальників, а це, у свою чергу, підвищує фінансовий потенціал страховиків.
на посилення саме цих тенденцій слід очікувати в найближчій перспективі.
Чим
вищий коефіцієнт освоєння страхового поля та чим більша концентрація страхових
фондів, тим більші можливості для зниження ціни страхування.
Страхування забезпечує раціональне формування й використання
коштів, призначених для здійснення соціальних програм.Світовий досвід довів
доцільність нагромадження і використання коштів на соціальні програми страховим
методом. Сформовані цим методом ресурси застосовуються як доповнення до
державних ресурсів, спрямовуваних на фінансування освіти, охорони здоров’я,
пенсійне забезпечення та деякі інші соціальні заходи.
Перевага страхового методу формування й використання коштів
соціального спрямування полягає ось у чому. Він усуває знеособлення таких
коштів, а завдяки цьому й зрівня-лівку в їх розподілі, коли однакові за
розміром пенсії одержують головні конструктори та прибиральниці, підвищує
відповідальність за якість медичних та інших соціальних послуг.
Створення завдяки страхуванню можливостей нагромадити кошти
для виплати майбутніх пенсій, придбання житла, оплати витрат на навчання у
вищому навчальному закладі сприяє тому, щоб кожний громадянин реалізував свої
можливості і задовольнив потреби. У такому разі зменшується навантаження на
державний бюджет, а контроль за раціональним використанням коштів переноситься
безпосередньо на споживача соціальних послуг і виплат.
Останнім часом в Україні йде підготовча робота до проведення
реформи соціального страхування. З деяких питань (страхування на випадок
безробіття, страхування працівників від нещасних випадків та ризикованої
професійної діяльності) уже прийняті відповідні законодавчі акти й розпочалася
організація спеціальних фондів. У стадії завершення знаходяться умови
проведення пенсійної реформи.
У страхуванні створюються значні резерви грошових ресурсів,
які стають джерелом зростання інвестицій в економіку.Грошові резерви тим
відрізняються від натуральних, що вони навіть і тоді, коли тимчасово виходять
із обігу коштів конкретного підприємства-власника, не перестають «працювати» на
нього та економіку країни в цілому.
Ресурси, які тимчасово вивільняються на одних підприємствах,
через кредитну систему, ринок цінних паперів, інвестиційні товариства переходять
у користування інших суб’єктів господарювання. Останні, у свою чергу, сплачують
власникам залучених ресурсів відсотки — дивіденди.
Страхові компанії, отримуючи прибуток від інвестиційної
діяльності, дістають змогу знижувати тарифи на страхові послуги, збільшувати
власні резерви, здійснювати відрахування до бюджету, стимулювати персонал,
збільшувати дивіденди своїх акціонерів.
акумульовані у страхових компаніях ресурси через систему
інвестування сприяють розширенню виробництва або прискоренню виконання інших
програм. Це вигідно страхувальникам, страховим компаніям, банкам та іншим
підприємницьким структурам і державі в цілому.
Отже, страхування має величезні можливості сприяти
економічному й соціальному розвитку країни, задовольняти інтереси щодо захисту
майна та доходів як юридичних, так і фізичних осіб.

Лекція
2  Сутність, принципи і роль страхування

1 Сутність
і функції страхування
2
Принципи страхування

1 Сутність і функції
страхування
Термін «страхування», на думку
західних філологів, має латинське походження. В основі його — слова «securus»
і «sine cura», які означають «безтурботний».
Отже, страхування відбиває ідею застереження, захисту та безпеки. У багатьох
слов’янських мовах, у тому числі й в українській, виникнення терміна
«страхування» пов’язують зі словом «страх».
У фаховій літературі етимології слова «страхування» також
приділено значну увагу. Проте єдиної думки з цього питання не існує.
Аналіз опублікованих визначень поняття «страхування» показує,
що кожне з них уточнює або доповнює попередні, залишаючи без змін їх основу.
