extracted_text:
ЧАСТИНА II            СТРАХОВИЙ РИНОК

Розділ 4. СТРАХОВА ОРГАНІЗАЦІЯ (компанія)

4.1. ЗАГАЛЬНА
ХАРАКТЕРИСТИКА СТАНОВЛЕННЯ І РОЗВИТКУ СТРАХОВОГО РИНКУ УКРАЇНИ
Страховий ринок — це сфера економічних відносин, у
процесі яких формуються попит і пропозиція на страхові послуги і здійснюється
акт їх купівлі-продажу. У деяких публікаціях наводиться ширше поняття
страхового ринку. Іноді ним охоплюють усі форми надання страхового захисту. Із
цим погодитися не можна. Адже при відшкодуванні збитків за рахунок
централізованих фондів відносини купівлі-продажу відсутні. Немає їх і в разі
формування та використання з цією метою коштів із фондів самострахування.
Існує
також думка, що під страховим ринком слід розуміти сукупність його суб'єктів
(страхувальників, страховиків та посередників) і страхових послуг, що є
предметом купівлі-продажу. Можливо, з теоретичного погляду таке визначення не
є досить коректним, проте воно також дістало визнання, особливо серед
практиків.
Поняття
«страховий ринок» у пострадянській економіці склалося на початку 90-х років.
Саме на цей період припадає створення поряд з Держстрахом перших альтернативних
страхових організацій.
Зародження
і розвиток страхового ринку України — процес, що має багато спільного з
аналогічними процесами в інших постсоціаліс-тичних країнах. Проте водночас
нашій країні притаманні деякі специфічні риси.
Після
законодавчого введення деяких елементів ринкової економіки в колишньому
Радянському Союзі (особливо з появою Закону «Про кооперацію» (1988 року) почали
створюватися перші страхові кооперативи. Їх частка в загальних обсягах
страхування була незначною — не більш як 1%. Проте існування кооперативів
протягом 1988 — 1989 років мало велике значення щодо набуття першого досвіду
роботи в ринкових умовах, підвищення кваліфікації кадрів, взяття під страховий
захист «нетрадиційних» для Держстраху ризиків, зокрема вантажів,
відповідальності за невиконання угод третіми особами тощо. З самого початку
зародження страхового ринку альтернативні страховики більшою мірою звернули
увагу на зміст страхових продуктів (послуг), що пропонуються в Західних
країнах. Завдяки цьому в Україні почав зростати асортимент страхових послуг,
виник інститут перестрахування.
74
Коли в 1990 році рамки
законодавства в напрямку розвитку ринкових відносин були розширені, почали
створюватися перші комерційні страхові компанії. Можна виокремити чотири
основні чинники, які сприяли розвитку на ринку повноцінних суб'єктів
страхування.
Чинник
1-й — створення відносно великих страхових організацій союзного значення з широкою
мережею периферійних філій, у тому числі й в Україні, що згодом перетворилися
на самостійних юридичних осіб. Так виникли теперішні компанії АСКА, «Славія»
та інші страховики. Нині зв'язки з московськими холдингами лишаються здебільшого
у сфері перестрахування, хоча з кожним роком таких зв'язків стає дедалі меньше.
Чинник
2-й — створення комерційних страхогих організацій на базі розміщених в Україні
установ системи колишнього Держстраху СРСР і їндержстраху СРСР. Цей процес
відбувався поступово і певною мірою опосередковано.
Оскільки
до кінця 1993 p. Держстрах запишався повністю державною організацією,
то в умовах слабкого розвитку на тон час ринкового законодавства він був
істотно обмежений у можливостях підписання вигідних страхових угод, отримання доходів
від інвестиційної діяльності, упровадження ефективних форм мотивації праці
тощо. Система ще тривалий час пропонувала підприємствам і населенню «застарілі»
шаблонні страхові продукти доринкового періоду. На державного страховика було
покладено здійснення обов'язкового страхування, яке з більшості видів було
збитковим. Великої шкоди завдали іміджу Держстраху гіперінфляція і неможливість
з багатьох (здебільшого не залежних від страховика) причин своєчасної
компенсації і виплат громадянам за попередніми договорами змішаного
страхування життя, укладеними ще за радянських часів.
Усе
це зумовило тенденцію переходу кваліфікованих працівників до інших компаній,
створення держстрахівськими працівниками страховиків-супутників, які певною
мірою залучалися до страхування «вигідних» ризиків, запровадження тих видів
страхування, яким не надавалося належної уваги в Держстраху. Навіть і тоді,
коли в ! 992 — 1993 pp. загальне законодавство поставило Держстрах (на той
час уже Національна акціонерна страхова компанія «Оранта») в однакові умови з
іншими компаніями, страхові компанії-супутники не зникли, а, здобувши досвід,
працювали й далі (щоправда, поступово втрачаючи зв'язки зі своєю «базою»).
Зауважимо, що зазначений процес не набрав форми спеціальної політики з боку
Держстраху, а здебільшого здійснювався на місцях працівниками регіональних
установ.
Що
ж до їндержстраху, то він ще до розпаду СРСР перетворився на холдинг з великими
правами своїх філій, у тому числі й в Україні. Тому створення протягом 1991 —
1992 pp. самостійних страховиків на базі цих філій не
потребувало великої роботи.
Чинник
3-й — створення страхових компаній комерційними, торговельними, банківськими
та іншими підприємницькими структурами.
75
Перші
роки самостійності української держави характеризувалися заснуванням багатьох
банків, торговельних корпорацій, інвестиційних компаній, інших комерційних
структур. Ці суб'єкти, розвиваючи свій бізнес, доходили висновку про
необхідність здійснення страхування. Оскільки на страховому ринку ще не було великих
надійних компаній, то структури в інших галузях бізнесу почали засновувати
своїх страховиків з метою власного обслуговування. Надалі страхові компанії
такого типу почали працювати універсальніше, і не тільки в межах потреб своїх
засновників.
Чинник
4-й — створення «кепчивних» страховиків при галузях, підгалузях, сферах
виробництва.
З
розвитком ринкових відносин у різних сферах виробництва постала потреба у
створенні обслуговуючої, комерційної інфраструктури. Тому поряд з виникненням
банків, торговельних посередників, зовнішньоекономічних фірм почали
засновуватись і страхові компанії, які на перших порах брали на себе
внутрішньогалузеві ризики. Характерною особливістю таких компаній був великий
вплив на їхню роботу міністерств, відомств, державних корпорацій тощо.
Окрім
цих головних чинників на процес масового виникнення страхових компаній у 1990 —
1993 pp. впливали (щоправда, набагато менше) такі чинники:
а)
ініціатива науковців, фахівців, які запозичували досвід роботи страхового ринку
в розвинених країнах;
б)
засновницька робота профспілок, громадських організацій;
в)
участь зарубіжних інвесторів (такі компанії були, як правило, невеликі і
створювалися здебільшого з метою розвідки ринку, але після встановлення 20
%-вої межі участі нерезидентів у статутному фонді страховика майже всі вони
припинили існування).
Не
можна обминути й такий чинник, як створення страхових компаній з метою суто
трастової діяльності — «гри на інфляції». Хоча зазначених компаній було не
більш як 3 — 5 відсотків ринку, вони у свій час завдали великої шкоди багатьом
своїм клієнтам, не повернувши їм належних коштів і підірвавши цим довіру
громадян до страхових компаній.
Отже,
період 1990 — 1993 pp. характеризувався бурхливим зростанням кількості
страхових компаній в умовах невпорядкованого законодавства.
Після
виходу в травні 1993 року Декрету Кабінету міністрів України «Про страхування»
(далі — Декрет) та створення восени 1993 року Комітету у справах нагляду за
страховою діяльністю почався новий етап розвитку страхового ринку України.
Було
зареєстровано страхові компанії і видано ліцензії. Страхову діяльність
визначено як виключний вид діяльності. При цьому здійснювати страхову
діяльність стало можливим лише за тими видами, які вказані в ліцензії. Була
запроваджена обов'язкова звітність страховиків за результатами року.
Установлено певну залежність між обсягами максимального зобов'язання і
розмірами страхових резервів.
76
Діяльність страхового ринку в умовах, визначених
Декретом, v період 1994 — 1995 pp. можна
схарактеризувати так.
•
По-перше, це поглиблення спеціалізації роботи страховиків. Законодавчі
обмеження за Декретом, а також ліцензійні та реєстраційні обмеження зумовили
те, що страховики почали спеціалізуватися на певних видах ризиків, у певних
галузях та сферах виробництва.
•
По-друге, це розширення сфери страхування, поява і розвиток нових його видів.
Саме в цей період значного поширення набуває страхування вантажів, особисте
страхування від нещасних випадків. Почалося впровадження страхування цивільної
відповідальності власників транспортних засобів, відповідальності за
виробничими ризиками. Було зроблено перші кроки в медичному страхуванні.
Водночас високий рівень інфляції зумовлював значне поширення так званого змішаного
страхування життя з урахуванням інфляції. Але оскільки цей вид страхування не
мав достатньої законодавчої і методологічної бази, то теля зупинення
гіперінфляції в 1995 році численні страхові компа^ нії збанкрутували і багато
вкладників не отримали належних виплат.
•
По-третє, законодавче регулювання страхової діяльності значною мірою посилило
фінансову дисципліну страховиків. Було запроваджено облік резервів, розроблено
категорії активів, у межах яких ці резерви розміщувалися страховиками,
упорядковано взаємовідносини страховика з його філіями та представництвами,
встановлено необхідні форми спеціальної звітності. І найголовніше: розпочався
нагляд за страховою діяльністю.
Усе
це сприяло зростанню обсягів страхового ринку і розширенню сфери діяльності
страховиків.
Зауважимо,
проте, що Декрет не забезпечував необхідної правової бази для розвитку ринку,
особливо стосовно гарантій платоспроможності страховиків. Головними його
недоліками були:
•
неврегульованість системи страхування життя як окремої специфічної галузі
страхування;
•
відсутність системи чітких нормативів платоспроможності;
•
відсутність загальноприйнятих у світі понять технічних і математичних
резервів, які забезпечують надійність покриття зобов'язань страховиків;
•
недосконалість регулювання системи перестрахування та діяльності страхових
посередників;
•
недостатня визначеність договірних відносин між страховиком і страхувальником.
Отже,
потрібно було вдосконалювати законодавчу базу. Важливим кроком у цьому напрямку
став Закон України «Про страхування», прийнятий весною 1996 року (див. підрозд.
7.1).
Закон
установив систему контролю за рівнем платоспроможності страховиків і порядок
розрахунку резервів, посилив норми, що регулюють нагляд за страховою
діяльністю, упорядкував види обов'язкового страхування.
77
Було запроваджено нові вимоги до реєстрації
страховиків, розмірів і структури їхніх статутних фондів, а також участі
іноземних інвесторів. З огляду на це в І кварталі 1997 року Укрстрахнагляд
перереєстрував страховиків, і в результаті кількість їх на ринку скоротилася
майже в чотири рази. Нині в Україні працюють понад 240 компаній, що мають
досить великі розміри статутних фондів, резервів, стабільний ринок, досвід і
добру репутацію.
Починаючи з 1994 року спостерігається стабільне
зростання валових показників діяльності страхового ринку. Рівень надходжень у
1995 році становив 170 % щодо 1994 року (з урахуванням темпів інфляції) і був
близьким до 130 % у 1996 році порівняно з 1995 роком. У 1997 році фактично в
абсолютному значенні були досягнуті такі самі темпи зростання, як і в 1996
році. Але враховуючи, що рівень інфляції був значно нижчим, можна вважати, що
реальні темпи зростання були вищими. Отже, обсяги страхового ринку України на
противагу економіці в цілому досить швидко зростають.
Дуже
важливим є те, що розміри страхових резервів протягом останніх двох років
зростають вищими темпами, ніж страхові премії. Це показник підвищення рівня
платоспроможності страховиків, їх фінансової надійності.
Позитивним
у цілому є також і зменшення обсягів страхових виплат та стабілізація
кількості діючих договорів страхування. Перше свідчить про більш обгрунтований
підхід страховиків до взятих зобов'язань. Друге — про більшу вагомість і
міцність договорів.
78

Показники розвитку страхового ринку за ризиковими
видами страхування та за страхуванням життя суттєво відрізняються один від
одного. У ризикових видах страхування спостерігається різке зростання як
кількісних, так і якісних показників. Очевидно, що відбувається значне
розширення ринку страхових послуг поряд із розвитком традиційних видів
страхування. Водночас за страхуванням життя істотно зменшився обсяг ринку (за 3
роки більш як удвічі). Це пояснюється тим що інфляційне страхування протягом
1993 — 1994 pp. підірвало довіру до страхування життя. Адже багато
громадян не отримали страхових сум після банкрутства ряду компаній. За
прогнозами, ситуація на ринку страхування життя стабілізується лише наприкінці
1998 року.
Найбільших темпів набуло добровільне майнове
страхування та страхування відповідальності. Найближчими роками ситуація
істотно не зміниться. Недержавне обов'язкове страхування розвиватиметься
високими темпами, оскільки з 1997 року запроваджено страхування цивільної
відповідальності власників транспортних засобів. Розвиток медичного
страхування та страхування від нещасних випадків сприятиме зростанню особистого
страхування в цілому. Водночас темпи майнового страхування дещо сповільняться.
Отже,
у період становлення ринкової економіки в Україні значною мірою зросли обсяги
страхового ринку, і він набув якісного розвитку. Кінець 90-х років
характеризуватиметься збільшенням числа страхових договорів, стабілізацією
кількості страховиків та їх спеціалізацією за видами страхування, розвитком
перестрахувальних операцій як на внутрішньому (національному), так і на зовнішньому
(світовому) страховому ринку. Особливо слід зазначити те, що ряд заходів як на
законодавчому рівні, так і на рівні застосування чинників управління й організації
страхового ринку зумовили постійне зростання розмірів страхових резервів. А це
означає посилення фінансової надійності страховиків, рівня гарантійності
виконання взятих ними зобов'язань.
4.2. ВИДИ СТРАХОВИХ КОМПАНІЙ І ПОРЯДОК ЇХ СТВОРЕННЯ
У багатьох країнах світу страхова справа розглядається
як окрема галузь економічної діяльності. До неї входять різноманітні за формами
власності, видами страхування організації-страховики, посередницькі
80
та
інформаційно-консультаційні структури. Головне місце у страховій галузі
належить страховикам.
Страховик
— где організація, котра згідно з отриманою ліцензією бере на себе за певну
плату зобов 'язання відшкодувати страхувальникові або особам, яких він назвав,
завданий страховим випадком збиток або виплатити страхову суму.
Сукупність
страховиків, що функціонують у певному економічному середовищі, утворює
страхову систему. Її головне завдання — надання страхових послуг.
За
приналежністю страховики можуть бути державними (публічними) і приватними.
За
характером роботи страховики поділяються на три групи: І) такі, що страхують
життя; 2) здійснюють інші види страхування; 3} надають виключно
перестрахувальні послуги.
Публічні
страховики створюються і керуються, як правило, від імені Уряду. Серед
приватних страховиків у світовій практиці є індивідуальні особи, акціонерні та
інші страхові товариства. Співвідношення між державними і приватними формами
страховиків залежить від суспільного устрою країни та економічної політики
держави.
У
колишньому СРСР та соціалістичних країнах Європи існувала монополія держави на
страхову діяльність. Усі страхові операції здійснювались через державні
організації. У Радянському Союзі це був Держстрах СРСР, який мав розгалужену
систему республіканських і місцевих управлінь та відділень. Така ситуація
зберігається й досі в деяких соціалістичних країнах.
Монополія
на страхування притаманна не тільки країнам соціалістичної орієнтації.
Монополізованою була страхова справа в царській Росії. До певного часу
монополія на страхування існувала, наприклад, у Франції. І нині можна назвати
країни з ринковою економікою, де зберігається монополія на страхову справу. До
них належать, скажімо, Ірландська Республіка (страхування здоров'я), Індонезія
(усі види страхування) та деякі інші держави. Системи страхування також можуть
бути різними.
Специфічними
є й індивідуальні страховики. До індивідуальних страховиків відносять фізичних
осіб, об'єднаних у синдикати, що діють на страхових ринках типу Ллойда (Lloyds of London). Такі ринки організовані в деяких країнах Західної
Європи та в окремих штатах США. Лондонський Ллойд виник ще в XVII ст. Він не
несе відповідальності за страховими зобов'язаннями своїх членів. Корпорація налічує
нині понад 26000 членів, об'єднаних майже в 400 синдикатів. Діяльність Ллойда
регулюється спеціальним законом.
Ллойд
— це ринок страхових послуг світового значення. Тут переважає страхування
морських, авіаційних, автомобільних нафтогазодобувних ризиків. У страховому
обороті Ллойд не виступає від свого імені. Він лише створює всі необхідні умови
для успішної страхової діяльності своїх членів, що діють на власний кошт. Ллойд
приваблює
81
страхувальників
з усього світу добре відпрацьованими й стабільними умовами страхування, високою
кваліфікацією андеррайтерів.
Синдикати
формуються, як правило, за видами страхування. Очолює синдикат андеррайтер,
який бере на страхування ризики від імені своїх членів. Серед членів синдикатів
Ллойда багато відомих бізнесменів, діячів науки та культури. Участь цих осіб
зміцнює Ллойд не лише фінансовими засобами, а й піднімає його авторитет у
суспільстві.
Страховий
бізнес за зразком Ллойда лише умовно можна вважати індивідуальним. По суті, це
великі групи фізичних осіб, належних до певних синдикатів, які, у свою чергу,
діють на страховому ринку здебільшого за принципом співстрахування. Створення
страховиків такого типу значного поширення не набуло. Ллойд також переживає
пору великих змін. Він іде на зближення з асоційованими компаніями. Уже тепер
тут поряд із членами, які несуть повну відповідальність за наслідки
страхування, є особи, котрі вступають до синдикатів Ллойду на засадах обмеженої
відповідальності.
В
Україні страховиками визнаються нині лише юридичні особи, утворені у формі
акціонерних, повних, командитних товариств або товариств з додатковою
відповідальністю. Особливості кожного із цих видів товариств визначені Законом
«Про господарські товариства» (1992 p.). Закон «Про страхування»
(1996 p.) передбачає також можливість утворення державних
страховиків.
У
переліку дозволених в Україні видів страхових організацій немає товариств з
обмеженою відповідальністю (ТОВ). Відомо, що такі підприємницькі структури
дуже поширені в сімейному бізнесі. Власники в разі будь-якої небезпеки несуть
відповідальність за борги фірми лише в межах зроблених внесків до статутного
фонду. Умови створення зазначених товариств захищають від проникнення в їхню
справу небажаних учасників. Поряд з позитивними тут існують і численні негативні
фактори, зокрема малі можливості збільшення статутного капіталу, труднощі
контролю за діяльністю товариств, що особливо важливо у сфері страхових
послуг. Інколи посилаються на зарубіжний досвід, де таких винятків, мовляв, не
існує. Але це хибна думка. Наприклад, у Великій Британії поняття товариства
різко відрізняється від нашого. Англійські товариства можуть і не мати статусу
юридичної особи. До страховиків тут відносять лише ті підприємницькі
структури, що створені па підставі акт)' про
страхові компанії. Та й обмежена відповідальність тлумачиться ширше. До
компаній з обмеженою відповідальністю відносять і акціонерні товариства.
В
Україні поняття «товариство» та «компанія» нерідко ототожнюють, не розрізнюючи
на практиці страхових товариств і страхових компаній. Проте насправді не
кожного страховика можна вважати товариством. Не всі страховики набирають
вигляду страхової компанії. Товариства, як правило, не створюються в державній
формі власності. Водночас у багатьох країнах до компаній не включають поширені
там товариства взаємного страхування (ТВС). Так, у США ТВС становлять
82
всього 6 % від загальної кількості страховиків, які
здійснюють особисте страхування, але на них припадає понад 40 % продажу
полісів осо бистого'страхування. В Японії більш як половина страхових операцій
з особистого страхування припадає на ТВС. Понад дві третини сільськогосподарських
ризиків у Великій Британії, Нідерландах, Франції
застраховано
в ТВС.
Головна
відмінність між ТВС і компанією полягає в тому, що компанія завжди має на меті
отримання комерційного результату — прибутку. Це забезпечується через
застосування твердих тарифів, до складу яких здебільшого входить прибуток. Для
товариств взаємного страхування отримання прибутку не є першочерговим. Вони
створюються для надання взаємодопомоги своїм членам. Тут учасник товариства
одночасно є страховиком і страхувальником. Саме страхувала никам належать усі
активи товариства. Якщо сума страхових премій перевищує виплати і витрати на
ведення справи та відрахування до фондів, то різниця може бути повернута членам
товариства. В Україні ТВС можуть із часом набути помітного розвитку.
Найсприятливіші умови для їх поширення слід очікувати в сільському господарстві
(захист фермерських господарств), у малому промисловому і торговельному
бізнесі, страхуванні життя. Необхідна для цього правова база частково вже
створена.
Поширенням
міжнародної ринкової термінології у нашій країні пояснюється те, що страховика
часто називають страховою компанією.
Страхова
компанія — це юридична
оформлена одиниця підприємницької діяльності, яка бере на себе зобов 'язання
страховика і має на це відповідну ліцензію.
Страхова
компанія користується всіма правами фірми.
В
Україні, як і в багатьох інших державах, основу страхової системи становлять
компанії у вигляді акціонерних товариств.
Акціонерне
страхове товариство (корпорація) — це тип компанії, яка створюється і діє зі
статутний капіталом, поділеним на певну кількість часток — акцій. Оплачена
акція дає право її власникові на участь в управлінні товариством і отримання
частини прибутку у формі дивідендів.
У
самій основі акціонерного товариства закладені переваги цього виду компанії.
Акціонерна форма нагромадження статутного капіталу дає'змогу залучати до
страхової індустрії багатьох юридичних і фізичних осіб, зацікавлених вигідно
розмістити свої інвестиції. Страхова індустрія при обгрунтованому державному
регулюванні має всі можливості для отримання прибутку на рівні, який перевищує
середній за всіма галузями бізнесу. У разі несприятливих наслідків діяльності
конкретного страховика втрата відносно невеликих внесків до компанії не
потягне за собою банкрутства самих акціонерів.
Акціонерні
товариства бувають закритого і відкритого типу. В Україні у страховій індустрії
переважають акціонерні товариства закритого типу. Це пояснюється кількома
мотивами, які не втратили свого значення й досі.
83
По-перше, створення відкритих акціонерних товариств
тривалий час стримувалося низькими вимогами до розміру статутного фонду
страховика і відсутністю розвиненого ринку цінних паперів.
По-друге,
як уже зазначалося, українське законодавство не передбачає можливості
створення страхової компанії у вигляді ГОВ.
Закрите
акціонерне товариство лише формально відрізняється від ТОВ. До речі, у
законодавстві ряду країн компанії, створені на акціонерних засадах,
розглядаються як різновид страховиків з обмеженою відповідальністю. За своїми
зобов'язаннями ТОВ відповідає майном, до складу якого входять внески членів.
Відповідальність кожного акціонера також обмежується лише вартістю акцій.
По-третє,
статус закритого товариства дає змогу контролювати поширення акцій серед певної
категорії учасників страхової компанії, що може відповідати інтересам
засновників.
По-четверте,
процедура створення закритого акціонерного товариства істотно спрощена, що
дозволяє економити час і кошти.
Перспективнішими
для страхової індустрії є відкриті акціонерні товариства. Це компанії, що
орієнтуються на великі обсяги страхових послуг. Вони вимагають пошуків коштів у
багатьох власників, які здебільшого не схильні до активної участі в
керівництві фірмою. Залучати кошти таких осіб удається завдяки продажу
компаніями акцій на фондовому ринку. Нині вживаються заходи щодо збільшення
статутного фонду, стимулювання й прискорення організаційного оформлення
продажу і купівлі акцій та інших цінних паперів. Тому є всі підстави
очікувати, що акціонерні товариства відкритого типу незабаром посядуть і
утримуватимуть провідне місце на страховому ринку.
Страхові
компанії можна класифікувати за географічною ознакою. Подана далі табл. 4.5
характеризує розміщення страховиків за регіонами України станом на 1.01.1998 p.