Офіційне тлумачення цього терміна в Україні наведено в Законі
«Про страхування»: «Страхування — це вид цивільно-правових
відносин щодо захисту майнових інтересів громадян та юридичних осіб у разі
настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування
або чинним законодавством за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом
сплати громадянами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків,
страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів».
У Законі зафіксовано головні елементи, що формують поняття
страхування. Це, насамперед, мета страхування — захист
майнових інтересів фізичних і юридичних осіб. Наголошується, що захист
забезпечується на випадок конкретних подій, перелік яких зафіксовано в чинному
законодавстві або страхових договорах. Виокремлюються джерела грошових
коштів, що є ресурсами для страхових виплат.
Водночас ретельне вивчення поняття страхування і зіставлення
різних його тлумачень, які містяться в наукових працях, показують, що офіційне
визначення терміна дещо перевантажене правовими аспектами.
Страхування є, насамперед, системою економічних відносин між
конкретними суб’єктами господарювання, де, з одного боку, діють страхувальники,
а з іншого — страховики. Важливою передумовою застосування страхування є
майнова самостійність суб’єктів господарювання і їхня зацікавленість у
переданні відповідальності за наслідки ризику спеціалізованим формуванням. Чим
ця зацікавленість більша, тим і потреба у страхуванні вища. Саме в такій
площині страхування розглядається у працях учених багатьох країн ринкової
орієнтації. Поняття страхування є неповним і тоді, коли воно не передбачає
надійності і превентивного спрямування захисту.
З урахуванням щойно сказаного можна дати таке визначення
поняття «страхування»:
Страхування це двосторонні економічні відносини, які
полягають у тому, що страхувальник, сплачуючи грошовий внесок, забезпечує собі
(чи третій особі) у разі настання події, обумовленої договором або законом,
суму виплати з боку страховика, який утримує певний обсяг відповідальності і
для її забезпечення поповнює та ефективно розміщує резерви, вживає превентивні
заходи, спрямовані на зменшення ризику, а при потребі перестраховує частину
своєї відповідальності.
Зміст страхування, як і інших категорій, розкривається в його
функціях. Радянські економісти, визначаючи функції страхування, не торкалися
його сутності, вважаючи, що функції страхування «...є зовнішніми формами, які
дають змогу виявити особливості страхування як ланки фінансової системи.
Категорія фінансів виражає свою економічну сутність передусім через розподільну
функцію. Ця функція набуває конкретного, специфічного виявлення у функціях,
притаманних страхуванню, — ризикованій, попереджувальній і заощаджувальній»
(Страховое дело / Под ред. Л. И. Рейтмана. — М., 1992. — С. 17).
За умов, коли радянській державі належало понад 9/10 усіх
виробничих фондів і фінансових ресурсів, страхування було монополізоване і дуже
обмежене щодо можливостей розвитку. Воно, як правило, не поширювалося на
об’єкти державної власності. Включення страхування до фінансів мало значною
мірою суто фіскальну мету. Були часи, коли умови страхування не передбачали
створення перехідних резервів. Значні суми штучно створеного перевищення
надходжень над витратами зараховувались до бюджету.
Інша ситуація спостерігається в ринковій економіці, коли
страхування відбувається на комерційних засадах. (Це не стосується
обов’язкового соціального страхування, де страхові операції не передбачають
отримання прибутку.) Воно стає важливим напрямком підприємницької діяльності й
розглядається як окрема галузь (індустрія). Природно, що кожна страхова
компанія, як і будь-яке інше підприємство, має власне фінансове господарство,
за допомогою якого забезпечує свою статутну діяльність. У цій частині
страхування належить до сфери фінансів підприємств і галузей.
Отже, страхування не вміщується в рамки традиційного вузького
розуміння фінансів як економічних відносин, що виникають у процесі формування,
розподілу та використання доходів і грошових фондів. До речі, в англійському
словнику страхових термінів страхування визначається «як система передання
ризику і його комбінування». Тобто у країні, де виникла більшість класичних
видів страхування, зміст останнього пов’язують, насамперед, із переданням
ризику від страхувальника до страховика. Створення і використання грошових
фондів підпорядковується головній меті — забезпеченню можливості страховикові
здійснювати свою діяльність.