Таблиця 4.5
РОЗПОДІЛ СТРАХОВИКІВ ЗА РЕГІОНАМИ УКРАЇНИ

Регіон

Кількість страховиків

У % до загальної кількості по Україні

Західний

Східний
  Південний Центральний
У тому числі м. Київ

29
58
47
90
78

12,9
25,9
21,0
40,2
34,8

Разом

224

100

За територією обслуговування компанії можна поділити
на місцеві, регіональні, національні та транснаціональні. На жаль, нині практично
відсутня статистика укладених договорів кожною компанією в межах області.
Ліцензії майже всім компаніям видані з правом здійс-
84
нення діяльності на території всієї країни. Тому важко
виокремити страховиків, які діють лише в межах певного регіону.
Транснаціональних
страхових компаній в Україні досі немає. Законодавство не дозволяє створення
іноземних страхових компаній або їхніх філій. Ідеться про захист розвитку
власної страхової індустрії, прагнення поліпшити платіжний баланс країни,
використавши тимчасово вільні кошти страховиків для збільшення інвестицій у
власну економіку. Такі заходи виправдані в тому разі, коли розвитку внутрішнього
страхового ринку надаються відповідні пріоритети. Однією з головних умов є
нарощування фінансового і кадрового потенціалу компаній, створення механізму
стимулювання попиту на страхові послуги, посилення боротьби з фінансовими
махінаціями, а також створення клімату довір'я до страховиків. У попередніх
розділах уже зазначалося, що страхування є об'єктивно необхідним атрибутом
ринкової економіки. Отже, тривале відставання в розвитку страхової індустрії
може відчутно гальмувати розвиток ринкової економіки в цілому.
Досвід
країн Європейського Союзу показує, що на вищому етапі свого розвитку
страхування об'єктивно потребує виходу за межі країни. Це вигідно страховикові
— ризики територіальне розосереджуються, зростає обсяг продажу полісів, а отже,
можливість одержати прибуток. Певні переваги очікують і на страхувальників:
отримання страхових послуг вищої якості і за порівняно нижчу плату та в
необхідному регіоні.
Порядок
створення нових або реорганізації існуючих страхових компаній регулюється як
загальними законами (про підприємницьку діяльність, реєстрацію юридичних осіб,
виконання грошово-валютних операцій, рух цінних паперів і т. ін.), так і
законодавством, що стосується особливостей страхового профілю діяльності.
Процес
створення страхової компанії можна поділити на два етапи:
формування
юридичної особи і надання їй статусу страховика. Безперечно, ці етапи тісно
взаємозв'язані, що відбивається в установчих документах, розмірі статутного
фонду, визначенні сфер діяльності тощо.
Юридичні
особи (крім банків) мають бути зареєстрованими в адміністраціях за місцем
розташування. Компанія, котра отримала реєстраційне посвідчення як
підприємницька структура, може виконувати певні фінансові операції, пов'язані
з формуванням статутного фонду, підготовкою офісу. Але на цьому етапі компанія
ще не є страховиком. Вона набуває такого статусу тільки після внесення її до
Державного реєстру страховиків та видачі їй ліцензії на право здійснення певних
видів страхування.
4.3. СТРАТЕГІЯ СТРАХОВОЇ КОМПАНІЇ
Страхова галузь України, як і вся її економіка, зазнає
нині безпрецедентних змін. У найстисліші строки потрібно подолати шлях від
централізованої планової економіки до господарства, що функціонує на ринкових
засадах. Зміни мають бути фундаментальні й стосуватися
85
політичних, юридичних, економічних, соціальних і
технологічних аспектів еволюції суспільства. Отже, реформування тривалий час
впливатиме на розвиток усіх галузей економіки країни.
Головні
перетворення полягають у структурних змінах форм власності. Ці зміни, у :вою
чергу, зумовлюють відповідну трансформацію форм її страхового захисту. У
підрозд. 1.1. ішлося про наявність об'єктивних передумов для виходу
страхування на перший план у системі забезпечення економічної безпеки юридичних
осіб і громадян у разі стихійного лиха або нещасного випадку.
Важливого
значення набуває вироблення стратегії розвитку страхового ринку, і зокрема
кожної страхової компанії. Термін «стратегія» походить від грецького слова «strategos», яке було відоме ще за часів Александра Македонського і означало
«мистецтво генерала».
В
економіці і сфері управління стратегія — це докладний, усебічний комплексний
план, призначений для забезпечення місії організаі{ії, яка виражає головну мету
її існування. Щодо страховиків стратегія означає генеральну програму дій
компанії, узгоджену з головною метою останньої. Від ступеня обгрунтованості
обраної стратегії залежитьуспіх компанії.
Визначена
головна мета сприяє підвищенню ефективності роботи компанії лише тоді, коли
вона досяжна. Мета, що грунтується на завищених вимогах і не враховує
можливостей організації, може призвести до катастрофічних наслідків.
Приклад.
Одна з провінційних страхових компаній визначила свою стратегічну мету так:
«Протягом п'яти років компанія має посісти в регіоні провідне місце у
страхуванні майна і відповідальності юридичних осіб, стати високопрофесійним,
дисциплінованим і платоспроможним партнером, визнаним на внутрішньому і
зовнішньому страхових ринках». Досягнення такої широкомасштабної мети вимагає
обгрунтованого визначення потреби у фінансових ресурсах, обсягів нагромадження,
способів раціонального розміщення і використання зазначених ресурсів. Мають
бути залучені дефіцитні талановиті управлінські кадри, а також забезпечуватися
постійне вдосконалення якості й способів реалізації страхових послуг.
Керівництво компанії не мало деталізованого плану досягнення генеральної мети.
Воно несвоєчасно реагувало на зміни. За багатьма позиціями робота виконувалася
застарілими методами і не досить активно. Негативно позначилися й помилки в
кадровій політиці. Це зумовило невиправдане зростання собівартості послуг і як
наслідок — збитковість діяльності. Через це акціонери втратили інтерес до
нарощування статутного капіталу компанії, і вона змушена була залишити
страховий ринок.
У
практиці страхового менеджменту широко використовується стратегія оновлення.
Вона передбачає безперервний процес пошуків і впровадження нових методів
управління, зорієнтованих на послідовне вдосконалення страхової справи.
Опрацювання стратегії має враховувати адаптацію до зовнішнього середовища,
внутрішню координацію
86
та організаційне передбачення. Тому стратегічні
програми потрібно складати доволі гнучкими, аби при потребі їх можна було
переорієнтувати або модифікувати.
Під
адаптацією до зовнішнього середовища розуміються дії, що супроводжують
пристосування компанії до нових сприятливих можливостей розвитку бізнесу, а
також до нових обмежень, що виникають на цьому шляху. Беруться до уваги як
зміни в законодавстві, так і інтереси потенційних страхувальників,
посередницьких структур, компаній, що є конкуренгами, та інших суб'єктів
страхового ринку. Очевидно, що асе це вимагає постійного збору та аналізу
великого обсягу інформації про розвиток економіки в цілому і страхової галузі
зокрема, про різні ринки, послуги та інші чинники.
Стратегічний
план компанії має бути довгостроковим за метою діяльності, але досить гнучким
за методами досягнення мети. Стратегічний план приблизно кожні півроку
доцільно коригувати залежно від зміни ділових і соціальних обставин. При цьому
завжди потрібно аналізувати динаміку макроекономічних показників, що
характеризують темпи економічного зростання (спаду), рівень інфляції та
безробіття, структурні зміни в економіці, умови оподаткування юридичних і фізичних
осіб тощо.
Зауважимо,
що серед змін, які відбуваються нині в Україні, найістотніше вплинути на
подальшу долю страховиків можуть такі.
Здійснення
приватизації майна переважної кількості підприємств, що раніше належали до
державного сектора економіки.
Lie зумовлює підвищення страхового
інтересу як щодо захисту майна, так і щодо страхування відповідальності
підприємств. Потрібно намагатися охопити страхуванням насамперед ризики
засновників та акціонерів компанії. Це сприяє швидшому започаткуванню та
подальшому розвитку страхової діяльності, підвищує довір'я до нового страховика,
що дуже важливо для укріплення позиції на страховому ринку.
Зміни
в джерелах сплати страхових платежів. Тепер і за добровільними видами
страхування майна підприємств (включаючи транспортні засоби, вантажі) страхові
премії додаються до витрат на виробництво, що відповідно зменшує базу
оподаткування. Це значно підсилює фінансові можливості підприємств, спонукає
їх брати участь у страхуванні.
Зростання
рівня реальної середньої заробітної плати приграючих. Ця обставина дає нові
можливості активізувати залучення населення до страхування життя, від нещасних
випадків, страхування нерухомості, транспортних засобів та домашнього майна.
Водночас зростання заробітної плати призводить до подорожчання трудових
ресурсів, зайнятих у страхуванні.
Суттєве
зниження рівня інфлягщ, завдяки якому зміцнюється довіра страхувальників до
реальності відшкодування збитків. Проте особливу увагу слід приділити
врахуванню у правилах і договорах страхування можливості коригувати страхову
суму та суму платежів у зв'язку з відхиленням реальної вартості застрахованого
майна під впливом інфляції (дефляції) і ротової одиниці.
Стан
криміногенної ситуації, особливо у великих містах, що призводить до підвищення
рівня збитковості за багатьма договорами. Гака тенденція вимагає коригування
страхових тарифів, вжиття разом зі страхувальниками і правоохоронними органами
додаткових запобіжних заходів щодо охорони об'єктів страхування.
Зміна
порядку нарахування і віднесення на битрачги алюртгізаціи-тіх відрахувань на
основні засоби. Прискорена аморчизація призведе до збільшення ко.'іивань між
залі-никовою вартістю об'єкта за балансом підприємства і його реальною
вартістю. Цс потрібно брати до уваги і в умовах страхування.
Очікуване
збільшення кредитних інвестицій у підприємницьку діяльність. Це потягне за
собою, зокрема, збільшення масштабів використання страхових послуг у частині
страхування майна від вогню і стихійного лиха, технічних ризиків, майна, іцо
передбачається під заставу, страхування відповідальності.
Розпочато
процес формування українського фондового ринку. Розвинений ринок цінних
паперів дасть змогу страховикам прискорити продаж власних акцій і цим самим
залучити додатковий капітал до статутного фонду. Водночас, це сприятиме
оперативнішому вирішенню питання про інвестування тимчасово вільних коштів у
цінні папери і, при потребі, їх продажу. Розвиток фондового ринку потягне за собою
впровадження нових страхових послуг.
Коливання
банківської облікової ставки, що безпосередньо впливає на прояв заощаджувальної
функції страхування, вносить відповідні зміни в доходи страховиків від
розміщення депозитів та визначає деякі інші параметри фінансової .діяльності.
Зростання
можливостей підприємств гцодо реалізації продукції, особливо на експорт. Це
створює сприятливі умови для розширення страхування експортних кредитів,
страхування відповідальності товаровиробників за якість продукції, страхування
вантажів та відповідальності вантажоперевізника, страхування юридичних втрат
на розгляд претензій.
Стабілізація
економічного стану на багатьох підприємствах дозволяє поступово переходити до
страхування втрат, до яких можуть призвести перерви у виробництві у разі
настання стихійного лиха, техногенних аварій або інших страхових подій.
Поглиблення
проблеми безробіття, що зумовлює зростання потреби у страхуванні роботодавця
на цей випадок.
Поява
в регіонах нових страховиків, що володіють аналогічними ліцензіями на страхову
діяльність. Компанія має ретельно вивчати можливості своїх конкурентів і
відповідно реагувати підвищенням якості своїх послуг.
Доцільність
залучення до реалізації полісів страхових посередників. Страхові брокери й
агенти сприяють, як правило, зростанню кіль-
88
кості договорів і розширенню географії
страхувальників, а це позитивно позначається на надходженні страхових премій і
формуванні раціональної структури страхового портфеля.
Перестрахування
ризиків на облігаторних засадах. У зв'язку з цим потрібно ретельно дібрати
перестраховиків і укласти з ними відповідні угоди. У свою чергу, в межах
нормативів платоспроможності доцільно збільшити обсяг операцій із приймання
ризиків на перестрахування. Перспективним напрямком розвитку внутрішнього ринку
страхування є створення регіональних і спеціалізованих страхових пулів.
Посилення
спілкування з nomemfiunuMu страхувальниками наданням їм різних консультацій з
ризик-менеджменту, страхування ризиків та інших питань, що не виходять за межі
статутної діяльності компанії.
Можливості
тіснішої взаємодії з місцевими органами влади. Ці стосунки можуть виявлятися у
взаємному прагненні розслідувати причини страхових подій, створити зручніші
умови для розміщення офісу компанії, рекламних матеріалів, фінансувати за
рахунок коштів страховика ряд запобіжних заходів, купувати цінні папери, що
емітують місцеві адміністрації, і т. ін.
Отже,
державна політика, спрямована на приватизацію, проведення протиінфляційних
заходів, упорядкування оподаткування як страхувальників, так і страховиків,
відсоткових ставок, валютних курсів, фінансового контролю, забезпечує серйозні
передумови для активізації страхової діяльності. Стратегія кожної конкретної
компанії полягає в тому, щоб максимально скористатися цими можливостями. Разом
з тим мають бути своєчасно враховані й чинники, що ускладнюють роботу
страховиків.
Аналізуючи
на цьому фоні позитивні й негативні зміни в умовах діяльності страховика,
доцільно знайти відповіді на такі запитання:
•
чи може компанія надавати свої послуги за цінами, нижчими або такими самими, як
конкуренти (якщо ні, то що цьому заважає);
•
який доступ має компанія до страхувальників. Що заважає їй розширити коло
своїх прихильників;
•
чи має компанія належний персонал для оперативної переорієнтації роботи на
нові послуги та ринки;
•
що необхідно для посилення мотивації працівників до кращого виконання місії
компанії?
Практика
управління виробила низку загальних підходів щодо стратегічного планування.
Розглянемо їх.
Загальна
стратегія компанії відпрацьовується групою експертів і має бути схвалена вищим
керівництвом ще до здійснення перших інвестицій.
Ставиться
реальна мета перед компанією, визначаються етапи її досягнення і способи
контролю за ходом виконання завдань.
Визначається
коло фахівців, які обійматимуть ключові посади. Продумується система набору та
професійної підготовки персоналу. Багато компаній користуються такою схемою побудови
стратегії:
89
а) загальні положення;
б)
період, на який розрахована стратегія;
в)
стратегічні орієнтири: майбутня роль і завдання компанії;
г)
аналіз і оцінка становища компаній: конкурентна позиція, стосунки зі
страхувальниками, фінансовий стан;
д)
визначення пріоритетів: нові страхові послуги, нові страхувальники,
досконаліші методи маркетингу тощо.
е)
розрахунок кінцевих фінансових результатів.
Надзвичайно важливе значення для ефективної
реалізаг^ії стратегії страховика має бізнес-план. Його мета — конкретизувати
діяльність компанії на найближчу перспективу (3 - 5 років) згідно з потребами
ринку і можливостями мобілізації для цього відповідних ресурсів. На жаль, і
досі бізнес-плани у страхових компаніях ще не посіли належного місця. Нерідко про
них згадують лише під час реєстрації страхових компаній. Укрстрахнагляд вимагає
подання з цього приводу коротенької таблиці, яка містить лише кілька
показників, а саме: види страхування, кількість договорів страхування, страхову
суму, страхові платежі, страхові відшкодування, відрахування до резервів,
витрати на ведення справи, прибуток.
Звісно,
що цього замало, аби бізнес-план допомагав страховикові вирішити такі проблеми:
• визначити конкретні напрямки діяльності компанії,
цільові ринки і своє місце на цьому ринку;
•
сформулювати ту частину стратегії компанії (і тактику її досягнення), яка
припадає на період дії бізнес-плану;
•
виявити відповідність наявних кадрів компанії, умов мотивації їхньої праці
вимогам досягнення поставленої мети;
•
оцінити фінансовий стан компанії з погляду можливостей реалізації її місії;
•
передбачити можливі перешкоди на шляху до досягнення мети.
Наявність грамотно складеного бізнес-плану допомагає
керівникам досконало вивчати перспективи розвитку компанії, дозволяє здійснювати
чіткішу координацію зусиль, спрямованих на досягнення мети, визначає систему
показників, необхідних для контролю за діяльністю компанії, готує компанію до
можливих змін у ринковій ситуації, чітко формулює обов'язки відповідальних
осіб. Бізнес-план дає відповідь на запитання, який капітал потрібний для
розвитку компанії в масштабах визначеної мети і яка очікується ефективність
його використання.
Тут
перелічені лише деякі з тих позицій, які слід узяти до уваги при опрацюванні
нової або коригуванні наявної стратегії діяльності страхової компанії. Значне
місце має бути відведене формуванню раціональної структури компанії, її
ресурсному забезпеченню, кадровій політиці, мотивації і контролю. Ці та інші
аспекти стратегії діяльності компанії розглядаються в цьому розділі далі.
Важливо, щоб менеджери всіх
рівнів були добре і своєчасно ознайомлені зі стратегічною лінією та
пріоритетами компанії. Саме від них істотно залежить, чи зосередяться зусилля
працівників на досягненні мети компанії. В умовах переходу до ринкових
відносин бізнес-план має бути в усіх компаніях і розглядатись як основний
документ, що визначає стратегію діяльності кожної на конкретний період.
Світовий досвід показує, що жодна,
навігь високорозвинена, країна не може не зазнавати циклічних підйомів і спадів
у економіці. Не всі підприємницькі структури однаково відчувають ці перепади.
Виї рають ті, хто вміє прогнозувати ситуацію і своїми продуманими й оперативнішії
діями товер'їати справи на краще.
4.4. ОРГАНІЗАЦІЙНА СТРУКТУРА СТРАХОВОЇ КОМПАНІЇ
Під структурою компанії розуміються насамперед
зв'язки, що існують між різними частинами організації для досягнення її мети.
Це поділ роботи на окремі завдання, що виконуються керівництвом, галузевими та
функціональними управліннями (департаментами), відділами, секторами й іншими
підрозділами центрального офісу та регіональної мережі компанії.
Організаційна
структура відображується в таких формах, як поділ праці, створення
спеціалізованих підрозділів, ієрархія посад, внутріш-ньоорганізаційні процедури.
Структура
управління компанією може будуватись за такими принципами.
Принцип
лінійного підпорядкування. Це означає, що вищестоящі керівники наділяються
правом давати розпорядження нижчестоящим співробітникам з усіх питань, що
випливають з їхньої діяльності. Наприклад, указівки керівника страхової
компанії є обов'язковими для всього персоналу. Такий порядок, коли ннжчестоящим
структурам доводиться вирішувати справи виключно через «верхи», забезпечує відповідний
рівень контролю за діями структурних підрозділів компанії. Проте в разі
додержання лише функції лінійного підпорядкування центральний апарат, і
особливо керівництво, перевантажується розглядом порівняно дрібних питань.
Внаслідок цього управління втрачає оперативність, найкваліфікованіші працівники
відволікаються від опрацювання перспективних, глобальних проблем розвитку
компанії.
Принцип
функціонального підпорядкування. Право давати розпорядження надається щодо
виконання конкретних функцій, незалежно від того, хто їх виконує. Наприклад,
головний бухгалтер може дати вказівки з обліку матеріальних і грошових
цінностей, що перебувають у розпорядженні будь-якого підрозділу компанії.
Носій
функцій може отримувати вказівки від кількох керівників відділів чи інших
функціональних підрозділів і має, у свою чергу, звітувати перед ними про
виконання тих чи інших видів робіт. Це не поширюється на дисциплінарну
відповідальність. Накласти стягнення або матеріально заохотити працівника може
керівник компанії або та особа, якій делеговані ці права.
Принцип лінійно-штабного
підпорядкування. Це здебільшого «мозкові» центри (штаби), які виконують
консультаційні функції у процесі стратегічного планування, підготовки рішень з
інших найважливіших питань роботи компанії. До них, крім штатних працівників,
нерідко залучають учених, консультантів і експертів з вузів, наукових
лабораторій та інших установ. Такі фахівці опрацьовують ті чи інші питання та
подають керівництву свої висновки і пропозиції. Консультанти не користуються
правом давати розпорядження працівникам компанії.
Страхові компанії при опрацюванні
своїх організаційних структур використовують здебільшого всі три принципи.
Важко уявити, наприклад, Національну акціонерну страхову компанію (HACK) «Оранта» без урахування можливостей
раціонального поєднання лінійного та функціонального підпорядкування
підрозділів, їх співробітників. Що ж до принципу лінійно-штабного
підпорядкування, то він у багатьох компаніях довго недооцінювався.
Cтруктура HACK
«Оранта» доволі складна. Вона охоплює чотири рівні управління: центральний
офіс (Правління компанії), обласні (Київську і Севастопольську міські)
дирекції, міські та районні відділення й філії. Ця компанія — наступниця
колишнього Укрдерж-страху. До 1994 року вона мала свої відділення в усіх
районах України. Згодом зі складу HACK
«Оранта» виокремилися як самостійні юридичні особи деякі обласні дирекції. Так
утворилися відкриті акціонерні товариства «Крим-Оранта», «Оранта-Дніпро»,
«Оранта-Донбас», «Оранта-Лугань», «Оранта-Січ».
У наведених структурах є багато
спільного. Це випливає з характеру діяльності страховиків. Водночас є низка
істотних відмінностей. Вони зумовлені різними масштабами роботи, наявністю в HACK «Оранта» обласних, міських і районних
ланок. Це дає змогу зосередити обслуговування страхувальників безпосередньо за
місцем їх розташування. Правління АСК «Оранта» вирішує насамперед питання стратегії
розвитку компанії, опрацювання правил страхування, здійснення актуарних
розрахунків, проведення інвестиційних заходів тощо. В «Енергополісі» більшість
страхових операцій здійснюється безпосередньо центральним офісом.
Відділення, філії, представництва на
місцях має не лише HACK «Оранта»,
«Енергополіс», а й багато інших страховиків. Вони створюються і діють згідно
із затвердженим Укрстрахнаглядом Положенням про порядок здійснення страхової
діяльності відокремленими підрозділами страховиків від 12 березня 1994 року.
94
Філія страховика -— це відокремлений підрозділ, що не
є юридичною особою. Він може мати власну назву, яку дозволяється використовувати
згідно з Положенням про філію, має відокремлений баланс та здійснює страхову
діяльність за видами, на які страховик отримав ліцензії Комітету у справах
нагляду за страховою діяльністю і право на здійснення яких було надано філії
загальними зборами учасників страховика. Таке право може бути надане повністю
або з обмеженнями.
Зі
світової практики відомі три системи організації роботи страхових компаній з
філіями. Кожна з них має свої переваги і недоліки. Вибір тієї чи іншої системи
роботи з філіями залежить від конкретних
обставин.
Централізована
система. Вона передбачає прийняття всіх рішень, що стосуються андеррайтингу та
відшкодування збитків центральним офісом (головною конторою)^ Тут підписуються
поліси, здійснюються розрахунки, пролонгуються поліси. На філії покладається
видача, отримання і перевірка анкет на страхування та покриття збитків. Ці документи
пересилаються до центрального офісу для прийняття рішень. Переваги цієї системи
полягають у тому, що вона вимагає менше висококваліфікованих фахівців,
скорочуються витрати на ведення справи. До недоліків слід віднести те, що
працівники філій мають малі перспективи для кар'єри, на прийняття рішень
витрачається багато часу, причому рішення не завжди враховують місцеві умови.
Децентралізована
система. За цієї системи більшість рішень, що стосуються укладення договорів і
відшкодування збитків, приймаються у філії. Остання самостійно поновлює
договори і веде облік. Звичайно, що рішення філії мають узгоджуватися з
політикою, що її проводить компанія в цілому. Перевагою є те, що у філії працює
більш кваліфікований персонал, ніж при централізованій системі, клієнти мають
можливість оперативно отримати більше послуг. До недоліків можна віднести
недостатній обсяг роботи для кваліфікованих працівників, ускладнення в роботі
з посередниками, ускладнення щодо перестрахування ризиків.

Рис. 4.2. Організаційна структура АСК «Енергополіс»
95
Регіональна
система. За такої системи серед філій виокремлюються головні для даного
регіону. У них зосереджується група фахівців з андеррайтингу, оцінювання та
відшкодування збитків. Вони обслуговують потреби кількох філій, що працюють у
даному регіоні. Це компромісний варіант, де враховуються переваги і недоліки
централізованої і децентралізованої систем.
У
філіях зосереджується великий обсяг інформації про поліси, страхові внески,
відшкодування збитків, заробітну плату, комісійні винагороди. Для опрацювання
цієї інформації використовуються комп'ютери. Існує тісний зв'язок між філіями і
головним офісом. Висока швидкість роботи факсів, комп'ютерів, принтерів,
ксероксів дозволила прискорити оформлення страхових послуг. Відпала потреба в
рутинній ручній роботі, що її виконували різні службовці.
Представництво страховика являє собою відокремлений
підрозділ останнього, який не є юридичною особою, діє згідно з Положенням про
представництво, не має права безпосередньо здійснювати страхову, а також
будь-яку підприємницьку діяльність. Представництво виконує функції і завдання
щодо сприяння організації і здійснення статутної діяльності страховика,
виступає від імені страховика і фінансується ним. Представництва можуть бути
створені на території як України, так і іноземних держав. Вони мають такі
завдання: збір інформації, реклама, пошук клієнтів страховика в даному регіоні
або країні, виконання репрезентативної функції.
У
деяких країнах (наприклад, у Росії) існують також агентства страхових компаній,
які надають представницькі послуги, виконуючи водночас деякі операції,
пов'язані з підготовкою проектів страхових договорів, обстеженням наслідків
страхових випадків.
Про
створення чи ліквідацію філій і представництв страхова компанія в 10-денний
термін інформує Укрстрахнагляд. Страховик несе повну відповідальність за
діяльність його відокремлених підрозділів.
Зауважимо,
що створення регіональної мережі — справа досить дорога. З певним розвитком
посередницьких структур компаніям, можливо, стане вигіднішим користуватися
послугами страхових агентів і брокерів для підтримання необхідних зв'язків з
віддаленими від центрального офісу страхувальниками.
Зарубіжний
досвід показує, що останніми роками структури управління спрощуються. Так, у
Великій Британії є чималі за нашими мірками компанії, які мають всього два-три
структурні функціональні підрозділи. Багато компаній практикують періодичне
переміщення співробітників з одного підрозділу до іншого. Це сприяє підвищенню
їхньої кваліфікації, допомагає оволодіти знаннями ведення справи й на інших
ділянках роботи компанії. Працівники сприймають такі заходи позитивно, як один
із способів боротьби із закостенінням організаційної структури.
Організаційна
структура страхової компанії вдосконалюється в кілька етапів.
Перший
передбачає вивчення всіх переваг і недоліків діючої системи управління. Тут
слід з'ясувати, на яких саме видах робіт позначається дефіцит потужностей
компанії, а на яких є зайві ресурси. Доцільно порівняти структуру своєї
компанії зі структурами аналогічних за профілем вітчизняних і зарубіжних
страховиків. При цьому порівняння має бути не суто механічним, а враховувати
можливість застосування критеріїв мотивованої організації праці, опрацьованих
американським психологом та економістом Херцбергом (докладніше див. Ефгімов С.
Л. Организация управления страховой компанией: теория, практика, зарубежньїй
опьіт. — М., 1995). Ці критерії зводяться ось до чого. Будь-які дії мають бути
усвідомленими.
Більшість
людей відчувають радість від роботи, за яку вони відповідають. Вони прагнуть
бути причетними до наслідків діяльності, мати
97
контакти з колегами. Дії кожного працівника мають бути
важливими для когось конкретно.
Кожний
на робочому місці прагне довести, на що він здатний. Фахівець не погодиться на
те, щоб з питань, з яких він найкомпетентні-ший у даній організації чи
підрозділі, рішення приймались без його участі.
Кожний
прагне побачити себе в наслідках праці. Результати роботи повинні мати своїх
справжніх творців, а не бути знеосібленими. Нерідко керівники присвоюють лише
собі позитивні наслідки роботи своїх підлеглих. Це створює напруженість у
колективі.
Кожний
має власний погляд на те, як можна поліпшити свою роботу, її організацію.
Працівник має намір реалізувати свою мету і не боїться санкцій. Він
сподівається на те, що до нього поставляться зацікавлено. Тому в компаніях
слід стимулювати приплив нових ідей.
Людям
подобається відчувати свою значущість. Керівництво компанії має постійно дбати
про те, щоб кожний працівник усвідомлював, наскільки важлива саме його праця
для загального успіху.
Кожна
людина прагне успіху. Успіх — це реалізована мета. Мета має бути відпрацьована
в колі співробітників так, щоб досягнення її піддавалось вимірюванню за рівнем
і термінами виконання. Успіх без визнання призводить до розчарування. За тим,
яким способом, в якій формі і з якою швидкістю працівники дістають інформацію,
вони оцінюють, яка їхня реальна значущість в очах безпосереднього керівництва і
менеджерів взагалі.
Підлеглим
не подобається, щоб рішення про зміни в їхній роботі і на робочих місцях
керівники приймали без їхнього відома, без урахування їхніх знань і досвіду.
Кожному
виконавцеві потрібна (навіть більш ніж керівникові) інформація про якість
власної праці, причому оперативна, щоб він міг коригувати свої дії.
Для
всіх нас контроль з будь-якого боку неприємний. Кожна робота виграє від
максимально можливого ступеня самоконтролю.
Більшість
людей у процесі роботи прагнуть здобути нові знання. Підвищені вимоги, що дають
шанс для подальшого розвитку, сприймаються з більшим бажанням, ніж занижені.
Будь-яка
особистість реагує негативно, коли її зрослі завдяки наполегливій праці
досягнення тягнуть за собою підвищення навантаження, особливо за відсутності
відповідних змін в оплаті праці та інших формах стимулювання.
Має
бути вільний простір для ініціативи щодо поліпшення роботи та виявлення
індивідуальної відповідальності працівників протягом всього ланцюжка
«витрати-результати».
Докладний
аналіз за переліченими критеріями дасть багатий грунт для висновків і
пропозицій щодо потреби внесення змін в організаційну структуру компанії.
98
На другому етапі
опрацьовується проект створення (для нових компаній) або вдосконалення
організаційної структури компанії. Важливішу інформацію для опрацювання
містять матеріали, отримані на першому етапі робити, а також стратегічні наміри
компанії щодо її подальшого розвитку Проект має передбачати можливість забезпечення
його реалізації фінансовими, трудовими та іншими ресурсами.
На заключному, іпі/стьому. етапі
впроваджується нова організаційна структура компанії. Ця робота має бути
виконана з мінімальними витратами часу на пристосування до неї як персоналу
компанії, так і споживачів її відповідних послуг. Не завжди всі структурні підрозділи
починають діяти з моменту відкритгя компанії. Краще чинять ті компанії, які
поступово, у міру ресурсного забезпечення і готовності до надання відповідних
послуг, доводять фактичну структуру до проектної.
4.5. РЕСУРСИ СТРАХОВОЇ КОМПАНІЇ
Комерційна діяльність не може
здійснюватися без наявності необхідних факторів, а саме: основних і оборотних
засобів, трудових, фінансових та інформаційних ресурсів. Їх сукупність і раціональна
структура визначають потенціал фірми.
У діяльності страхових компаній
вирішальними є розміри грошових фондів і наявність кваліфікованого персоналу.
Слід, проте, пам'ятати, що успіх роботи часто залежить від «найвужчого»
складника потенціалу. Крім того, нерідко стає можливим і доцільним підсилити
один фактор за рахунок послаблення іншого. Отже, створюючи чи розвиваючи
страховий бізнес, потрібно звертати увагу на раціональне формування кожного
компонента потенціалу компанії.
Формування ресурсів грунтується на
порівнянні витрат на їх придбання (залучення) і можливої віддачі від їх
використання. Компанія має визначити кількісні та якісні параметри необхідних
ресурсів, спосіб, тривалість і місце їх взаємодії. Іншими словами, ідеться про
необхідність постійного управління ресурсами.
Велике значення має вдалий добір
приміщень для офісу компанії. Цей захід починають з визначення потреби в
приміщеннях для нормального розташування там усіх структурних підрозділів.
Важливо визначити, де саме буде розміщена
компанія. Під час вирішення цього питання береться до уваги насамперед
створення максимальних зручностей для потенційних страхувальників. Якщо стратегія
регіональної компанії передбачає, наприклад, пріоритетний розвиток діяльності
зі страхування будівельних (технічних) ризиків, то офіс їй доцільно мати в
районі перспективної забудови міста.
Багатопрофільні компанії, як показує
досвід країн з розвиненим страховим бізнесом, розміщуються переважно на перших
поверхах у діловій частині міста, поряд з банками, інвестиційними компаніями,
бір-
99
жами, великими
торговельними підприємствами. З огляду на високу (значно вищу, ніж в інших
місцях) вартість спорудження, придбання або орендування приміщень у таких
кварталах багато компаній на Заході обмежуються розміщенням у найпрестижнішому
районі юридичної адреси і невеликого штату працівників для підготовки та
організації переговорів, проведення прес-конференцій, відповідальних ділових
зустрічей керівництва компанії, підтримання зв'язків з громадськістю "а
державними органами управління. Решта персоналу перебуває в приміщеннях,
розташованих у дешевших місцях. Між різними приміщеннями офісу потрібний добре
налагоджений зв'язок (ситуація, коли за юридичною адресою компанії зв'язок не
спрацьовує, неприпустима). Адже податкові, судові та інші офіційні служби
визнають лише юридичну адресу
Офіс має бути обладнаний сучасними,
зручними для виконанья працівниками їхніх функціональних обов'язків меблями,
телефонним зв'язком, комп'ютерною, копіювальною та іншою технікою. Нині основна
маса інформації передається електронними засобами. «Електронна пошта» має
великі переваги. Вона в сотні разів скорочує час ї-а передавання повідомлень та
розпоряджень і потребує менших витрат.
Україна має добре налагоджений
електронний зв'язок у банківській системі. Найближчими роками можна очікувати
створення елеіс-ронної системи зв'язку між усіма страховими компаніями та
органами регулювання страхової діяльності. Це дасть змогу значно поліпшити
страховий сервіс і підсилити контроль за роботою страховиків.
Особливо слід наголосити на
необхідності забезпечення компанії зручним транспортом. Автотранспорту належить
значна частка у структурі основних засобів. Багато західних страхових компаній
закріг-люють за вищими керівниками персональні автомобілі, і такі керівники
особисто експлуатують їх для виконання функціональних обов'язків. Ще кілька
автомобілів компанія має для задоволення потреби в термінових службових
поїздках працівників. У компаніях на весь пар< автомобілів є, як правило,
один штатний водій-механік, який здійснкк технічний огляд автомобілів.
Наявність у претендента на посаду з страховій компанії посвідчення водія —
вагомий чинник у конкурсному доборі кандидатів.
Фінансові ресурси, що забезпечують
надійність виконання зобов'язань страхової компанії, складаються насамперед із
грошової частини сплаченого статутного фонду і системи страхових резервів. Вони
характеризуються значною специфічністю формування та використання. Їх
висвітленню присвячена заключна частина цього підручника
Страхування є однією з галузей
бізнесу, найбільш залежних від інформаційного забезпечення. Кожний страховик
відчуває потребу постійно аналізувати зміни зовнішніх і внутрішніх чинників,
що можуть вплинути на наслідки роботи компанії. Тому електронне опрацюванні
даних є тут одним із ключових моментів стратегії розвитку страховика. Потрібно
розвивати інтегровані комп'ютерні системи інформаційного забезпечення
діяльності компанії.
100
Основу успіху страхової компанії становлять трудові
ресурси. Від інтелектуального та професійного рівня її персоналу залежить досягнення
нею стратегічної мети. Працівники не сприймають механічного, неусвідомленого
управління. Той чи інший індивід приходить в організацію з певною метою і
погребує відповідного сприяння в її досягненні. Тому керівництво компанії має
постійно докладати всіх зусиль для якомога раціональнішого добору своїх
працівників і максимального розкриття їхніх професійних здібностей.
Після
того як визначено структуру компанії та кількісний склад персоналу окремих
підрозділів, слід підготувати посадові інструкції та кваліфікаційні вимоги до
осіб, що обійматимуть посади в цих підрозділах. Посадова інструкція являє собою
перелік основних функцій, що їх має виконувати працівник згідно зі своєю
посадою. До цієї роботи в нових компаніях слід залучати експертів, а також
найбільш реальних претендентів на ті чи інші посади. Підготовка проекту/
посадової інструкції є ефективним засобом перевірки рівня професійних знань і
намірів претендента щодо конструктивної участі в удосконаленні роботи
компанії.
Посадова
інструкція має бути реальною з погляду можливостей її виконання. Психологи
стверджують, що люди, які обіймають посади, де вимоги надто високі або
занижені, відчувають незадоволення. Наприклад, деякі компанії пропонують
випускникам вузу з дипломом магістра чи спеціаліста зі страхування тривалий час
працювати оператором або агентом, тоді як на посади провідних працівників
запрошуються особи без економічної освіти. Звичайно, що це неприпустимо. Адже
йдеться про ігнорування керівництвом фахової освіти як фактора оцінки того чи
іншого працівника компанії.
Бажано,
щоб посадова інструкція орієнтувала на пошуки шляхів поліпшення виконання тих
чи інших функцій. Інколи добір кандидатів на ту чи іншу посаду провадять з
використанням кваліфікаційних карток і карток компетенції (портрети ідеальних
працівників).
Визначивши
потребу в працівниках з кількісних і якісних позицій, розпочинають пошук
кандидатів на посади. Тут можуть бути використані різні джерела поповнення персоналу.
Далі наводяться найпоширеніші з них.
Пошук
усередині компанії. Його можна розгорнути в уже діючих компаніях. Для цього
менеджери структурних підрозділів, діставши відповідне доручення керівництва,
вишукують придатних кандидатів на вакантні (як правило, вищі) посади серед тих,
хто вже там працює (здебільшого на нижчих посадах). Про прийом кандидатур на
заміщення вакансій можна зробити повідомлення, скориставшись, скажімо, дошкою
оголошень. Цей спосіб не потребує великих витрат і сприяє підвищенню
авторитету' керівництва компанії в очах співробітників. Але тут
спостерігаються й недоліки. Керівники підрозділів нерідко приховують свої
кадрові резерви для власних потреб. Буває, що пропонують на підвищення в інший
структурний підрозділ особу, яка з тих чи інших причин не бажана в колективі
власного підрозділу.
101
Пошук за допомогою співробітників. Переваги цього
методу в тому, що дібрані таким чином кандидати на посади здебільшого добре
вписуються в колектив. До недоліків слід віднести підвищену ймовірність
взаємовигідних послуг особистого характеру, які, по суті, суперечать інтересам
справи.
Кандидати,
що самі звертаються до компанії за наданням роботи. Відділ кадрів чи інша
служба мають зібрати базу даних про цих осіб.
Запрошення
на роботу через засоби масової інформації (радіо, телебачення, багатотиражні
національні та регіональні газети). Це набагато дорожче порівняно з
попередніми методами пошуку кандидатів на заміщення вакантних посад. Переваги
такого підходу полягають у широкомасштабному висвітленні потреби в кадрових
працівниках. Він найприйнятніший, коли йдеться про найм працівників масових
професій. Для пошуків висококваліфікованих працівників (андеррайтерів,
актуаріїв, головних бухгалтерів і т. ін.) доцільніше розміщувати оголошення у спеціальних
газетах і журналах.
Використання
послуг державних і приватних служб затятості. Такі служби є в кожному районі.
Вони мають банки даних, які містять різноманітну інформацію про зареєстрованих
громадян, що потребують роботи. Але до цих служб рідко звертаються працівники,
добре ознайомлені зі страховою справою. Приватна служба зайнятості може
виконати замовлення на пошуки кандидатури, яка задовольнила б вимоги компанії.
Але за таку роботу доводиться дуже дорого платити.
Поповнення
персоналу компанії за рахунок випускників навчальних закладів. Для компаній це
найперспективніший шлях кадрового оновлення. Нині в Україні підготовку
бакалаврів за фахом «Фінанси і кредит» організовано більш ніж у 100 вузах. У
Тернопільській академії народного господарства вже понад 10 років готують
економістів за фахом «Страхування». Найбільший у країні економічний вуз — Київський
національний економічний університет (КНЕУ) — також уже здійснив три випуски
магістрів за фахом «Страховий менеджмент». На вивчення ]2 страхових дисциплін у
КНЕУ відводиться понад 1100 академічних годин. У навчальний процес широко
впроваджується досвід, набутий страховиками і педагогами країн з розвиненим
страховим ринком. Студенти мають дві виробничі практики безпосередньо у
страхових компаніях. Проте таких випускників ще замало. Бюджетні кошти на їх
підготовку дуже обмежені.
Компанії
можуть посприяти здібним працівникам щодо здобуття ними страхової освіти в
університетах за так званою дистанційною формою навчання. Зокрема, фахівців зі
страхування за такою формою готує Український Центр навчання страхової справи
(УЦНСС), створений 1994 року при КНЕУ за технічної підтримки Європейського
Союзу (програма TACIS). Нині УЦНСС функціонує у складі Української
фінансово-банківської школи. Вона має IV ступінь акредитації і працює в тісному
контакті з КНЕУ.
102
Наступним етапом вирішення кадрової проблеми є добір з
кандидатів (претендентів) майбутніх співробітників компанії. Цей процес також
передбачає виконання кількох важливих кроків. Розглянемо кожний із них окремо.
Аналіз
списку та анкетних даних кандидатур з погляду їхньої відповідності вилюгсш до
майбутнього працівника.
Проведення
спеціальних тестів на професійну придатність кандидата. У великих
західноєвропейських і північноамериканських страхових компаніях широко
використовуються набори тестів, що дають змогу діагностувати різні професійні
та особистісні характеристики кандидатів.
Співбесіда
зі співробітниками відділу кадрів. Таке спілкування має сенс тоді, коли багато
кандидатів претендують на вакантні місця і потрібно здійснити перший добір для
подальшої індивідуальної роботи з ними. Насамперед проводиться співбесіда з
кожним із кандидатів. За її наслідками заповнюється спеціальний бланк, куди
відносяться дані про освіту кандидата, його вік, особистісні характеристики,
зрілість, аналітичні здібності, впевненість у своїх силах, комунікабельність.
Картка закінчується коментарями і пропозиціями фахівця, який проводив
співбесіду. Він може рекомендувати кандидата для прийняття на роботу або наступної
співбесіди, розглянути як претендента на іншу посаду, пропонувати й відмовити в
роботі.
Довідки
про кандидата. Значного поширення набуває спосіб отримання інформації про
претендента в організаціях за попереднім місцем роботи. Така інформація може
бути усною і письмовою. Все це може робитись на добровільних засадах.
Законодавчими актами подача такої інформації не вимагається.
Співбесіда
з лінійний керівником. Це інтерв'ю має на меті якомога докладніше з'ясувати
професійні якості кандидата. Одночасно керівник оцінює свою професійну
сумісність із кандидатом і вірогідність успішної інтеграції останнього в
підрозділі. Оцінити кандидата потрібно негайно після співбесіди. У разі
позитивного висновку відповідні особи готують проект контракту і наказу про зарахування
особи на роботу в компанії.
Великого
значення для формування раціональної структури і підвищення ефективності
використання ресурсів компанії має система мотивації npaifi.
В
Україні, де рівень середньої заробітної плати ще дуже низький, і методи
мотивації застосовуються відповідно дуже застарілі. Багато керівників, у тому
числі і страхових компаній, ще прагнуть керувати з допомогою системи заохочень
і стягнень. В народі цей метод відомий під назвою «батога і пряника».
У
країнах з розвиненою економікою менеджмент часто спирається на теорію ієрархії
потреб, яку обгрунтував американський психолог Абрахам Маслоу (рис. 4.3).
Згідно з цією теорією людські потреби мають різні порядки актуальності. Після
того як той чи інший рівень потреб задовольняється, він втрачає свою
актуальність.
Отже, для працівників, які за рівнем своїх доходів не
задовольняють потреб 1-го і 2-го рівнів, головним способом мотивації до праці
є можливість отримати більшу суму заробітної плати. Для працівників, які
досягли рівня доходів для покриття первинних потреб, подальше збільшення
заробітної плати може вже не відігравати вирішальної ролі в мотивації до
підвищення якості роботи. Такі особи насамперед прагнуть дістати в
користування престижний автомобіль, перейти на вищу посаду, бути обраними в
керівні органи компанії, а також мріють про урядові нагороди.