Існує також тісний взаємозв’язок між страховою і кредитною
діяльністю. населення багатьох країн надає перевагу заощадженню своїх коштів
через страхові компанії, укладаючи з ними договори на страхування життя та
здоров’я. До продажу страхових полісів нерідко залучаються й банки.
Завдяки страхуванню акумулюються великі кошти, які до
настання страхових випадків використовуються передусім як джерело кредитних
ресурсів. Страхові поліси можуть бути гарантіями повернення позик. Матеріальні
цінності, що їх у разі кредитування банки приймають як заставу, мають бути
застраховані. Отже, існує тісний взаємозв’язок між страхуванням і кредитом. Але
це не дає підстав для ототожнення специфічних економічних відносин, що
становлять зміст страхування, з поняттям кредиту.
Останнім часом під впливом західної теорії вдаються до
розширеного тлумачення фінансів, виокремлюючи 5 великих сфер їх функціонування:
фінанси державні, фінанси галузеві, кредит і грошовий обіг, ринок цінних
паперів, страхування (Финансовый менеджмент. — М.: Финансы, 1997. — С. 7).
Ця концепція надає фінансам широкого змісту, який виводить їх далеко за межі
розподільної категорії. У цьому контексті страхування стає на один рівень із
кредитом, державними фінансами, фінансами галузей, фондовим ринком.
У світовій практиці страхові послуги як об’єкт специфічних
відносин, що становлять зміст страхування, розглядаються як складова фінансових
послуг. Так, у п. 5 Додатка з фінансових послуг до ухваленої 15 квітня
1994 року Генеральної угоди з торгівлі послугами зазначено: «Фінансові послуги
охоплюють страхові послуги і ті, що, належать до страхових, а також усі
банківські та інші фінансові послуги (крім страхування)» (Турбина К. Е.
Тенденции развития мирового рынка страхования. — М.: Анкил, 2000. —
С. 314). З цього визначення випливає також, що страхування, як і кредит та
цінні папери, є складовою ланкою фінансів у їх широкому розумінні. Такий підхід
підвищує можливості активнішого і водночас ефективнішого застосування кожної із
зазначених ланок у складному механізмі ринкової економіки.
З урахуванням наведених аргументів слід підходити й до
визначення та характеристики функцій страхування, які в сукупності мають
конкретизувати його зміст у сучасних умовах. З цих міркувань страхування
виконує такі функції: ризиковану, створення і використання страхових
резервів (фондів), заощадження коштів, превентивну.
Ризикована
функція страхування. Вона полягає в переданні за певну
плату страховикові матеріальної відповідальності за наслідки ризику,
зумовленого подіями, перелік яких передбачено чинним законодавством або
договором. Чим вищі ймовірність і розмір ризику, тим і плата за його утримання,
обчислена на підставі тарифів, визначених за допомогою актуарних розрахунків,
більша. У разі настання страхового випадку страхувальник висуває страховикові вимогу
щодо відшкодування збитків (виплати страхових сум). Ризикована функція відбиває
процес купівлі-продажу страхової послуги.
Функція
створення і використання страхових резервів (фондів).
Страхування стає можливим лише за наявності у страховика певного капіталу,
достатнього для забезпечення покриття збитків (у разі їх виникнення),
заподіяних страхувальникові стихійним лихом, нещасним випадком чи іншою
страховою подією. Власними коштами покрити таку потребу у грошових виплатах
страховик, здебільшого, не в змозі. Тому кожний страховик створює систему
страхових резервів. Нагромадження й використання таких резервів характерні для
страхової діяльності.
У формуванні й використанні страхових резервів виявляється
перерозподіл коштів між страхувальниками. Ті з них, для яких у певному періоді
не настала страхова подія, сплативши страхові внески, не отримують жодних
виплат. І навпаки: страхувальникам, які зазнали серйозних збитків від
страхового випадку, виплачується відшкодування в сумах, значно більших за
внесені страхові платежі.