Рис.
4.3. Піраміда людських потреб за Маслоу:
1 — фізіологічні потреби; 2 — потреби її безпеці й
стабільності; 3 — потреби у визнанні; 4
- потреби в позитивній оцінці індивідуальності; 5 — потреби самореалізації
(прагнення індивіда зробити те. то може саме він).
Існує також більш переконлива, на наш погляд, і
прийнятна для умов нашої країни теорія двох факторів, автором якої є відомий
уже нам Херцберг. Перший чинник — заробітна плата. Якщо її рівень низький,
працівник залишить компанію попри інші фактори. Якщо ж зарплата досягла
високого рівня, то працівник залишиться, але самого цього стимулу не достатньо
для високопродуктивної праці. Потрібна активна дія інших факторів. До них
належать, зокрема, делегування прав щодо прийняття рішень, позитивна оцінка
роботи, висунення на вищу посаду.
Ці
та деякі інші теорії намагаються пояснити поведінку працівника на підставі
різних психологічних концепцій. Кожна з них має свої «плюси» і «мінуси».
Необхідно пам'ятати, що мотивація — комплексне явище, яке має враховувати
індивідуальні властивості кожного працівника. У будь-якому колективі не буває
двох абсолютно однакових співробітників. Тому й методи управління ними мають
бути диференційованими.
Докладніші
рекомендації з приводу управління трудовими ресурсами можна знайти в книзі С.
В. Шекшня «Управління персоналом сучасної організації» (М.: Бизнес-школа
«Интел-Синтез», 1996. — С. 300).
104
4.6. ОРГАНИ УПРАВЛІННЯ
СТРАХОВОЮ КОМПАНІЄЮ ТА ЇХ ФУНКЦІЇ
Органи управління страховою компанією визначаються
залежно від того, на яких засадах створено організацію. Як зазначалося, на українському
страховому ринку переважна більшість страхових компаній має статус
акціонерного товариства.
Згідно
із Законом України «Про господарські товариства» вищилі органом управління
акціонерним товариством є загальні збори акціонерів. Їх скликають засновники
компанії після фундаментальної підготовчої роботи.
До
компетенції загальних зборів акціонерів належать:
•
затвердження статуту компанії і всіх змін до нього, включаючи розмір статутного
фонду;
•
прийняття рішення щодо виду, кількості та вартості акцій, що підлягають
продажу або викупу;
•
затвердження річного звіту, зокрема розподіл прибутків і порядок покриття збитків
компанії;
•
обрання наглядової ради, ревізійної комісії, голови та членів правління
товариства;
•
прийняття при потребі рішення про зміну статусу акціонерного товариства (із
закритого на відкрите або навпаки);
•
прийняття рішення про ліквідацію товариства.
Наглядова
рада обирається з числа акціонерів у кількості від трьох до дев'яти осіб. Цей
орган контролює стан справ у компанії в період між загальними зборами
акціонерів. За наявності певних повноважень, наданих загальними зборами
акціонерів, наглядова рада може приймати рішення про призначення і відкликання
голови та членів правління, затверджувати річний звіт, вирішувати ряд інших
важливих питань, що не є виключною прерогативою загальних зборів.
У
деяких компаніях за прикладом західноєвропейських страховиків створюється Рада
директорів. До її складу входять керівники, обрані загальними зборами
акціонерів, що мають повноваження, визначені статутом. До складу Ради
залучаються також директори з числа керівників компанії, окремих інфраструктур
останньої і зовнішні директори — здебільшого радники або великі акціонери
(директори без портфеля). Вони часто мають незалежний і добре аргументований погляд
з питань, що розглядаються Радою директорів. Завдяки цьому рішення зазначеного
органу стають обгрунтованішими та позитивно впливають на роботу компанії.
Правління
страхової компанії є виконавчим органом, який здійснює керівництво роботою
компанії згідно з повноваженнями, визначеними статутом компанії і положенням
про правління. Робота правління має будуватися з додержанням принципу
колегіальності. Спектр питань, які вирішуються правлінням, дуже широкий. Це
планування діяльності, розставляння відповідальних кадрів, у тому числі
затвердження генерального директора або головного менеджера компанії (у переважній
більшості товариств ця посада окремо не вводиться, а її функції виконує голова
правління), а також кошторису, інвестиційної політики компанії.
Голова
правління може виконувати водночас функції і голови Ради директорів.
Дозволяється також поєднувати в одній особі посади голови правління і головного
менеджера. Якщо такого поєднання немає, то функції голови правління
здебільшого обмежуються організацією міжнародних контактів і координацією
взаємодії компанії з органами влади тощо.
Президент
— це посада, що за ієрархією йде після голови правління. Важлива особливість:
якщо президент є одночасно і головним менеджером, то за рангом він може бути
вищим за голову правління.
Залежно
від того, на кого покладені функції управління оперативною діяльністю компанії
— голову правління чи президента, — призначаються їхні заступники або
віце-президенти. Їх кількість і розподіл обов'язків визначаються потребами
кожної компанії.
У
Західних країнах оперативне керівництво компанією, як правило, здійснює
головний менеджер. На нього покладаються дуже важливі функції. Насамперед
такі: організація виконання рішень загальних зборів акціонерів, наглядової
ради, ради директорів та правління компанії, внесення пропозицій щодо планів
діяльності компанії, затвердження функціональних обов'язків посадових осіб.
Можна прогнозувати, що зі збільшенням обсягів роботи й українські страховики
частіше вводитимуть цю посаду до штатного розпису.
При
керівних органах компанії є секретаріат, на який покладаються важливі функції
з контролю за виконанням їхніх рішень. Секретар ради веде облік акціонерів, а
також книгу протоколів засідань цього органу. У багатьох компаніях, які
переймають повчальний зарубіжний досвід менеджменту, чергове засідання
наглядової ради, ради директорів або правління розпочинається з інформації про
остаточну редакцію попередніх рішень і стан їх виконання. При секретаріаті є
група працівників, які здійснюють зв'язки з громадськістю, інформуючи її про
діяльність компанії.
Ревізійна
комісія — контрольний орган страховика, що контролює виконання статуту, рішення
загальних зборів акціонерів, додержання чинного законодавства. Останніми роками
ревізійні комісії контактують з аудиторами, що дозволяє підвищити професійний
рівень перевірок і висновків.
У
підрозд. 4.5 уже йшлося про те, що ефективність діяльності компанії залежить
насамперед від можливостей добору талановитих, чесних керівників, які знаються
на страховій справі. Але такі особи повинні мати належно забезпечені мотиви до
продуктивної праці. І в розвинених країнах відповідні мотиви створюються.
Таких
працівників усіляко заохочують: крім достатньо високої заробітної плати вони
мають ще й інші блага. Наприклад, у США, коли
106
відповідальний працівник страховика звільняється,
виходячи на пенсію, йому виплачують вихідну допомогу в розмірі трирічної
заробітної плати. А оскільки середній річний заробіток відповідного працівника
страхової галузі перевищує 42 тис. доларів, то зрозуміло, яку відчутну
матеріальну підтримку одержує такий пенсіонер.
У
Німеччині керівний склад компанії нагороджують найбільш престижними
автомобілями. У Великій Британії увійшла в практику оплата за рахунок компанії
сімейних турне.
Робити
такі щедрі подарунки керівникам і відповідальним працівникам компаній
українські страховики ще не мають матеріальної змоги. Зауважимо, що нині
середня страхова компанія в ЄС збирає за рік понад 100 млн екю страхових
премій. Це близько 65 % загального обсягу страхових премій, зібраних в Україні
(за даними 1997 p.).
Спільним
у практиці багатьох країн є виділення для штатного керівного складу певної
кількості (приблизно до 5 %) акцій своєї компанії. Вони можуть бути передані
безплатно, зі знижкою до ціни або в борг. Це стимулює керівний персонал до
ефективної роботи компанії. Такий спосіб заохочення працівників із додержанням
чинного законодавства прийнятний і для України.
Дієвим
стимулом, що не потребує значних грошових витрат, є своєчасна і, по
можливості, об'єктивна рейтингова оцінка діяльності страховиків. Потрібно
запозичити досвід комерційних банків України. Тут останнім часом основні
показники в межах банків систематично публікуються в економічній пресі. У
страховій справі рейтинг страховиків оприлюднюється лише один раз на рік, та й
то лише серед тридцяти, а з 1998
p. — серед п'ятдесяти найбільших компаній
і до того ж з великим запізненням.
4.7. ОБ'ЄДНАННЯ СТРАХОВИКІВ ТА ЇХ ФУНКЦІЇ
У багатьох країнах світу страховики створюють свої
професійні об'єднання (асоціації), які ставлять за мету захищати й обстоювати
інтереси своїх членів, вживати погоджених заходів у разі, коли цих інтересів
торкнуться дії або наміри урядових органів, співробітничати з будь-яким іншим
об'єднанням, що має споріднений напрямок діяльності.
Результатом
першої угоди між страховиками вважають утворення в 1791 році Союзу Лондонських
товариств страхування від вогню.
За
своїм статусом об'єднання страховиків не повинні здійснювати комерційну
діяльність. Для країн із розвиненим страховим ринком намітилася тенденція до
злиття дрібних і середніх об'єднань страховиків.
З
1985 року ефективно працює Асоціація британських страховиків (АБС), яка виникла
внаслідок злиття кількох організацій. Близько 440 компаній, що охоплюють 95 %
всього страхового бізнесу країни, активно підтримують цю асоціацію. АБС
ставить перед собою завдання підвищити рівень суспільного усвідомлення місця
страхування в еко-
107
номічній і соціальній структурі Великої Британії. І це
в країні, страховий бізнес якої розвинений надзвичайно! У штаті АБС
налічується понад 270 експертів, консультантів та інших висококваліфікованих
фахівців. Крім АБС тут діє ще багато інших об'єднань страховиків і їх
посередників.
Такі
об'єднання успішно функціонують і в інших державах — членах Європейського
Союзу. Останніми роками страхові об'єднання сформувалися і в більшості країн СНД.
Понад 40 різних страхових об'єднань створено в Росії.
З
початком формування страхового ринку в Україні постала потреба координувати
дії страховиків з багатьох питань, що становлять спільний інтерес. Страховики
можуть створювати спілки, асоціації та інші об'єднання для координації своєї
діяльності, захисту інтересів своїх членів та здійснення спільних програм, якщо
їх утворення не суперечить чинному законодавству.
Найбільшим
об'єднанням вітчизняних страховиків є Ліга страхових організацій України (ЛСОУ).
Вона діє на принципах добровільності і самоуправління. Це незалежна
некомерційна організація. ЛСОУ є юридичною особою.
Ліга
має у своєму складі понад 100 членів — страхових організацій, але не є щодо
них вищестоящою організацією. Рішення Ліги мають характер рекомендацій. Вона
не несе відповідальності за зобов'язаннями своїх членів.
Головні
завдання ЛСОУ такі: сприяти опрацюванню рекомендацій з методології страхування;
готувати пропозиції з питань вдосконалення страхового законодавства; брати
участь в експертному оцінюванні нормативних актів, програм та інших документів
у галузі страхування. З цією метою створено ряд комісій, які працюють над
підготовкою відповідних пропозицій. Певна увага приділяється підвищенню
кваліфікації кадрів для членів Ліги, що сприяє формуванню розвиненої інфраструктури
страхового ринку в Україні.
Великого
значення ЛСОУ надає захисту інтересів своїх членів у державних і громадських
організаціях.
Згідно
зі своєю метою Ліга проводить конференції, семінари та інші заходи науково-практичного
характеру, організовує обмін досвідом серед своїх членів, а також сприяє
ознайомленню їх із практичними надбаннями страховиків інших країн. У цій
справі велику роль відіграє розширення контактів з об'єднаннями страховиків
сусідніх держав СНД, країн — членів Європейського Союзу, у тому числі з
Асоціацією британських страховиків. При ЛСОУ на правах юридичної особи працює
Навчально-інформаційний центр. Ліга є засновником щотижневика «У
країна-business».
Вищим
органом управління є з'їзд членів ЛСОУ. Він скликається правлінням Ліги не
рідше як один раз на рік. З'їзд вважається повноважним, якщо на ньому присутні
не менш ніж половина членів Ліги. З'їзд може розглядати будь-які питання, що
стосуються діяльності
108
Ліги.
До виключної компетенції з'їзду належать: затвердження статуту Ліги і внесення
до нього змін і доповнень, обрання і відкликання членів правління, ревізійної
комісії, затвердження рішень правління про прийом нових членів і виведення
окремих компаній із членів, а також при потребі — припинення діяльності Ліги.
У
період між загальними зборами керівництво роботою Ліги покладається на
правління. Воно приймає рішення з усіх питань, крім тих, що безпосередньо
належать до компетенції з'їзду. Члени правління працюють у Лізі на громадських
засадах. Повсякденне керівництво роботою Ліги покладено на виконавчу дирекцію
па чолі з генеральним директором.
Ліга
утримується за рахунок внесків своїх членів, критерії визначення яких
затверджуються загальними зборами її членів. Крім того, вона може отримувати
доходи від навчальної, консультаційної, видавничої діяльності, а також від
відсотків за зберігання коштів на рахунках у банку.
Майно
Ліги становлять основні фонди і оборотні кошти, а також інші цінності, вартість
яких відображається у балансі.
Ліга
самостійно планує свою діяльність та визначає перспективи розвитку залежно від
потреб страхового ринку, зростання прибутків її членів. Прибуток, що залишився
після сплати обов'язкових платежів, використовується в порядку, визначеному
рішенням з'їзду членів Ліги. ЛСОУ може створювати філії, відділення,
представництва. Нещодавно зареєстровано Асоціацію професійних страхових посередників
України. Її завдання — створювати нормальні умови для розвитку брокерської та
агентської діяльності у страхуванні. Без таких посередників страхувальникам і
страховикам важко реалізувати свої інтереси.
Створено
Авіаційне і Морське страхові бюро. На них покладено функції координації зусиль
компаній, які здійснюють відповідні види страхування, спрямовані на організацію
перестрахування ризиків, опрацювання методичного забезпечення страховиків.
Такі об'єднання сприятимуть збільшенню внутрішнього ринку в цих видах страхування,
більш обгрунтованому розміщенню ризиків у нерезидентів, зміцненню фінансової
надійності страховиків, опрацюванню разом із зацікавленими відомствами системи
заходів щодо зменшення авіаційних та морських пригод.
Згідно
із законом страхові об'єднання, як уже зазначалося, не можуть здійснювати
страхову діяльність. Виняток нині становить Моторне (транспортне) страхове
бюро України (МТСБУ).
МТСБУ
створено 1994 року. Особливо пожвавилася його діяльність із запровадженням в
Україні обов'язкового страхування цивільної відповідальності власників
транспортних засобів. Тепер членами МТСБУ є понад 50 страхових компаній, що
мають ліцензію на право здійснення згаданого виду страхування.
109
Основні
завдання цього об'єднання такі:
•
гарантування платоспроможності страховиків—членів МТСБУ щодо страхових
зобов'язань із зазначеного виду страхування;
•
укладення угод з уповноваженими організаціями інших країн про взаємне визнання
договорів на страхування цивільної відповідальності власників транспортних
засобів та врегулювання питань щодо відшкодування втрат і забезпечення виплат
страхового відшкодування пост-раждалим третім особам;
•
управління централізованими страховими резервними фондами;
•
забезпечення бланками полісів;
•
виплата компенсацій у разі заподіяння шкоди водіями, особу яких не з'ясовано, а
також водіями-інвалідами, котрі експлуатують спеціально обладнані автомобілі.
Істотно
зросла роль МТСБУ після червня 1997 року, коли Україну було прийнято до
Міжнародної системи «Зелена картка».
При
МТСБУ створені фонд страхових гарантій, що має забезпечувати платоспроможність
Моторного бюро під час взаєморозрахунків з іноземними партнерами, та фонд
захисту потерпілих, призначений для розрахунків із третіми особами у випадках,
зумовлених чинним законодавством. Кошти цих фондів розміщуються з урахуванням
безпечності, прибутковості та ліквідності в установах банків, а також в облігаціях
внутрішньої Державної позики України (не менш як 50 %).
Одна
з форм добровільних страхових об'єднань — страхові пули (СП), які не є
юридичною особою. Вони створюються страховиками, щоб забезпечити фінансову
стабільність страхових операцій на умовах солідарної відповідальності учасників
пулу за виконання зобов'язань згідно з договорами страхування, укладеними з
учасниками пулу. В Україні вже працює кілька страхових пулів. Докладніше
інформація про діяльність страхових пулів міститься в підрозд. 17.5.