Формування
страхових резервів — це спосіб концентрації та
використання коштів, необхідних не лише для розподілу між усіма
страхувальниками збитків, зумовлених страховими випадками поточного періоду, а
й для відповідного покриття можливих масштабніших збитків, що можуть припасти
на окремі роки наступних періодів.
У тій частині страхових платежів, яка спрямовується на
ведення справи, перерозподіл коштів спостерігається меншою мірою. Те саме
стосується й формування прибутку від страхової діяльності. Його джерелом є
частина навантаження на нетто-ставку страхового тарифу та економія коштів,
призначених на ведення справи.
Функція
заощадження коштів. У більшості країн світу першість за
обсягами страхових премій посідає особисте страхування (на дожиття, пенсій,
ренти тощо). Проте виплати, пов’язані із втратою життя і здоров’я внаслідок
нещасного випадку, становлять менш як 10 %. Решта припадає на заощадження.
Вони виплачуються з урахуванням інвестиційного доходу в разі дожиття
застрахованого до певного віку або події.
Населенню часто вигідніше заощаджувати кошти у страховій
системі, ніж у банках. Припустимо, що громадянин А вніс 7500 грн на
строковий депозитний рахунок у комерційному банку, а громадянин Б придбав поліс
змішаного страхування життя на 25000 грн терміном на 10 років, сплативши
за перші три роки 7500 грн премій. У разі нещасного випадку банк може
видати громадянинові А кошти лише в межах залишку вкладу (з урахуванням
відсотків). Якщо така біда спіткає громадянина Б, то страхова компанія виплатить
йому грошову допомогу, виходячи зі страхової суми і коефіцієнта втрати
працездатності. на випадок тривалої втрати працездатності фінансове
забезпечення громадянина Б буде (особливо в перші роки дії страхового договору)
у кілька разів більше, ніж у громадянина А. У разі гострої потреби в коштах
страхувальник може достроково припинити дію договору, повернувши належну йому
суму заощаджень.
Сприяючи розвитку заощаджувальних видів страхування, держава
має змогу активно впливати на вирішення соціальних проблем, пожвавлювати
грошовий обіг, підвищувати купівельну спроможність національної валюти,
збільшувати інвестиційні можливості країни. Тому парламенти та уряди багатьох
країн усіляко сприяють виявленню заощаджувальної функції страхування:
створюються пільгові умови оподаткування страхових внесків і виплат, страхових
вкладів, які переходять у спадщину, доходів компаній тощо. Вживаються й інші
ефективні заходи.
Превентивна
функція. Учасники страхування, і насамперед страховики та
страхувальники, зацікавлені зменшити наслідки страхових подій. З цією метою
вдаються до правової та фінансової превенції.
До правової превенції належать передбачені чинним
законодавством або договорами страхування застереження, згідно з якими
страхувальник повністю або частково позбавляється страхових відшкодувань. Вони
охоплюють випадки протиправних дій або бездіяльності з боку страхувальника щодо
застрахованих об’єктів. Наприклад, страховики не покривають матеріальних
збитків, що їх зазнали потерпілі, перебуваючи у стані алкогольного чи
наркотичного сп’яніння, а також не передбачають страхових відшкодувань у разі
самогубства, навмисного пошкодження власного майна і здоров’я.
Перелік ризикованих об’єктів, які не приймаються на
добровільне страхування, та можливих відмов щодо виплати відшкодування може
бути складений у разі страхування як фізичних, так і юридичних осіб.
Фінансова превенція полягає в тому, що
частина страхових премій спрямовується на фінансування превентивних заходів.
Добре зарекомендувала себе практика 70—80-х років, коли страхові ресурси
використовувалися з метою спорудження й обладнання технікою пожежних депо,
придбання медикаментів і утримання персоналу служб, що мали своїм завданням
боротьбу з інфекційними захворюваннями сільськогосподарських тварин,
фінансування заходів із запобігання дорожньо-транспортним пригодам і
т. ін. Нині не передбачено обов’язкового створення фонду запобіжних
заходів. Через це значно ускладнюється виконання страхуванням превентивної
функції. можливості страхування істотно звужуються, коли виникають суперечності
між функціями, що характеризують сутність категорії страхування, і чинним
правовим забезпеченням їх нормального виявлення.