ТЕСТ
4
Страхова організація (компанія)
1. Які з наведених дачі
форм підприємств можуть згідно з чинним законодавством претендуваппі неї
заняття страховою діяльністю?
1) Акціонерне товариство закритого типу;
2)
командитне товариство;
3)
товариство з обмеженою відповідальністю;
4)
відкрите акціонерне товариство;
5)
підприємство з 100 %-вим іноземним капіталом;
6)
державне підприємство;
7)
товариство з додатковою відповідальністю;
8)
приватне підприємство (належить одній особі).
110
2.
Які з перелічених далі видів діяльності заборонено виконувати страховій
компанії?
1) Перестраховувати ризики іноземних страховиків;
2)
купувати для своїх потреб і продавати акції, емітовані комерційними банками,
3)
надавати консультаційні послуги з питань страхування та ризику-менеджменту;
4)
надавати короткострокові кредити страхувальникам, які тривалий час страхують у
компанії майнові ризики.
3. На який період доцільно опраг\ьовуватіі
стратегічний план розвитку страховика?
1)10 років;
2)
3 роки;
3)
1 рік;
4)
на термін, визначений законом;
5)
термін визначається страховиком.
4. Кого з названих далі посадових осіб страхової
компанії мож'на віднести до лінійних (Л), а кого до функціональних (І)
керівників?
1) Начальник відділу маркетингу;
2)
головний бухгалтер;
3)
віце-президент страхової компанії;
4)
директор філії компанії;
5)
начальник юридичного відділу.
5. Позначити зростаючими порядковими номерами ієрархію
потреб людини згідно з теорією Маслоу:
1) потреби в безпеці та стабільності;
2)
потреби у визнанні;
3)
фізіологічні потреби;
4)
потреби в самореалізації (зробити саме те, що може конкретний індивід);
5)
потреби в позитивній оцінці власної особи.
6. Які з перерахованих далі функцій виконує Ліга
страхових органі-зсщій України?
1) Надає дозвіл на організацію філій страховиків;
2)
здійснює перестрахування ризиків;
3)
сприяє удосконаленню страхового законодавства;
4)
надає інформаційні та навчальні послуги своїм членам;
5)
підтримує міжнародні контакти зі страховими об'єднаннями.

РОЗДІЛ 5.
МАРКЕТИНГ У СТРАХУВАННІ

5.1. ПОНЯТТЯ, ЗНАЧЕННЯ І ПРОДУКТИ
МАРКЕТИНГУ В СТРАХУВАННІ
Особливе місце в діяльності страхової компанії
відводиться маркетингу— методу дослідження страхового ринку і впливу на нього
з метою отримання компанією якомога більшого прибутку.
Слово
«маркетинг» походить від англійського «market» — ринок, а «marketing» означає продавати, тобто щодо страхової компанії — реалізовувати
послуги (страхові продукти). Офіційно термін «маркетинг» уперше запровадила
Національна асоціація викладачів економіки СІЛА (1935 p.). Згодом
термін вживається дедалі ширше і на сьогодні є одним із домінуючих і найбільш
уживаних в умовах ринкової економіки.
У
страхуванні термін «маркетинг» стали вживати з початку 60-х років. Але й досі
не існує чітких обмежень його використання.
Маркетинг
у страхуванні — це комплекс заходів, що мають на меті формування й постійне
вдосконалення діяльності страховика (страхової компанії чи агенції) завдяки
розробці конкурентоспроможних страхових продуктів (послуг) для конкретних
категорій споживачів (страхувальників), а також упровадженню раг^ональних форм
реалізації цих продуктів і збору й аналізу інформації щодо ефективності
діяльності страховика.
Огляд
функціональних завдань, які вирішуються зазначеним комплексом заходів,
показує, що практично жодний з основних видів статутної діяльності страховика
не лишається поза увагою служби маркетингу. Сфера її діяльності починається з
пошуку чи вибору потенційного клієнта страховика, визначення насущних потреб
цього клієнта у страховому захисті та з'ясування його платоспроможності. Далі
служба маркетингу формує характеристики потрібного страхового продукту,
пропозиції щодо його реалізації, збирає інформацію в середовищі фактичних
споживачів страхових продуктів, розробляє рекомендації, спрямовані на
вдосконалення роботи страховика з метою закріплення та розвитку категорій
клієнтів, пошуку нових потенційних сегментів ринку.
Маркетинг
— це замкнений цикл дій, який постійно перебуває в активній динаміці і має на
меті надавати інформаційно-консультативну допомогу насамперед вищим посадовим
особам страховика, підрозділам андеррайтингу, аквізиціїта зв'язків з
громадськістю.
Зрозуміти
сутність маркетингу у страхуванні допомагає аналіз характеристик кінцевих
продуктів маркетингової діяльності.
Чого
ж потребують фахівці керівної ланки та основні підрозділи страховика від служби
маркетингу.
Взагалі
тут може йтися про інформаційно-аналітичні матеріали та демонстративні розробки
за критеріями практичної діяльності страхо-
112
вика і пропозиціями відносно її вдосконалення. Ці
матеріали можуть бути результатом розглянутих далі видів .діяльності.
1.
Виконання цільових завдань керівництва, страховика чи окремих його підрозділів
відносно:
•
розвитку перспективних напрямків чи поширення (застосування) вдалих форм роботи;
•
оцінки діяльності підрозділів страховика за окремими проблемами чи на
конкретних сегментах страхового ринку;
•
збору інформації та її незалежного аналізу (у формі внутрішнього
маркетингового аудиту) з огляду на конкретні недоліки в роботі підрозділів чи
недосягнення цілей, поставлених керівними органами страховика, тощо.
2.
Тематичних досліджень з власної ініціативи служби маркетингу з проблем, що
стосуються:
•
безпосередньої діяльності страховика;
•
діяльності інших страховиків — лідерів за окремими показниками;
реальних
(можливих) конкурентів на конкретному сегменті страхового ринку, віднесеному до
стратегічних інтересів страховика; страховиків, які здійснювали аналогічні види
страхування та зазнали втрат;
•
пошуку і розробки проектних завдань на нові, більш ефективні й привабливі, ніж
задіяні у страховика чи в конкурентів, страхові продукти;
•
прогнозу розвитку страхового ринку. З наведеного переліку випливає, що завдання
службі маркетингу можуть ставитись, зокрема, в одній із таких форм:
1)
у формі проблеми — коли формулюється конкретна проблема в діяльності страховика
і пропонується розробити варіанти її розв'язання чи усунення причин, що
призвели до неї;
2)
у формі задачі — на вибір оптимального варіанта з наявних можливих, за
конкретним питанням у діяльності страховика;
3)
у формі запитів (вони, як правило, надходять від певних підрозділів чи
фахівців страховика) — щодо отримання експертної оцінки з конкретного питання
(вартість аналогічних страхових продуктів у конкурентів, ефективність нової
запровадженої підрозділом форми реклами, градація запитів конкретної групи
постійних клієнтів, оцінка якості інструктивних матеріалів для страхових
агентів і т. ін.).
При
цьому зі службою маркетингу має бути чітко узгоджена доцільна глибина
дослідження, терміни виконання, обсяг очікуваних матеріалів та конкретна
допомога (консультації, попередньо отримані дані тощо), яка має бути надана.
Окрім
інформаційно-аналітичних матеріалів, перевагою яких є можливість доповнення,
неодноразового використання, нагромадження та поширення в підрозділах, служби
маркетингу можуть подавати свої продукти й у формі де.монстрагщіних розробок.
Основними
серед них можуть бути:
•
проведення ділових ігор — один із найефективніших методів підготовки до
проведення важливих переговорів відпрацюванням варіантів
113
і координацією дій учасників з боку страховика;
набуття практичних навичок у діяльності фахівців (чи страхових посередників),
якщо за функціональними обов'язками останні залучені до роботи з клієнтами;
•
моделювання та аналіз конкретних ситуацій, демонстрування й оцінювання різних
варіантів дій фахівців страховика в роботі з клієнтами;
•
надання наочних матеріалів (макетів полісів, методичних розробок, рекламних
матеріалів тощо) з власних досліджень, практики роботи конкурентів чи інших
суб'єктів господарювання.
Однією
з найважливіших умов при підготовці службою маркетингу кінцевих продуктів
своєї діяльності є прояв розумної ініціативи, котра базується на глибокому
усвідомленні фахівцями служби пріоритетних напрямків і принципів роботи
страховика і має на меті повне й усебічне використання в інтересах керівних
органів і підрозділів страховика дібраної та систематизованої інформації, що
її опрацьовує служба.
5.2. МАРКЕТИНГОВІ ДОСЛІДЖЕННЯ І МАРКЕТИНГОВА
ПОЛІТИКА СТРАХОВИКА
Ф. Котлер у книзі «Основи маркетингу» тлумачить
маркетингове дослідження як систематичне визначення кола даних, необхідних у
зв'язку з маркетинговою ситуацією, що постала перед фірмою, збір і аналіз цих
даних та звіт про результати. У цій самій праці наведено докладний перелік
методів збору інформації (спостереження, експеримент, опитування в різних
формах і т. ін.). (Котлер Ф. Основьі мар-кетинга.—М.: Бизнес-книга, 1995.)
Зауважимо,
що з огляду на повну відповідність наведених у книзі Ф. Котлера типових методів
збору інформації потребам маркетингу у страхуванні, а також на тій підставі,
що зазначені питання вивчаються в інших дисциплінах, у пропонованому
підручнику на цьому не спиняємося.
Основні
джерела надходження чи отримання інформації для маркетингових досліджень у
страхуванні такі:
•
фахівці страховика та страхові агенти, зокрема й ті, які безпосередньо не
пов'язані з поставленою перед службою маркетингу темою дослідження. При цьому
враховується їхня достатня компетенція, зацікавленість у наданні допомоги
виконавцям дослідження, можливість залучення сторонніх джерел інформації;
•
сторонні страховики, що є партнерами, у тому числі іноземними;
•
залучені за трудовими угодами компетентні сторонні фахівці;
•
матеріали цільового опитування клієнтів, як фактичних, так і потенційних;
•
результати спілкування зі страховими брокерами та клієнтами інших страховиків;
114
• наявна у страховика науково-методична література та
документи з архіву;
•
робота зі спеціальною літературою в бібліотеках та навчальних центрах;
•
аналіз рекламно-інформаційної продукції за аналогічними видами діяльності чи
страховими продуктами і т. ін.
При
цьому критеріями можливості залучення до збирання інформації того чи іншого
джерела є норми чинного законодавства та морально-етичні вимоги об'єднань
страховиків (наприклад. Ліги страхових організацій України).
Робота
зі збору інформації планується і ведеться як логічна ланка алгоритму
маркетингового дослідження (рис. 5.1).
Виконавці
маркетингового дослідження в роботі обов'язково мають керуватись такими
принципами, як об'єктивність, повнота, лаконічність та своєчасність.

Рис. 5.1. Алгоритм маркетингового
дослідження у страхуванні
Маркетингової політика страховика. З визначення
маркетингу у страхуванні випливає логічний висновок про те, що цей вид
діяльності є невіддільною складовою стратегічної політики страховика. Більш
того, це не тільки засіб формування базових умов для вирішення страховиком
конкретних завдань, а й механізм моделювання та аналізу ситуацій, що прогнозуються
чи поставлені за мету, яка має бути досягнена на певному етапі. То за якою ж
схемою і в якому середовищі оперує служба маркетингу страховика?
115
Насамперед на підставі даних попередніх маркетингових
досліджень страховик обирає варіанти можливих стратегічних напрямків своєї
діяльності. Для аналізу очікуваної ефективності їх реалізації він за кожним із
варіантів формує свою маркетингову політику. Як правило, ця політика містить у
собі низку передумов, застережень та намірів щодо остаточних показників. Вони,
у свою чергу, залежать від реальних можливостей страховика чи поставленої
мети.
Маркетингова
політика традиційно поділяється на такі основні види (хоча на практиці це
залежить від конкретної ситуації і рішення страховика):
•
орієнтована на вибір потеїщійного страхувальника, тобто на пошук окремих
категорій громадян, умовно дібраних за певними ознаками — за видом трудової
діяльності; відношенням до майна; регіоном проживання (наприклад, орендарі,
власники автотранспортних засобів, вантажоперевізники, працівники ризикових
професій тощо);
•
орієнтована на окремі види страхування чи групи страхових продуктів — медичне,
від нещасних випадків, надання пакета страхових послуг тим, хто від'їжджає за
кордон, і т. ін., або за порівняльною вартістю страхових продуктів, сервісним
обслуговуванням при їх реалізації, розслідуванні страхової події та виплаті
страхових відшкоду-вань, забезпеченні асистансом, супроводженням ризику
(наприклад, при страхуванні вантажоперевезень залізницею);
•
орієнтована відносно конкретних каналів реалізації — наприклад, поширення
страхових полісів на підприємствах, дібраних за певними груповими ознаками
(транспортно-експедиційні, туристичні тощо).
При
цьому на тій чи іншій стадії проведення маркетингу обов'язково потребують вирішення
питання суб'єктивного ставлення клієнта до страхування як інституту соціального
захисту чи запропонованих йому конкретних страхових продуктів. (Цей фактор має
істотне значення особливо в сучасний період формування ринкових відносин у
нашому суспільстві.) Адже найпривабливіший страховий продукт не буде
реалізовано, якщо потенційний клієнт не усвідомлює потреби в ньому або якщо
витрати на страхування з різних причин не віднесені ним навіть до переліку
другорядних. Ці питання об'єднуються поняттям формування споживчого попиту
(культури страхування).
Отже,
у сфері діяльності служби маркетингу доцільно виокремити такі об'єкти
першочергової уваги:
1)
страхове поле (категорії потенційних клієнтів страховика та об'єктів
страхування);
2)
якісні показники страхових продуктів;
3)
канали реалізації страхових продуктів;
4)
формування споживчого попиту.
Об'єкта
маркетингових досліджень у страхуванні. Страхове поле. Під цим узагальненим
терміном у практичній роботі пропонується розглядати такі два головні поняття.
116
• Клієнти як фактичні чи
потенційні споживачі страхових послуг. Їх поділ (його ще називають
«сегментуванням ринку споживачів») для подальшого визначення або формування
споживчих запитів, реалізації страхових продуктів тощо виконується за наявністю
характерних ризиків, які потребують страхового захисту; місцем проживання,
роботи чи іншим (наприклад, дачний кооператив, підприємство), де передбачається
укладання договорів страхування; за купівельною спроможністю і т. ін.
• Об'єкти страхування, які також
доцільно класифікувати для подальшої обробки інформації, що буде здобута
відносно них, а саме:
життя та здоров'я, від нещасних
випадків (працівників окремих професій чи підприємств, спортсменів, туристів),
майно юридичних чи фізичних осіб, які визнані потенційними страхувальниками,
вантажі, цивільна відповідальність тощо.
Якісні показники страхового продукту.
До них насамперед слід віднести (і відповідним чином довести до відома клієнта)
гарантію платоспроможності та надійності страховика. Крім того, у полі зору
служби маркетингу мають перебувати (та зіставлятися з показниками конкурентів)
такі фактори:
• відповідність умов страхування
(правил, договорів) реальним потребам страхувачі ьника;
• конкурентоспроможність і прийнятна
для страхувальника вартість;
• зручність придбання полісу чи
укладання договору, а також простота підготовки документів і отримання
страхового відшкодування в разі страхового випадку;
• якість юридичної підготовки
договорів страхування, у тому числі і з погляду інтересів клієнта;
• імідж та доброзичливість персоналу,
затишок приміщень для роботи з клієнтами, а також привабливе оформлення
страхових продуктів (полісів) і рекламно-інформаційних матеріалів.
Канали реалізації страхових продуктів.
Головні принципи, які мають перебувати в полі зору служби маркетингу і яким має
відповідати штатна мережа з реалізації страхових продуктів, полягають у тому,
що штатний реалізатор (у широкому розумінні) є повноважним представником
страховика, і, як правило, саме за його роботою та наданою ним інформацією
клієнти приймають рішення щодо укладання договору страхування та надання
переваги тому чи іншому страховикові.
Існують, як відомо, чотири основні
канали реалізації страхових продуктів: 1) офісний метод реалізації, коли клієнт
самостійно прибуває чи запрошується до офісу страховика; 2) через відокремлені
підрозділи та агентську мережу, які відшукують клієнта й працюють із ним за
межами головного офісу; 3) через об'єднання страховиків; 4) брокерське
посередництво.
Отже, служба маркетингу має відповідно
відстежувати діяльність кожного із зазначених каналів та впливати на їх
функціонування.
117
Головними критеріями
оцінювання ефективності та предметом уваги з боку служби маркетингу щодо перших
двох каналів має бути рівень реалізації ними страхових продуктів; розвиток
контингенту постійних клієнтів; участь фахівців страховика в заходах
маркетингових досліджень і вишукуванні потрібної інформації.
У процесі реалізації страхових послуг
через об'єднання страховиків (пули, бюро, консорціуми) фахівці маркетингу
мають враховувати ось що. Стосовно розвитку цього каналу реалізації страховик,
дістаючи змогу регулярно опосередковано укладати групові договори страхування
або регулярно отримувати страхові платежі (через авіаційний чи морський пул страховиків),
може потерпати від притаманних цьому каналу недоліків. Насамперед ідеться про
те, що об'єднання страховиків працюють здебільшого за досить низькими тарифами
і вплинути на їх підвищення чи поліпшення умов договорів під час
безпосереднього спілкування з клієнтами страховик не має змоги, а також про
значні накладні витрати (утримання персоналу виконавчої дирекції об'єднання,
вступні та членські внески, витрати на проведення нарад, формування
гарантійних фондів та досить високі комісійні).
Щодо роботи з брокерами — надання їм
інформації, яка формує привабливість страховика демонструванням переваг чи
переліку позитивних показників у його роботі порівняно з конкурентами, а також
можливість переговорів з брокерами для отримання від них через учасників
переговорів з боку страховика інформації для маркетингових досліджень.
Формування споживчого попиту. Взагалі
ця проблема є найважливішою серед усіх складових політики зовнішніх стосунків
страховика і охоплює такі аспекти його діяльності.
• Зв'язки страховика з громадськістю (public relations), форми і методи яких та взаємозв'язок
з маркетингом добре висвітлені в популярних виданнях. Зазначимо лише, що ця
робота страховика спрямована насамперед на створення і розвиток його позитивної
репутації серед фактичних і потенційних клієнтів, а також серед пріоритетних (з
погляду перспективи розширення ринку збуту) груп населення.
•
Реклама (див. далі).
•
Формування споживчого попиту.
Остання складова, яку ще називають
стимулюванням збуту чи продажу (sales promotion), охоплює практично всі заходи, спрямовані безпосередньо чи
опосередковано на збільшення реалізації страхових продуктів. Проте якщо більша
частина цих заходів різною мірою реалізується іншими підрозділами страховика і
становить їх прямі функції, то є ряд моментів, яких служба маркетингу
стосується прямо, а саме:
• роз'яснення специфіки виду
страхування, який цікавить клієнта, допомога у визначенні реальної потреби у
страхуванні конкретних ризиків та наданні юридичних консультацій із супутних
проблем;
 •високий сервіс обслуговування іншими
засобами (форми розглядалися раніше);
118
• матеріальні та моральні форми заохочення постійних
клієнтів, у тому числі шляхом бонусу чи допомоги в якісній профілактиці страхових
випадків;
•
якомога ширша реалізація клієнтам «пакетів страхових полісів» на різні види
страхування і для кількох членів сім'ї;
•
залучення пріоритетних клієнтів до кола акціонерів страховика;
•
формування «торговельної марки» страховика, під якою слід розуміти те, що
містить у собі поняття його авторитету й ділової репутації та вірності
найкращим традиціям.
Організація
служби маркетингу. Залежно від розмірів кадрового апарату страховика функції
служби маркетингу можуть покладатися безпосередньо на окремий підрозділ з
кількох співробітників або на одного фахівця. Цю службу доцільно
підпорядковувати керівним посадовим особам страховика (скажімо, першому
заступникові голови правління), враховуючи її повноваження з питань збирання,
узагальнення та аналізу інформації, що стосується стратегічних напрямків розвитку
страховика, контролю й роботи з визначення ефективності окремих заходів і
видів діяльності конкретних фахівців та підрозділів. Ця служба в межах своїх
функцій чи конкретних завдань повинна мати можливість доступу до необхідної інформації
та опитування відповідних фахівців з інших підрозділів.
Фаховий
рівень та ділові якості спеціалістів служби мають відповідати таким основним
вимогам:
•
відданість справі і щира зацікавленість у розвитку фінансової потужності,
прибутковості діяльності та зміцненні авторитету страховика;
•
високий рівень теоретичної підготовки та практичних навичок з основних видів
страхування, на яких спеціалізується страховик;
•
уміння цілеспрямовано збирати, нагромаджувати й аналізувати інформацію та
розробляти на її базі відповідні висновки й пропозиції;
•
ініціатива, комунікабельність, виконавська дисципліна, уміння зосередитись на
головному, широка загальна ерудиція.
5.3. СТРАХОВІ ПОСЕРЕДНИКИ
Страховий посередник — одна із трьох головних дійових
осіб на страховому ринку поряд зі страхувальником і страховиком.
Страхова
індустрія використовує різні типи посередників та їх комбінації. Посередницькі
функції можуть виконувати: персонал страхових компаній, агенти, брокери,
банки, туристичні агентства, відділення зв'язку, агентства нерухомості,
автосалони тощо.
Закон
України «Про страхування» дає таке визначення посередників: «Страховики можуть
здійснювати страхову діяльність через страхових посередників (страхових
агентів і страхових брокерів).
Страхові
агенти — громадяни або юридичні особи, які діють від імені та за дорученням
страховика та виконують частину його страхової діяльності (укладання договорів
страхування, одержання страхових платежів, виконання робіт, пов'язаних з
виплатами страхових сум і страхового відшкодування). Страхові агенти є
представниками страховика і діють в його інтересах за комісійну винагороду на
підставі договору із страховиком.
Страхові
брокери — громадяни або юридичні особи, які зареєстровані у встановленому
порядку як суб'єкти підприємницької діяльності та здійснюють посередницьку
діяльність на страховому ринку від свого імені на підставі доручень
страхувальника або страховика.
Посередницька
діяльність страхових агентів і страхових брокерів на користь іноземних
страховиків на території України не допускається, якщо інше не передбачено
міжнародними договорами України».
Діяльність
страхових агентів і страхових брокерів багато в чому має спільні риси, але
юридичний статус таких осіб різний. Страховий агент є уповноваженим страховика
і діє згідно з агентською угодою на визначеній території. Страховий брокер,
навпаки, є уповноваженим страхувальника або страхової компанії, що бажає
перестрахувати ризики за взятими на себе зобов'язаннями. Клієнт доручає
брокерові здійснювати всі необхідні дії, пов'язані з управлінням своїми договорами
страхування (перестрахування) і розміщенням їх у страховій компанії на вибір
брокера. Незалежність брокера від страховика або пе-рестраховика (тобто від
другої сторони угоди) — ключова відмінність брокера від агента. Саме
незалежність брокера є гарантом того, що він, обираючи страхову компанію для
свого клієнта, керується виключно інтересами останнього.
У
різних країнах світу співвідношення між кількістю агентів та брокерів, що діють
на страховому ринку, помітно різні. На одних ринках переважають агенти, на
інших — брокери. Наприклад, нідерландський страховий ринок називають
«брокерським», У Франції 42 % страхових продуктів зі страхування життя
продається через банки. Брокери Великої Британії забезпечують 70 % страхування,
відмінного від страхування життя, та 44 % страхування життя. У Німеччині 50 %
ризиків у промисловості страхується за посередництвом кептивних брокерів, а 65
% страхування життя та автомобільного транспорту провадять страхові агенти. Має
значення те, як історично розвивався страховий ринок у тій чи іншій країні,
особливості законодавчої системи, національні традиції та деякі інші фактори.
Види
діяльності, що їх здійснюють страхові агенти та страхові брокери, згідно з
Міжнародною стандартною галузевою класифікацією всіх видів економічної
діяльності належать до розділу «Фінансове посередництво». Нині існує третій
переглянутий варіант цієї класифікації, який підготовлено Департаментом
міжнародних та соціальних питань статистичного управління Організації
Об'єднаних Націй в 1990 році.
У
міжнародній практиці використовують узагальнене визначення діяльності страхових
брокерів та страхових агентів.
120
Діяльність страхових брокерів визначена як професійна
діяльність осіб, які, діючи з повною свободою вибору підприємства, зводять разом,
з метою страхування або перестрахування, осіб, що мають потребу в страхуванні
або перестрахуванні, тоді як страхові або перестрахові підприємства виконують
підготовчу роботу для укладання договорів страхування або перестрахування і, де
це доречно, надають допомогу в застосовуванні і виконанні таких договорів,
зокрема в разі виникнення вимог страхового відшкодування.
Діяльність
страхових агентів визначена як професійна діяльність осіб, що мають інструкцію
з одного чи більшої кількості контрактів або уповноважені діяти від імені та за
дорученням (або лише за дорученням) одного чи більше страхових підприємств з
надання, пропонування і виконання підготовчої роботи для укладання або з
укладання договорів страхування чи з надання допомоги в застосовуванні та виконанні
таких договорів, зокрема при виникненні вимог страхового відшкодування.
Страхові агенти. Страхових агентів поділяють на кілька
типів. Найпоширенішим у нашій країні є тип страхових агентів—фізичних осіб, що
працюють у тій чи іншій страховій компанії.
Роль
агентів виконують також транспортні підприємства при здійсненні обов'язкового
особистого страхування від нещасних випадків на транспорті. Вони збирають
страхові внески під час продажу пасажирам проїзних квитків, а потім
перераховують їх до страхових компаній.
З
розвитком нових видів страхування в нашій країні роль агентів починають
виконувати банки та поштові відділення з продажу полісів обов'язкового
страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів та інших
видів страхування. З огляду на зарубіжний досвід можна передбачити, що
найближчим часом банки будуть залучені й до продажу полісів зі страхування
життя.
На
практиці можна спостерігати розвиток відносин страхова компанія — страховий
агент від простих форм до складніших. Уже згадувалися страхові агенти—фізичні
особи (іноді їх називають «прямими агентами»), що працюють у штаті конкретної
страхової компанії. У зарубіжних страхових компаніях більш прогресивну та
гнучку структуру являють собою страхові агенти—фізичні особи, які працюють на
умовах контракту з однією («мономандатні страхові агенти») або кількома
(«багатомандатні страхові агенти») страховими компаніями. Такі агенти мають
постійні зв'язки зі своїми клієнтами.
Альтернативну
мережу продажу страхових продуктів становить сукупність юридичних осіб, що
відіграють роль страхових агентів конкретного страховика. Ними є банки,
нотаріальні контори, туристичні агентства, відділення зв'язку тощо, які поряд з
послугами зі своєї основної діяльності пропонують клієнтам укласти договори з
того чи іншого виду страхування. Взаємовідносини між страховою компанією
121
та страховими агентами—юридичними особами регулюються
укладанням генеральних угод про співробітництво та щорічними протоколами до
них або контрактами працівників цих юридичних осіб, які є агентами за
сумісництвом.
Система
генеральних страхових агентств характеризує вищий ступінь відносин між
страховою компанією та страховим агентом. У наш час така система переважає на
зарубіжних страхових ринках. Генеральні агенти — це фізичні особи, що
уповноважені одним або кількома страховиками, яких вони представляють у тому чи
іншому територіально-адміністративному регіоні. Робота такого агента контролюється
інспектором і працівниками страхової компанії, яка його уповноважила. Юридичне
відносини між генеральним страховим агентом та страховою компанією оформлені
договором про призначення на посаду. Таким договором обумовлено вид
страхування, в якому агент уповноважений працювати, максимальний ліміт ризику,
що його він може прийняти, територіальні обмеження, зобов'язання зі здійснення
та управління контрактами, виплату страхових сум і страхових відшкодувань,
розмір комісійної винагороди. Кожному генеральному агентству, котре починає свою
роботу, страхова компанія відкриває фінансування на організацію справи (оренда
приміщення, оплата праці спеціалістів, рекламні заходи і т. ін.).
Генеральний
страховий агент наймає на роботу страхових агентів, яким виділяється зона
обслуговування — територія (конкретні населені пункти), де вони мають
організувати продаж страхових полісів. З часом, коли вже досягнуто відповідного
рівня розвитку страхування на визначеній території, страховий агент має право
залучати субагентів як помічників, вступати з ними у трудові відносини і
передавати частину функцій з укладання нових та обслуговування раніше
укладених договорів. Іноді обов'язки субагентів можуть обмежуватися лише репрезентативними
функціями. Наприклад, вивчати ринок та орієнтувати агентів з питань конкретного
виду страхування, які можуть становити інтерес для працівників того чи іншого
підприємства або жителів невеликого населеного пункту. Субагенти залучають
також глядачів на концерти чи спортивні змагання, які організовують із
рекламною метою страхові компанії. Проте такі працівники не мають прямих відносин
зі страховою компанією.
Безперечними
перевагами системи генеральних страхових агентств є їх гнучкість та
мобільність.
Страхові
агенти всіх типів реалізують готовий страховий продукт. Отже, вони не мають
впливу на його якість і не можуть бути об'єктивними щодо оцінки останньої.
Діяльність
страхових агентів оплачується у вигляді комісійної винагороди або комісії,
розмір якої обумовлюється агентською угодою і, як правило, виражається у
відсотках від страхової премії, сплаченої страхувальником за конкретним
договором страхування.
122
Регулювання посередницької діяльності агентів у
багатьох країнах здійснюють контрольно-ревізійні служби страхових компаній.
Згідно з чинним законодавством Великої Британії лише посередники, що мають
титул «брокера» або діють у рамках Акта «Про Фінансові Послуги», зобов'язані
мати власну ліцензію, а на «агентів компаній» і «призначених представників»
свою ліцензію на право здійснення страхових операцій поширює компанія, з якою
в них існують відповідні агентські угоди. Згідно з Положенням про порядок
провадження діяльності страховими посередниками, яке затверджене постановою Кабінету
міністрів України від 18 грудня 1996 року за № 1523, неналежний контроль
страховика за діяльністю його страхових агентів кваліфікується як порушення
страхового законодавства.
Страхові брокери. Страхові брокери, як і страхові
агенти, поділяються на кілька типів. Брокерами можуть бути як фізичні, так і
юридичні особи у вигляді брокерської контори з найманим персоналом. Великі
корпорації можуть мати свого так званого «кептивного брокера».
Найвідоміші
в усьому світі брокери, акредитовані розміщувати страхові ризики в Ллойді, — це
так звані брокери Ллойда. Процедура розміщення ризиків у Ллойді не є
унікальною, але вона найстаріша. У загальних рисах її можна уявити за такою
схемою. Брокер готує сліп, який являє собою кілька аркушів паперу формату А4.
На цьому сліпі він розміщує всю необхідну інформацію щодо конкретного страхування
під такими рубриками:
найменування
Страхувальника/Перестрахувальника;
предмет(інтерес)
страхування/перестрахування;
тип
(наприклад, факультативне перестрахування);
клас(страхові
ризики);
ліміт
відповідальності (страхова сума/франшиза);
дата
та період;
премія
(ставка або сума);
загальні
умови та винятки;
спеціальні
умови (гарантії);
брокераж;
андеррайтингова
інформація.
Щоб
отримати ціну для конкретного ризику, який брокер бажає розмістити в Ллойді,
він показує сліп та андеррайтингову інформацію так званому андеррайтеру-лідеру.
Після докладного вивчення всієї інформації, що пов'язана з конкретним ризиком,
призначається ціна. Якщо клієнт брокера погоджується на таку ціну, лідер
формально приймає ризик і ставить свій штамп на сліпі та зазначає
частку(відсоток) ризику, яку він бере на себе. Частина ризику, що залишилась,
розміщується серед інших андеррайтерів.
Діяльність
брокера тісно пов'язана з «життєвим циклом» страхового полісу^ Безперечно, що
перша стадія — це знайти клієнта. Кожний страховий брокер має свою власну
стратегію пошуку клієнта.
123
Далі брокерові необхідно добре зрозуміти потреби
клієнта з метою їх найкращого задоволення. Якщо страховий брокер не знає свого
клієнта та його бізнесу, він не може ефективно виконувати свої зобов'язання
щодо нього. Послуги, які брокер надає своєму клієнтові, можна об'єднати під
назвою «найкраща порада». На цій стадії брокер відіграє роль консультанта з
ризик-менеджменту і розробляє спеціальну програму з управління ризиком
клієнта. Така програма може включати в себе самострахування, а також заходи
щодо «поліпшення» ризику. До них можна віднести, наприклад, установлення
додаткових пристроїв пожежогасіння або систем охорони.
Наступною
стадією є пропонування брокером ризику на страховому ринку і початок
переговорів про укладання договору страхування. Переговори проводяться згідно з
правилом «попиту та пропозиції» і тривають до моменту, коли сторонами буде
остаточно досягнуто умов договору. Такі переговори можуть мати навіть кілька
раундів. Роль брокера полягає в тому, щоб під час проведення переговорів
представляти інтереси клієнта та досягнути остаточної угоди. Коли ризик є повністю
розміщеним, брокер надсилає формальне повідомлення як своєму клієнтові, так і
андеррайтеру.
У
разі можливості висунення вимоги страхового відшкодування страхувальник
повідомляє про страховий випадок не лише страховика, а й брокера. Допомога
клієнтові в підготовці необхідних документів для висунення вимоги є дуже
важливою послугою брокера, а коли клієнт не обізнаний з тонкощами проведення
формальних процедур — конче необхідною. Великі брокери мають вплив на ринку і
можуть його використати, наприклад для здійснення задовільного страхового
відшкодування.
Коли
«життєвий цикл» страхового полісу наближається до кінця, страховий брокер
звертається до свого клієнта з пропозицією поновити дію договору на новий
термін, і цикл починається спочатку.
Страховий
брокер має певну кількість клієнтів, яких він представляє на ринку. Брокер
постійно вивчає ситуацію на ринку, де ставки і розміри страхового покриття
коливаються, а з розвитком страхової індустрії з'являються нові страхові
продукти. Окрім знань ринкової інформації, брокеру потрібні, наприклад,
відомості про зміни в законодавстві, що можуть мати вплив на бізнес клієнта.
Великі брокери витрачають значні кошти на дослідження та прогнози. Вони не чекають
запитань від свого клієнта, а намагаються попередити їх. Персональна увага
брокера не залишається непоміченою. Клієнт цілком довіряє йому, а в умовах
конкуренції це вельми важливо.
Слід
також зазначити, що брокер має усвідомлювати свою відповідальність перед
ринком. Вона полягає в тому, щоб не знижувати ціни до неекономічного рівня.
Фінансова стабільність страховиків важлива як для брокера, так і для його
клієнта.
Суттєвим
моментом є визначення розміру комісійної винагороди, що її отримує брокер за
свою роботу. Така винагорода іноді назива-
124
ється брокеражем і відраховується з премії, що
належить страховій компанії, в якій брокер розмістив ризик клієнта. Розмір
винагороди регулюється ринком.
У
Нідерландах, наприклад, заборонено зменшувати розмір комісії (визначається у
відсотках від премії або страхової суми) нижче рівня, який установлено шляхом
консультацій між страховиками й асоціацією страхових брокерів. Страховикам не
дозволяється також сплачувати посередникам винагороду в будь-якій іншій формі,
а посередникам — отримувати будь-які винагороди від клієнта.
Регулювання діяльності страхових брокерів. Беручи до
уваги те, що в багатьох випадках лише страхові посередники вступають у безпосередній
контакт зі споживачами страхових продуктів, необхідно регулювати й контролювати
їхню діяльність. Насамперед регулювання має стосуватися діяльності страхових
брокерів (як уже зазначалося, відповідальність за діяльність страхових агентів
покладається на страхові компанії).
Діяльність
страхових брокерів настільки складна та різноманітна, що в багатьох країнах
світу до осіб, які мають намір здійснювати таку діяльність, ставляться досить
жорсткі вимоги. У більшості країн законодавство, що регулює діяльність страхових
посередників, передбачає порядок їх реєстрації, вимоги до рівня професійної
підготовки та надання інформації, а також необхідність фінансових гарантій
покриття відповідальності, що виникає при посередницькій діяльності.
У
Рекомендаціях Європейської Комісії про страхових посередників від 18 грудня
1991 року передбачається обов'язкова реєстрація посередників у галузі
страхування, яка має бути умовою допуску страхового посередника до діяльності
та її провадження.
Реєстрація
вирішує принаймні два завдання: по-перше, вона дозволяє контрольно-ревізійним
службам і клієнтам перевірити ділові зв'язки посередників і, можливо,
згрупувати їх за чіткими категоріями. По-друге, що ще важливіше, перевірити,
наскільки посередник відповідає визначеним критеріям. Сам факт реєстрації
посередника визначає наявність попереднього етапу отримування дозволу і
попередню перевірку кваліфікації. Усе залежить від критеріїв, яким має
відповідати страховий посередник, та від того, наскільки важко пройти
реєстрацію. У цьому розумінні реєстрація, що здійснюється без висунення вимог
до страхового посередника, — вельми небезпечна річ. Адже вона хоча й дозволяє
вести статистичний облік, проте формує в клієнта хибне почуття захищеності:
дає підстави вважати, що посередник володіє кваліфікацією, якої в нього
фактично немає, оскільки реєстрація — суто формальний акт.
За
визначенням Рекомендацій, професійна компетентність страхових посередників
становить суттєвий елемент захисту страховиків та страхувальників, і тому
необхідні заходи, спрямовані на отримання страховими посередниками загальних,
комерційних та професійних
125
навичок і знань. Зміст кваліфікаційних вимог у різних
країнах неоднаковий. Міжнародне бюро страховиків та перестраховиків
(об'єднання національних професійних асоціацій страхових посередників Європейського
Союзу) у своїй резолюції від 7 жовтня 1992 року пропонує встановити програму
навчання мінімальним обсягом 300 годин за період, що становить 18 місяців, з
обов'язковим складанням іспитів після курсу навчання.
У тому
разі, коли посередники незадовільно виконують свої обов'язки і, відповідно,
їхні клієнти зазнають фінансових втрат, останні мають отримати компенсацію.
Надання таких фінансових гарантій вимагається насамперед від брокерів. Загалом
вважається, що страхові компанії несуть повну фінансову відповідальність за дії
(професійні) своїх агентів. При цьому постає ряд проблем, коли йдеться про
агентів, які працюють на кілька компаній. Щодо страхових брокерів існують деякі
види гарантій покриття їхньої професійної відповідальності. Найпоширенішим, а
в багатьох країнах обов'язковим, є страхування професійної відповідальності
страхових брокерів. Існує також вид гарантії у формі банківського депозиту. В
Україні досі не існує механізму надання фінансових гарантій з боку страхових
посередників.
Уже
згадувані Рекомендації Європейської комісії містять пропозиції щодо інформації
про будь-які економічні чи юридичні зв'язки страхового брокера зі страховою
компанією та про будь-яку участь у діяльності такої компанії, що могла б
обмежити його свободу у виборі страхової компанії для свого клієнта. Така
інформація дає змогу визначати ступінь незалежності страхового брокера.
Міжнародне бюро страховиків та перестраховиків запропонувало брокерам
додержувати встановленого рівня співвідношень між часткою участі в капіталі брокера,
яка належить конкретній страховій компанії, та рівнем премій або брокеражу за
операціями з цією компанією за попередній рік.
З розвитком та поглибленням відносин на страховому
ринку України роль страхових посередників зростатиме, що піде на користь як
страхувальникам, так і страховикам. При цьому забезпечуватиметься постійне
поліпшення якості страхових продуктів за рахунок налагодження тісніших
взаємостосунків страхових посередників і страхувальників.
126
5.4. РЕКЛАМА СТРАХОВИХ ПОСЛУГ
У системі ринкових відносин реклама не існує сама по
собі, а є невіддільним елементом цих відносин і потужним важелем, за допомогою
якого пропагується той чи інший товар (послуги).
Реклама
підпорядковується цілям, визначеним планами маркетингу, і має розглядатись як
один із чотирьох компонентів маркетингу (marketing-mix)
поряд із товаром, ціною та збутом.
На
першому етапі термін «реклама»
(advertising) тлумачився як публічне
звернення з метою залучити якомога більше потенційних покупців того чи іншого
товару. Тепер це поняття значно розширилося. Суті реальної рекламної діяльності
більш відповідає термін «комплекс маркетингових комунікацій» (marketing communication mix), який об'єднує сучасні напрямки рекламної діяльності і
включає в себе:
•
рекламу в засобах масової інформації (ЗМІ);
•
заходи, які стимулюють купівлю —
«sales promotion»:
•
діяльність, спрямовану на формування позитивної громадської думки щодо свого
товару, фірми — «public
relations»;
•
пошук і утримання клієнта, відновлення спрямованих довгострокових зв'язків між
виробником і споживачем
«direct marketing».
Зауважимо,
проте, що насправді чітко розмежувати елементи комплексу маркетингових
комунікацій дуже важко, а іноді й неможливо. Так, рекламні оголошення можуть
мати відрізні талони або відривні купони, які дають право на знижку при купівлі
рекламованого товару, що, у свою чергу, є однією з форм стимулювання продажу.
Виставки, які належать до категорії «sales promotions», можуть мати
престижні розділи, тобто містити елементи «public relations»
і т. ін. (Рожков Й. Я. Международное рекламнеє дело. — М.: Издательское
об-ьединение ЮНИТИ «Банки й биржи», 1994. — С.8.)
Реклама
— це платне, спрямоване на певну категорію потенційних споживачів
повідомлення, гцо здійснюється через засоби масової інформації чи будь-яким
іншим способом публічного звертання її агітує на користь певного товару, марки,
фірми, особистості тощо.
Розглянемо головні засоби поширення реклами.
1. Реклама у пресі — газети, журнали (міжнародного,
національного, місцевого поширення; популярні; ділові; спеціальні).
2.
Друкована реклама — проспекти, каталоги, довідники; листівки, інформаційні
листи, прес-релізи і т.п.
3.
Реклама засобами мовлення — радіо; телебачення (міжнародне, національне,
місцеве).
4.
Поштова реклама — пряме поштове розсилання друкованих рекламних матеріалів;
відеокасет чи відеодисків.
5.
Зовнішня реклама — щити, вивіски різної форми та розмірів (панно, ролер, трол,
брендбауер); світлотехнічна (електронне табло, світлова вивіска, покажчик,
бігборд, басорама і т. ін.); піро- і лазеротех-
127
нічна (феєрверки, лазерні розписи, екрани); специфічна
(транспортні зупинки,пневмотумби)
6.
Кіно- (відео-) реклама — кіно (відео) фільми; слайд-фільми;
поліекранні
фільми.
7.
Реклама на транспорті — написи і наклейки на зовнішніх поверхнях транспорту;
плакати і наклейки, розміщені в салонах.
8.
Реклама на місці продажу — вітрини; вивіски, написи, знаки, якщо предмети
привертають увагу («ай-стспери»); упаковка; етикетки.
9.
Інші види реклами — виставки; ярмарки; зустрічі, семінари, виступи;
комп'ютеризовані джерела інформації; купони знижки і т. ін.;
сувеніри,
змагання, лотереї; нагадувальна реклама (упакувальний папір, пакети, клеїльна
стрічка з друкованими товарними знаками тощо).
Французькі
вчені А. Катля і А. Каде виокремлюють п'ять функцій засобів масової
інформації (Арманд Дейян. Реклама. — М.: Изд. груп-па «Прогресе». «Универс»,
1993. — С. 31).
1.
Функція «антени» — через ЗМІ надходить всіляка інформація, що порушує
баланс різних сторін суспільства. Вона характерна для таких ЗМІ, як
телебачення, кінематограф; інформаційна преса.
2.
Функція «підсилювача» — підсилює і поширює створений дисбаланс у
суспільстві, поки це негативне відчуття не стане масовим. Вона характерна для
радіо, регіонального телебачення, преси, популярних щоденних видань і т. ін.
3.
Функція «фокуса» — ЗМІ є не джерелом, а місцем, де фокусуються зміни
соціокультурних течій. Таку роль беруть на себе, як правило, органи друку, що
виражають інтереси певних соціальних груп (політичні журнали і ділова преса).
4.
Функція «призми» — кожний засіб масової інформації фільтрує, деталізує,
передає нові тенденції, надаючи їм простої, доступної форми з атрибутами
повсякденного життя кожної людини і пропонує нові моделі поведінки, адаптовані
до нової соціальної структури. Реалізується через журнали для домогосподарок,
журнали мод, видавництва для чоловіків, жінок, юнаків, спеціалізовані технічні
журнали і т.ін.
5.
Функція «відлуння» — засоби масової інформації відтворюють і обстоюють інтереси
певної соціальної структури. Вона характерна для таких ЗМІ, як об'яви,
провінційні газети, видання для дітей і сімейного читання.
Реклама
використовує кожну з цих п'яти функцій залежно від становища на ринку та мети
маркетингу.
•
Реклама-антена використовується для того, щоб ввести нові настанови поведінки
та споживання (як, наприклад, «Зелена карта», страхування непередбачених
медичних витрат при виїзді за кордон тощо).
•
Реклама-підсилювач — має на меті драматизувати, перебільшити зміни в
соціальних стереотипах поведінки, наприклад як у разі введення обов'язкового
страхування цивільної відповідальності власників автотранспортних засобів.
•
Реклама-фокус — для пропозиції нового «способу життя» та послуг, які
відповідають цьому способу життя.
128