Зазначені функції страхування є специфічними. Проте водночас
у сфері страхової діяльності виявляються й функції, притаманні фінансам у
цілому (наприклад, контрольна функція), та функції інших суміжних вартісних
категорій (наприклад, ціни, коли йдеться про формування страхових тарифів,
оцінку об’єкта страхування, з’ясування розміру завданих збитків).

2
Принципи страхування

<!--
google_ad_client = "ca-pub-4735452452517403";
/* Sb_336х280 */
google_ad_slot = "0771680582";
google_ad_width = 336;
google_ad_height = 280;
//-->

Страхування ґрунтується на певних специфічних принципах. До них,
насамперед, належать:
o
конкурентність;
o
страховий ризик;
o
страховий інтерес;
o
максимальна сумлінність;
o
відшкодування в межах реально
завданих збитків;
o
франшиза;
o
суброгація;
o
контрибуція;
o
співстрахування і перестрахування;
o
диверсифікація.
Розглянемо стисло зміст цих принципів.
Конкурентність
— усім страхувальникам і страховикам держава гарантує вільний
вибір видів страхування та рівні можливості у здійсненні діяльності, водночас
створюються сприятливі умови для розвитку страхування, щоб забезпечити
реалізацію права на ефективний страховий захист юридичних і фізичних осіб.
Держава проводить активну антимонопольну політику, яка є важливим чинником у
формуванні цивілізованого страхового ринку. Цей принцип поки що повною мірою
стосується лише добровільних видів страхування.
Страховий
ризик — це ймовірна подія або сукупність подій, на випадок яких
здійснюється страхування.У міжнародній практиці ризиком вважають також
конкретний об’єкт страхування або вид відповідальності. Нерідко страховий ризик
тлумачать як розподіл між страховиком і страхувальником несприятливих
економічних наслідків у разі настання страхового випадку. З
огляду на такі розбіжності у тлумаченні терміна «ризик» нерідко виникають
непорозуміння між страховиками і страхувальниками. Тому під час укладання
страхових угод та оформлення іншої страхової документації потрібно особливу
увагу приділяти змісту, який вкладається у слово «ризик».
Загальновизнаним є положення, згідно з яким не може бути
предмета для страхової угоди, якщо її сторони не несуть жодного ризику
матеріальних чи фінансових втрат за несприятливого перебігу подій. Докладна
інформація про класифікацію страхових ризиків подається в розд. 2.
Страховий
інтерес випливає з права власності або володіння тим чи іншим
об’єктом. Кожний індивідуальний або асоційований власник будинку, автомашини, а
тим більш складного виробничо-технічного комплексу, зацікавлений у тому, щоб
вкладені в цей об’єкт кошти не були втрачені через стихійне лихо, нещасний
випадок, пограбування тощо.
Ще більший страховий інтерес мають фізичні (а нерідко й
юридичні) особи щодо організації захисту матеріальних інтересів на випадок
втрати свого (або своїх працівників) життя чи здоров’я. Це гарантує отримання певних
доходів у разі втрати годувальника, тривалої або постійної втрати
працездатності застрахованого, а також на випадок настання інших, спеціально
обумовлених подій.
У свою чергу, організації, які беруть на себе ризики, як і
будь-яка інша комерційна структура, мають інтерес отримати прибуток. Ідеться
про загальну масу прибутку, тобто з урахуванням і наслідків інвестиційної
діяльності.
Максимальна
сумлінність.
Надійне страхування можливе лише за умов високого довір’я між
сторонами. Ні страхувальник, ні страховик не мають права приховувати один від
одного ту чи іншу інформацію, що стосується об’єкта страхування. На практиці
особливо важливо, щоб цього принципу додержував страхувальник. Адже саме він
володіє найповнішою інформацією про властивості, зокрема дефекти, майна, про
стан здоров’я чи інші особливості об’єкта страхування.
Здебільшого страховик наполегливо вимагає таких істотних
відомостей: вік особи, яку є намір застрахувати, її професія, перенесені чи
наявні хвороби. У практиці багатьох страховиків як суттєвий чинник
розглядається те, курить чи ні особа, яка має намір бути застрахованою.
Ще більше чинників потрібно враховувати, коли йдеться про
страхування автомобіля. Багато страхових організацій, крім марки машини, року
її випуску та вартості, цікавляться досвідом водія, безаварійністю роботи,
метою використання транспортного засобу, організацією охорони об’єкта
страхування і т. ін. Страховики збирають необхідні їм істотні відомості,
пропонуючи страхувальникам заповнити спеціальні формуляри — заяви на
страхування, де наведено багато запитань, які стосуються предмета страхування
та його власника. Часто практикується й усне опитування бажаючих придбати
страховий поліс. Страховик залишає за собою право відмовити в укладенні
страхової угоди, якщо страхувальник не надасть усіх істотних відомостей.
Страхові
відшкодування не повинні приносити страхувальникові прибутку. Щоб уникнути
спроб скористатися страхуванням зі спекулятивною метою страховики додержують
принципу, згідно з яким матеріальний і фінансовий стан страхувальника після
відшкодування завданих збитків має бути таким самим, як і до страхового
випадку. Відхилення, як правило, бувають у бік заниження рівня відшкодування.
Особливо далекими від названого ідеалу були результати страхування в роки
гіперінфляції. Проте й нині багато підприємств, економлячи на платежах,
занижують страхову суму. До того ж вона частково знецінюється через інфляцію.
За деякими видами обов’язкового страхування визначається ліміт виплат.
Українським страховикам ще належить подолати досить помітну дистанцію на шляху
до забезпечення повного відшкодування втрачених матеріальних цінностей чи
доходів постраждалого страхувальника (застрахованого).
Велике значення надається скороченню термінів розгляду
претензій страхувальників, у чому останні дуже зацікавлені й часто саме з
огляду на такі терміни вибирають страхову організацію.
Страхові відшкодування можуть здійснюватися в одній із
чотирьох форм: 1) перерахуванням належних коштів на рахунок страхувальника
(застрахованого) або вигодонабувача; 2) оплатою витрат на ремонт
пошкодженого страхового об’єкта; 3) відновленням об’єкта; 4) заміною
знищеного, пошкодженого або викраденого предмета на новий відповідник. В
Україні переважає найпростіша форма відшкодування — кошти перераховують на
рахунок страхувальника або видають йому чек на отримання готівки.
Цей принцип повною мірою поширюється тільки на ризикові види
страхування. Накопичувальне страхування за своєю ідеєю передбачає можливість
отримання застрахованим (вигодонабувачем), крім сплачених внесків, частини
інвестиційного прибутку.
Франшиза
— це визначена договором страхування частина збитків, яка в разі страхового
випадку не підлягає відшкодуванню страховиком.Вона може бути визначена у
вигляді певної грошової суми або у відсотках до всієї страхової суми. Завдяки
застосуванню франшизи досягається поєднання самострахування зі страхуванням.
Підприємства, щоб забезпечити самострахування дрібних (а іноді й середніх)
ризиків, створюють власні фонди ризику (резервні фонди). З огляду на наявність
такого фонду страхувальники можуть звертатися до страховиків із проханням узяти
ризик на страхування частково. Застосовувати франшизу зацікавлені й страховики.
Оскільки при цьому частина ризику утримується на відповідальності
страхувальника, він стає більш заінтересованим вжити превентивних заходів, щоб
зберегти здоров’я, майно або знизити ризик відповідальності перед третіми
особами.
Розрізняють умовну та безумовну франшизу. Умовна
франшиза частіше використовується в особистому страхуванні. Наприклад,
правила страхування можуть фіксувати кількість днів хвороби до початку надання
страхової допомоги. Але якщо застрахований хворів довше, то допомога
виплачується за всі дні непрацездатності.