• Реклама-призма — з метою пристосувати рекламні
звернення до різних груп споживачів та різних видів страхових послуг.
•
Реклама-відлуння — нагадування про добре відомі, консервативні та поширені
види страхування.
За
способом впливу на потенційного споживача рекламу поділяють на раціональну та
емоційну.
Раціональна
(предметна) реклама — інформує, звертається до розуму потенційного покупця,
наводить аргументи, щоб переконати його; докази виражаються у словесній формі
та підкріплюються відповідними малюнками й кресленнями. На думку деяких
авторів, саме такою має бути реклама страхових послуг: конкретною, використовувати
продумані аргументи та цифрові дані (Алексаїїдрова Т. Г., Мегце-рякова О. В.
Коммерческое страхование. — Ин-т новой зкономики, 1996.—С.67).
Емоційна,
або асоціативна, реклама, — спираючись на асоціації потенційного споживача,
викликає характерні емоції та формує певне ставлення. Вона звертається до
почуттів, діє на підсвідомість. Найчастіше — це малюнок, але може
використовуватись і звук. Така реклама досить широко застосовується західними
страховими компаніями, коли як основний стимулюючий образ використовуються
благополучні (щасливі) усміхнені люди. У такому разі реклама має суто іміджовий
характер.
Досить
часто страхові компанії в рекламі використовують ефект порівняння, змальовуючи
емоційний стан людини, яка не має страхового захисту, і стан людини з полісом.
Проте
насправді рекламні повідомлення рідко являють собою лише один із двох видів
реклами — раціональну чи емоційну. Найчастіше вони тією чи іншою мірою
поєднують у собі обидва ці види.
За
способом вираження реклама може бути «жорсткою» та «м'якою». «Жорстка» реклама
за своїм змістом близька до методів стимулювання продажу і часто їх
супроводжує. Така реклама має короткострокові цілі, вона намагається впливати
на споживача так, щоб спонукати його до негайної купівлі. У рекламі страхових
послуг для таких цілей використовуються анкети, які можна заповнити на місці, а
на підставі такої анкети оформити згодом страховий поліс. Така реклама називається
ще рекламою прямої дії.
«М'яка»
реклама не тільки розповідає про страхові послуги, запропоновані компанією, а
й створює навколо продуктів цієї компанії та самої компанії сприятливу атмосферу
фінансової стабільності, гарантії виплат та професіоналізму. Найчастіше це,
звичайно, асоціативна реклама, яка відштовхується від символів, глибоких
мотивів і зачіпає почуття. Поступово вона змінює ставлення потенційного покупця
до придбання страхового полісу. Така реклама викликає певні асоціації, які
змушують потенційного споживача спочатку погодитися на купівлю, внутрішньо
підготуватися до неї, а вже потім купити страховий поліс. Така реклама
розрахована тривалий час впливати на потенційного стра-
129
хувальника. Крім страхових компаній, її часто
використовують банки, виробники та продавці товарів широкого вжитку.
Як
уже зазначалося, реклама — це один із тих засобів, що їх має у розпорядженні
страховик для вирішення своїх дострокових та термінових завдань. Починаючи
рекламну діяльність, слід насамперед визначити мету, якої намагатимуться
досягти за допомогою реклами, а потім продумати, як це зробити.
Метою
реклами страхових послуг є сприяння укладанню нових та відновленню раніше
діючих договорів страхування. Отже, потрібні такі заходи:
•
інформування потенційних страхувальників про діючі види страхування;
•
стимулювання бажання докладніше ознайомитися з даним видом послуг — умовами та
перевагами страхування;
•
формування іміджу компанії.
Можливості
реклами можна унаочнити у вигляді піраміди, зображеної на рис. 5.2 (Бове
Корптзнд Л., Аренс Уильялі Ф. Современная реклама:
Пео.
с англ. —Тольятти: «Издательский Дом Довгань», 1995. — С. 236).

Рис. 5.2. Образ сучасної реклами
Розглянемо кожний шар нижньої
піраміди знизу вгору докладніше.
1. Обізнаністі — ознайомлення певної
частини потенційних споживачів •?і страховими продуктами.
2. Засвоєння інформації—зростання
обсягу інформації про продукти, завдяки чому гієвний відсоток споживачів з
основи піраміди не тільки знатиме про послуги, що надаються, а й матиме
уявлення про їх характер.
3. Переконання -— повідомлення
необхідного і достатнього обсягу інформації про продукт та його якість з метою
перекопати якомога більше людей у його цінності.
4. Бажання – досягнення такого рівня
впливу на споживача, коли переконання в цінності послуги викликає бажання
отримати її.
5. Дія — після того як будуть пройдені
всі попередні рівні, певний відсоток бажаючих мати страховий поліс почне діяти
і придбає його.
Наступним етапом може стати формування
нової рекламної мети — стимулювати повторне придбання, тобто продовжити дію
договору або купити новий поліс. На цьому етапі часто застосовується
підкріплю-вальна реклама для нагадування споживачам про перевагу власників полісу.
Якщо досвід придбання був досить позитивним, купівля повторюється. Задоволення
покупців відбиває перевернута верхня піраміда.
План рекламної кампанії розробляється
залежно від стратегії маркетингу. Маркетингова політика будується згідно з
цілями розвитку ринку.
Розробка рекламного плану починається з вибору:
• цілей рекламного повідомлення;
•
аудиторії, на яку має бути розрахована реклама;
•
спрямованості та тем рекламної кампанії;
•
засобів інформації та конкретних носіїв реклами;
•
концепції та форми реалізації рекламних повідомлень;
•
способів проведення рекламної кампанії в конкретних умовах;
•
засобів контролю за ефективністю реклами (рис. 5.3).

Рис. 5.3. План організації
рекламної кампанії
132
Аналіз реклами страхових послуг в Україні свідчить, на
жаль, про низьку активність ізекламодзвців та про майже повну відсутність сьогодні
цікавих рекламних продуктів будь-якого виду. Важко назвати страхову компанію,
яка провела чітко сплановану, масовану, підпорядковану конкретним цілям
рекламну кампанію. Найчастіше все обмежується разовими акціями. Комплексні
дослідження з моніторингу реклами, які прсводяїься у пресі и на телебаченні,
не виокремлюють категорії «страхові послуги»
ні серед рекламних продуктів п'ятнадцяти перших за закупівлею ефірного
часу на телеканалах державного, місцевого, незалежного та кабельного
телебачення рекламодавців; ні серед рекламних мгпер'алііі двадцяти найбільших
(за групами товарів / послуг) рекламодавців у пресі.
Зазначені
дослідження виокремлюють лише категорію «фінансові послуги», причому йдеться
здебільшого про рекламу банків, приватизаційних та інвестиційних компаній.
Така ситуація зумовлена, безперечно, і об'єктивними причинами: рівнем розвитку
страхового ринку, місцем і роллю страхування в економіці країни і, отже, із
бюджетом рекламних кампаній страховиків. Сьогодні реклама страхових послуг— це
насамперед прес-реклама та друкована реклама.
А
проте найголовніша характеристика рекламної кампанії — не її бюджет, а її
ефективність. Серед критеріїв ефективності будь-якої рекламної кампанії, в
тому числі й реклами страхових послуг, фахівці вирізняють (Дешн Арліапд.
Реклама. — М.: Издат. rpvnna «Прогресе». Универс, 1993.—С.67):
•
ступінь відповідності образу, що його рекламодавець має намір створити стосовно
свого товару;
•
доступність аудиторії, якій призначається ця реклама;
•
схожість із думкою аудиторії (подолати стереотипи мислення дуже важко, дисонанс
із думкою аудиторії може згубно позначитися на ефективності реклами);
•
правдивість — нічого не перебільшувати;
•
оригінальність з додержанням важливого балансу: реклама має залишити в
аудиторії враження про продукт; а не про власну оригінальність;
•
розпізнавання: ті, кому призначена реклама, мають установити її зв'язок з
продуктом, що рекламується:
•
комплектність: усі частини реклами мають бути пов'язані одна з одною, а також
із рештою дій, підпорядкованих рекламній меті:
•
своєчасність: можна використовувати рекламу та її ідею доти, доки вона
лишається дієвою та не набридла — важливо вчасно відмовитися від реклами.
А
головним критерієм ефективності реклами, як і маркетингу в цілому, є
успішність реалізації рекламованих продуктів, зокрема страхових послуг.
133
5.5. РЕАЛІЗАЦІЯ СТРАХОВИХ ПОСЛУГ
Повний і всебічний виклад суті страхового ринку
потребує розгляду такої його важливої складової частини, як реалізація
страхових продуктів (послуг) (далі — РСП). В окремих публікаціях і на практиці
поняття РСП фахівці нерідко зводять до питань пошуку потенційних клієнтів і
укладання з ними договорів страхування, реалізації страхових полісів,
розширення джерел отримання страхових внесків та вдосконалення діяльності
страхових посередників, насамперед агентів, тобто до завдань, пов'язаних із так
званою «аквізицією». До речі, термін «акві'зиція» набуває у вітчизняному
страхуванні дедалі більшого поширення.
У
системі страхування аквізиція — це діяльність страховика чи страхових
посередників із залучення клієнтів до укладання нових договорів страхування.
Підміняти поняття РСП аквізицією — означає, на нашу думку, не виправдано спрощувати
тлумачення РСП, значно обмежуючи роль і привабливість страхування як інституту
соціального захисту. А це негативно позначається на рекламі окремих видів страхування,
маркетингових дослідженнях, організації підготовки та роботи страхових агентів
і брокерів, а також на аквізиції.
В
основу розуміння суті проблеми і поняття РСП покладено термін «страховий
продукт» (послуга). Страховий продукт (послуга) — це комплекс цивільно-правових
відносин щодо захисту майнових інтересів громадян та юридичних осіб у разі
настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування
або чинним законодавством.
Докладніший
розгляд комплексу зобов'язань страховика, які формують поняття страхового
продукту, а також передумов і супутних обставин виконання цих зобов'язань дає
змогу виявити надзвичайно широкий спектр форм і методів страхової діяльності,
що їх включає в себе РСП. Головні з них розглянуті в різних підрозділах цього
підручника. Пропонований тут панорамний виклад зазначених питань у формі логічного
ланцюга має на меті показати органічне поєднання і взаємозв'язок окремих етапів
страхової діяльності як складових частин формування і реалізації страхового
продукту. А продукт цей, безперечно, є унікальним хоча б за такими
(притаманними лише йому) ознаками:
•
єдність, протистояння та залежність інтересів договірних сторін
«страховик—страхувальник» (наприклад, при страхуванні життя — зацікавленість
сторін у збереженні на десятки років платоспроможності страховика);
•
фактор імовірності настання страхового випадку;
•
ширина меж у географічному просторі та часі (морське страхування чи
страхування життя);
•
попередня невизначеність страхового відшкодування — у розмірі та часі, або
взагалі щодо факту настання;