Безумовна франшиза означає, що
відповідальність страховика визначається розміром збитку за відкиданням
франшизи. Такі поліси поширені при страхуванні автотранспорту та деяких інших
об’єктів. Це дає змогу страховикам уникнути розрахунків з дрібних ризиків і тим
самим значно зменшити витрати на ведення справи.
СуброгаціяНе слід думати, що відшкодування страховиком
страхувальникові (застрахованому) завданих збитків завжди означає уникнення
відповідальності справжніх їх винуватців. Адже це перешкоджало б насамперед
боротьбі зі злочинністю, тягло б за собою значне подорожчання страхових послуг.
Суброгація
— це передання страхувальником страховикові права на стягнення заподіяної шкоди
з третіх (винних) осіб у межах виплаченої суми.
У тих випадках, коли страхувальник отримає кошти на
відшкодування збитків з іншого джерела, він має повідомити про це страховика,
який візьме їх до уваги, коли розраховуватиме страхове відшкодування й
оформлятиме регрес.
Контрибуція. Обставини іноді складаються так, що один і той
самий предмет стає об’єктом страхування більш як один раз. Наприклад, одяг може
бути об’єктом страхування у складі полісу на домашнє майно, багаж — у складі
автомобільного полісу чи полісу зі страхування туристських подорожей і
т. ін. Таке дублювання стає ще виразнішим, коли йдеться про страхування
комерційних ризиків, причому поліси, що тією чи іншою мірою дублюють
відповідальність за збереження одних і тих самих матеріальних цінностей,
видаються здебільшого різними страховими компаніями.
Контрибуція
— це право страховика звернутися до інших страховиків, які за проданими
полісами несуть відповідальність перед одним і тим самим конкретним
страхувальником, з пропозицією розділити витрати з відшкодування збитків.
Цей принцип дуже важливий ще й ось чому: його застосування
стримує нечесних страхувальників від бажання застрахувати одне й те саме майно
або життя й здоров’я кілька разів з метою наживи. Проте застосовувати принцип
контрибуції потрібно досить обережно. Слід переконатися, що існують не менш як
два поліси на відшкодування збитків і стосуються вони однакових ризиків і одних
і тих самих предметів страхування. Найпростіший метод розподілу
відповідальності між страховиками ґрунтується на пропорційному підході.
Наприклад, у трьох страховиків застрахований один і той самий автомобіль на
суми відповідно 16500, 18000 і 20200 грн, тобто загальна страхова сума
становить 54700 грн. Частка першого страховика дорівнює 30,2, другого —
32,9 і третього — 36,9 %. Якщо доведеться покривати збитки у зв’язку з
викраденням автомобіля, що мав реальну вартість 20200 грн, суми,
призначені для відшкодування, будуть розподілені в таких самих пропорціях.
Отже, перший страховик сплатить 6100, другий — 6645, а третій — 7455 грн.
Слід ще раз наголосити: наведений математичний метод
розподілу відшкодування на практиці не завжди прийнятний, оскільки не враховує
особливостей кожного полісу. Зменшенню випадків подвійного або кількаразового
страхування позитивно сприяло би створення єдиного центру електронної
реєстрації страхових полісів, проданих різними страховиками, як це вже зроблено
в деяких країнах світу.
Співстрахування і перестрахування.Страховик може брати на
своє утримання обмежені за розміром ризики. Ці межі визначаються наявністю в
компанії страхових фондів. Згідно із Законом України «Про страхування»
страховик може укласти страховий договір на суму, що не перевищує 10 %
сплаченого статутного фонду і сформованих страхових резервів. Такі обмеження
диктуються інтересами додержання достатньої платоспроможності страховика.
Неважко уявити страхову компанію з мінімальним статутним фондом, еквівалентним
100 тис. євро. Такий страховик міг би надавати послуги лише за
дрібними об’єктами. Наприклад, вартість нового автомобіля багатьох марок або
три- чи чотирикімнатної квартири значно перевищує ліміт можливостей компанії.
Це дуже незручно. Такий страховик мав би відносно більші витрати на ведення
справи і менші перспективи на отримання прибутку, а отже, був би
неконкурентоспроможним. Суперечність між розміром запропонованого
страхувальником ризику і фінансовими можливостями страховика взяти його на
страхування вирішується з допомогою співстрахування і перестрахування.
Співстрахування
— це страхування об’єкта за одним спільним договором кількома
страховиками. При цьому в договорі мають міститись умови, що визначають права й
обов’язки кожного страховика. Одному зі співстраховиків за його згодою може
бути доручено представництво всіх інших у взаємовідносинах зі страхувальником,
але залишено відповідальність перед останнім лише в розмірі відповідної частки.
Співстрахування має свої переваги і недоліки. Позитивним є те, що компанії
мають змогу об’єднати свої зусилля зі страхування великих ризиків, не
поступаючись ні перед ким страховою премією. Недоліки співстрахування полягають
в ускладненні процедури оформлення страхування і виплати відшкодування.
Перестрахування
— це страхування одним страховиком (цедентом, перестрахувальником) на
визначених договором умовах ризику виконання частини своїх обов’язків перед
страхувальником у іншого страховика або професіонального перестраховика.
Страховик, який уклав договір на перестрахування, лишається
відповідальним перед страхувальником у повному обсязі згідно з договором
страхування.
Отже, різниця між співстрахуванням і перестрахуванням полягає
в тому, що в першому випадку поділяється відповідальність за ризик між
страховиками, а при перестрахуванні вся відповідальність перед страхувальником
зберігається за страховиком, так званим цедентом, який, у свою
чергу, перестраховує частину цієї відповідальності в іншого страховика або
професійного перестраховика. Страхувальник може й не знати про наявність
договору на перестрахування.
Співстрахуванню і перестрахуванню належить велика роль у
збалансуванні страхового портфеля, забезпеченні фінансової стабільності й
рентабельності страхових операцій. Поділ відповідальності між страховиками і
перестраховиками сприяє підвищенню місткості національного страхового ринку.
Через перестрахування здійснюється вихід на міжнародні страхові ринки.
Перестрахування — вельми складний процес, який має багато
особливостей. Вони докладно розглядаються в окремому розділі
Диверсифікація. Законодавством
багатьох країн світу можливості
диверсифікації, тобто поширення активності
страхових товариств за рамки
основного бізнесу, обмежені. Закон України «Про страхування» передбачає,
що предметом безпосередньої діяльності страховика може бути лише страхування,
перестрахування і фінансова діяльність, пов’язана з формуванням і розміщенням
страхових резервів та управлінням ними.
Водночас принцип диверсифікації має істотне значення
всередині окресленої щойно діяльності. Ідеться про територіальне та галузеве
розосередження взятих на страхування ризиків. Чим воно відчутніші, тим
імовірність одночасного настання страхових подій, що можуть мати критичні
наслідки для страховика, менша.
Надзвичайно важливо додержувати принципу диверсифікації, розміщуючи
страхові резерви. Прислів’я «розумний господар не кладе всі яйця в один кошик»
безпосередньо стосується страхування. Тепер страховики мають право розміщувати
свої кошти на депозитних рахунках у банках, у цінних паперах та нерухомості.
Проте можливості маневрування розміщенням коштів з метою підвищення ступеня їх
ліквідності й отримання інвестиційних доходів ще обмежені.

Скачано с
www.znanio.ru

file_name: СТРАХУВАННЯ І ЙОГО МІСЦЕ В УПРАВЛІННІ РИЗИКАМИ.doc

alt: Необхідність і форми страхового

alt: З огляду на доволі ризиковане функціонування будь-якого підприємства і не менш ризиковане проживання кожної людини існує нагальна потреба попереджувати й відшкодовувати збитки, що їх завдають…

alt: Щеглов Э . Морское страхование в

alt: Сутність і функції страхування

alt: Ще більший страховий інтерес мають фізичні (а нерідко й юридичні) особи щодо організації захисту матеріальних інтересів на випадок втрати свого (або своїх працівників) життя чи…

alt: У тих випадках, коли страхувальник отримає кошти на відшкодування збитків з іншого джерела, він має повідомити про це страховика, який візьме їх до уваги, коли…