134
• специфіка взаємовідносин сторін — фінансових,
правових, морально-етичних, нормою яких є принцип повної добропорядності, і т.
ін.
Зауважимо,
що процес РСП для докладнішого його розгляду умовно розіб'ємо на три етапи,
або групи, заходів (у хронологічній послідовності їх проведення або реалізації):
1)аквізиція;
2)супровід
договору;
3)
дії при настанні страхового випадку та страхове відшкодування.
Аквізиція. Цій групі заходів тут приділено більше
уваги, ніж решті, оскільки вони менше висвітлені в інших частинах підручника.
Розглянемо головних виконавців аквізиції.
1.
Фахівці, які працюють у генеральному офісі (чи в регіональних філіях і
представництвах) страховика. Потенційний клієнт прибуває сам чи запрошується на
переговори. Ця форма спілкування з клієнтом не завжди зручна для нього, але
дозволяє страховикові залучати до переговорів фахівців з інших підрозділів,
використовувати потрібні нормативні та рекламні матеріали. Водночас керівники
страховика мають змогу оперативно приймати рішення з кожної розглядуваної
справи, коригувати чи навіть розробляти положення страхових угод. При цьому
клієнт може ознайомитися з рівнем фахової підготовки, організації роботи та
сервісу страховика. Така форма спілкування дозволяє за відомих умов досягти
бажаного впливу на клієнта.
2.
Працівники підприємства (юридичної особи), яке є страховим агентом. Як правило,
потенційний клієнт прибуває в офіс агента для переговорів з питань, що
стосуються безпосередньої виробничої діяльності агента (транспортні
підприємства, туристичні фірми тощо). При цьому спілкування з клієнтом в
інтересах страховика торкається не більш як двох-трьох видів страхування, котрі
добре опрацьовані і особливих ускладнень не викликають.
3.
Страхові агенти і страхові брокери. Специфіка їхньої діяльності розкрита в
підрозд. 5.3.
У
країнах з високим рівнем страхування деякі авторитетні страхові компанії дедалі
частіше застосовують таку форму аквізиції, як спілкування з клієнтом за
телефоном, надсилання йому полісів поштою та безготівкове отримання платежів.
Ця форма аквізиції сприяє розширенню поля пошуку потенційних клієнтів, значно
скорочує час ділового спілкування, дає змогу знизити накладні витрати й рівень
тарифних ставок. Проте вона значно обмежує можливості аргументації з боку
страховика (застосування наочної реклами, залучення інших фахівців тощо) і може
бути застосована лише до окремих видів страхування з незначним обсягом
відповідальності, де ефект дає масовість реалізації страхових полісів
(наприклад, страхування цивільної відповідальності власників автотранспортних
засобів). У вітчизняних умовах нині така форма спілкування дає добрий ефект для
поновлення дії на новий термін колективних договорів з обов'язкових видів
страхування з клієнтами—юридичними особами.
135
Після заздалегідь проведеного маркетингового
дослідження ринку та рекламної кампанії через один із зазначених каналів
аквізиції вибирають потенційного клієнта (конкретний громадянин чи представник
юридичної особи) і попередньо ознайомлюються з ним. Це може відбутися під час
безпосередніх переговорів сторін, а також дистанційно — з допомогою засобів
зв'язку. При цьому вивчається об'єкт страхування, визначаються принципові
умови страхування та характер ризиків, які потребують страхового захисту.
Уже
на цьому етапі страховик розпочинає роботу з мінімізації ризику і розміру
можливого збитку від страхового випадку, виконуючи насамперед збір, аналіз і
доповнення інформації щодо клієнта, об'єкта страхування, характерних ознак
ризику. Водночас провадиться градація обставин, що можуть призвести до
страхового випадку чи спричинити значні збитки. З метою мінімізації ризику та
розвитку довготривалих ділових взаємовигідних стосунків з клієнтом здобуту
інформацію доводять до його відома, аби він мав змогу прийняти відповідні
рішення та вжити профілактично-попереджувальних заходів, усунути чи
локалізувати найімовірніші причини можливого страхового випадку.
Одночасно
приймаються принципові рішення, які в міжнародній страховій термінології
називаються андеррантингом — чи брати взагалі об'єкт на страхування, в яких
межах відповідальності та за яких конкретних умов договору. Ідеться, зокрема,
про перелік страхових подій, тарифи, винятки, застереження та особливі умови —
наприклад із зобов'язанням проведення страхувальником попереджувально-профілактичних
заходів (можливо, із частковим фінансуванням чи за іншої допомоги страховика
під час дії договору страхування). Крім того, готуються та подаються
відповідним службам страховика пропозиції за схемою перестрахування: в який
термін, яку частину ризику залишити на власному утриманні, за яким видом
(пропорційно, за ексцедентами збитків тощо).
Роботу
цю здебільшого виконують фахівці страховика, які здійснюють аквізицію. Проте в
разі значної суми страхової відповідальності, недостатньо вивченого ризику чи
коли об'єкт і умови страхування нетрадиційні, доцільно залучати компетентних
вузькопрофільних фахівців з інших підрозділів, служби фінансової безпеки
страховика, а також із компаній, які мають необхідний досвід і котрим пропонуватиметься
перестрахування. Корисно також звертатися й до експерті'в за тимчасовою
трудовою угодою. Уявити характер та спосіб виконання зазначених робіт досить
просто на прикладі страхування потужного промислового об'єкта від вогневих
ризиків.
Завершальною
стадією даного етапу РСП є підписання договору страхування (можливо, через
засоби зв'язку, але обов'язково з невідкладним обміном оригінальними
примірниками договорів, завірених відповів:-йми підписами та печатками, як
того вимагає законодавство) і отримання страхових платежів, після чого починає
діяти страховий захист.
136
Супровід договору
страхування. Цей етап РСП у діяльності страховика менш динамічний, ніж
аквізиція, проте він розтягнений у часі і має ряд істотних ознак. Так,
укладання і підписання договору страхування (про це докладно сказано в розд.
7) являє собою певною мірою формальну процедуру. Проте можливі проблеми з
отриманням внесків, якщо страхові платежі мають вноситися не одноразово, а
щокварталу, щомісяця чи в інші строки. Адже розтягнені в часі внески вимагають
від страховика постійного контролю з використанням інформації з бухгалтерії,
спілкування з клієнтом (контроль за проведенням першого внеску та початком
страхового покриття, нагадування про наступний внесок тощо).
Зауважимо, що зазначені труднощі
пов'язані з ризиковими видами страхування (при страхуванні життя регулярне
отримання внесків, як правило, ускладнень не викликає). Недоліки в цій роботі
можуть призвести до конфліктів з клієнтами (наприклад, до переривання термінів
страхового покриття, причиною чого може стати порушення технічними
працівниками клієнта графіка поточних платежів і т. ін.). З метою уникнення
цих ускладнень та кращої організації роботи, коли договорів страхування
багато, окремі страховики запроваджують порядок проходження договорів
страхування від їх укладення до передання в архів (табл. 5.2).
Окрім цього^ етап супроводу договорів
передбачає вжиття не менш важливих заходів з регулярного контролю за об'єктом
страхування, а саме:
• виконання клієнтом своїх зобов'язань
з додержанням норм безпеки, своєчасного виявлення й усунення передумов до
страхового випадку тощо або прийняття ним інших відповідних рішень. Ці функції
можуть виконувати за трудовими угодами сторонні фахівці (з наглядових органів,
інспекцій і т. ін.);
• своєчасного виявлення можливих
тенденцій у характері ризику (заміна перевізника чи маршруту транспортування
застрахованого вантажу; поява сторонніх факторів, у тому числі з незалежних
від страховика причин тощо);
• систематичного отримання інформації
— наприклад, щодо проходження чи причин затримки застрахованого
вантажоперевезення;
при страхуванні фінансових ризиків —
щодо дій контрагента страхувальника, спрямованих на вжиття передбачених
бізнес-планом заходів з погашення кредиту, чи надійності заставних зобов'язань
для консультування клієнта в порядку його сервісного обслуговування та
прийняття спільних відповідних рішень;
• відстежування стану та якості
послуг, що надаються клієнтові третьою стороною за дорученням страховика
(асистанс чи служба технічної допомоги на автошляхах, медичні заклади при
медичному страхуванні і т. ін.) з метою максимального задоволення потреб
страхувальника та підтримання ділової репутації страховика.
137
Таблиця
5.2
ПОРЯДОК ПРОХОДЖЕННЯ ДОГОВОРІВ Є 1 РАХУВАННЯ 1$
АКЦІОНЕРНИІ СТРАХОВІЙ КОМПАНІЇ «ЕНЕРГОПОЛ1С»

Виконавець

Стадії підготовки- опрацювання і контролю за
  реалізацією договорів

Спеціаліст зі страхування

Попередня домовленість про умови страхування,
  визначення виду страхування та умов страхового покритгя, тарифи, умови розрахунків
  і т. ін.

Відповідальний виконавець. керівник управління,
  керівництво компанії

Оформлення договору після отримання письмової заяви
  від клієнта, оформлення інших документі, що характеризують ризик, подальші
  переговори з клієнтом за договором тощо

Бухгалтер-обліковець

Присвоєння номера договору (згідно з класифікацією
  договорів у компанії), запис у книзі реєстрації договорів, виписування облікової
  картки

Відповідальний виконавець. юрисконсульт, керівництво
  компанії

1 Подальше узгодження умов договору з керівником
  управління, спеціалістами інших відділів, керівництвом компанії
  (картка-супровід)

Відповідальний виконавець

Доопрацювання умов договору (при необхідності),
  узгодження змін попередніх умов з клієнтом і т. ін.

Відповідальний виконавець

Уточнення положень договору у клієнта, доопрацювання
  (при потребі) з урахуванням побажань клієнта

Відповідальний виконавець (керівник управління, юрисконсульт,
  керівництво компанії)

Остаточне узгодження умов договору в компанії із
  урахуванням змін, внесених клієнтом і прийнятих працівником компанії

Відповідальний виконавець

Підписання договору в керівника компанії

Відповідальний виконавець

Підписання договору у клієнта, передання першого
  примірника договору клієнтові, уточнення надходження платежу (платежів)

Бухгалтер-обліковець (спеціаліст філії")

Передання інформації за договором до компанії

Відновиїалі.ний працівник (менеджер), корінник управління,
  актуарій, комісія з мінімальних ризиків

Визначення необхідності в перестрахуванні, обсяг
  перестрахування та власного тримаїїня застрахованого ризику (ризиків) за
  договором страхування

Відповідальний працівник (менеджер), спеціаліст із
  перестрахування, корінник управління

Пропозиції з перестрахування, заповнення картки
  (зворотний бік — олівцем)

Відповідальний виконавець, керівник компанії
  (спеціаліст із перестрахування)

Підписування картки в керівника компанії (уточнення
  позицій перестрахування-—при потребі зі спеціалістом з перестрахування)

138

Виконавець

Стадії підготовки, опрацювання і коюролю за
  реалізацією договорів

Бухгалтер-обліковець

Контроль за надходженням платежу, виконання
  відповідних записів у картці, інформу-
но з умовами, визначеними в договорі, та позначка в
  картці, інформування спеціаліста з перестрахування про необхідність
  перестрахування згідно з vmobb-mh картки, надання інформації відповідальному
  працівникові та керівникові управління на їхні запити за договором

Спеціаліст із перестрахування (керівник управління)

Розписування ризику за компаніями, узгодження умов
  перестрахування з перестрахо-виками та керівником компанії в зазначений
  термін у картці

Спеціаліст із перестрахування

Підготовка ковер-нотів, загальні відомості

Спеціаліст із перестрахування

Візування ковер-нотів у керівника управління,
  передання на підпис керівнику компанії

Спеціаліст із перестрахування

Уточнення позиції (при потребі), передання
  ковер-нотів перестраховккам (за факсом)

Спеціаліст із перестрахування

Отримання підтвердження (письмового) про
  перестрахування, підготовка копій та передання їх для розрахунків із
  перестраховиками

Бухгалтер-обліковець, головний бухгалтер

Проведення розрахунків із перестраховиками згідно з
  наданими копіями ковер-нотів (при потребі — внесення змін у картку) та
  внесення інформації в картку (найкоротшин термін — негайно)

Бухгалтер-обл і ковець

Внесення інформації в картку (при проходженні всіх
  платежів) і передання договору з усіма документами діловоду-секретарю для
  подальшого супроводу договору (підпис у реєстраційному журналі)

Спеціаліст з питань діловодства

Супровід договору, інформування та надання копій
  згідно із запитами, архівна обробка договорів та облікових карток і т. ін.

Водночас
страховик постійно дбає про здійснення чи коригування запобіжних заходів,
внесення змін до договору страхування, аж до його дострокового припинення.
У
разі відсутності страхової події протягом терміну страхового покриття
страховик при потребі в порядку сервісу інформує про це клієнта, запрошуючи
його до подальшої співпраці, і вносить відповідну інформацію в банки даних
(насамперед — для фінансово-економічних та актуарних підрозділів).
Дії
при настанні страхового випадку та страхове відшкодування. Генеральний директор
Лондонського Інституту дипломованих страхо
виків
Д. Бланд щодо цієї частини страхового продукту писав: «Кожний втрачений долар
залежить від персоналу — тут, звісно, я говорю про втрати, понесені внаслідок
поганого контролю чи поганого страхування, яких можна було уникнути. Кожен
долар, сплачений на справжні відшкодування, — добре витрачений: це слугує
обгрунтуванням необхідності страхування, а також його найкращою рекламою».
Діяльність
страховика в разі настання будь-якої події, котра має ознаки страхового
випадку, є об'єктивним показником його надійності, компетенції та кваліфікації
фахівців, а також найбільш вагомим критерієм у прийнятті клієнтом рішення щодо
страхування і вибору страховика. Ця стадія РСП, більш ніж будь-яка інша,
потребує концентрації зусиль фахівців з різних підрозділів страховика,
передусім узгодженості рішень і ретельності, коли йдеться про завчасну правову
підготовку (розробка правил страхування, визначення умов договору і т. ін.).
Дрібниць у цій роботі немає, а є лише більш чи менш імовірний розвиток подій чи
стосунків із клієнтом. Проте поверхове, неконкретне формулювання прав і
обов'язків договірних сторін призводить до двояких тлумачень; у такому разі за
непорушними принципами страхування набирає сили презумпція правоти клієнта,
тобто клієнт правий доти, доки страховик не доведе протилежне.
Права
і зобов'язання сторін з кожного виду страхування мають свої особливості,
викладені також в інших розділах, але принциповим є те, що першочергові
обов'язки клієнта при настанні страхового випадку зі зрозумілих причин мають
бути сформульовані просто, коротко і точно, легко сприйматись і
запам'ятовуватись.
З
боку страховика основними вимогами до працівників служб урегулювання збитків,
тобто тих, хто забезпечує безпосереднє спілкування з клієнтом за даних
обставин, мають бути глибоке знання правил страхування, достатня правова
підготовка, оперативність, завбачливість і ввічливість. Зазначена служба формує
імідж страховика у критичній ситуації для клієнта, дії якого в цей час можуть
бути некоректними.
Особливої
уваги потребує організація аварійного комісаріату страховика, у тому числі
(при потребі) його представництв у географічних регіонах страхового покриття.
Аварійний
комісар (у морському страхуванні сюрвейєр) — повноважний експерт страховика,
який проводить розслідування обставин події, котра заявлена клієнтом як
страховий випадок, визначаючи її відповідність умовам страхування, оцінює й
узгоджує з клієнтом розміри збитку, вживає заходів до його зменшення, оформлює
і подає відповідний висновок (аварійний сертифікат). При потребі аварійний комісар
може залучатись до вивчення ризику на стадії розробки умов договору страхування.
Логічним
завершенням дій страховика на цьому етапі є підготовка і проведення суброгації
— використання свого права на регресні вимоги до винуватця страхової події для
часткової чи повної компенсації сплачених страхових відшкодувань. Це положення в
окремих випад-
140
ках
може дати головний поштовх до прийняття клієнтом рішення щодо страхування
(наприклад, намагання уникнути проблем із судовим позовом до винуватця даної
події на території іншої країни тощо).
З
метою найраціональнішої організації праці і проведення даного етапу РСП в
окремих страхових компаніях упроваджено спеціальний порядок урегулювання
збитків і проходження відповідних документів, яким регламентуються:
•
фіксація, аналіз та попереднє встановлення збитку з отриманого повідомлення;
•
прийом заяви і організація розслідування, при потребі — роботи служб аварійного
комісаріату;
•
в окремих випадках винесення даного питання на розгляд Ради з урегулювання
збитків — позаштатний орган страховика у складі спеціалістів, що відіграють
роль експертів чи обстоюють у суді інтереси страховика (або клієнта перед
третьою стороною);
•
попереднє повідомлення перестраховиків;
•
затвердження висновків — аварійного акта (сертифіката) чи рішення Ради з
урегулювання збитків, розрахунку суми страхового відшкодування;
•
розрахунки з клієнтом і перестраховиками;
•
архівна обробка документів, що стосуються розглядуваного факту. Особливе
значення у проведенні РСП має рівень обслуговування клієнтів як один із трьох
визначальних факторів успішної роботи. Два інші — це якісні показники
страхового продукту (перелік ризиків, що підпадають під страхове покриття,
рівень платоспроможності страховика тощо) та його вартість (страховий тариф).
Умови страхування і відповідний нетто-тариф є категоріями, дуже мало залежними
від страховика, і їх ігнорування (робота тривалий час за маловивченими ризиками
або за невиправдано зниженими тарифами для залучення клієнтів) можуть привести
до найгірших наслідків. З огляду на це — рівень обслуговування, або сервіс, у
роботі з клієнтами є одним із найефективніших резервів стимуляції залучення
клієнтів в умовах конкурентного середовища.
Які
ж показники якості сервісу разом з іншими притаманні страхуванню? Взагалі
досягти високої якості означає зробити процес страхування легким і зрозумілим
для клієнта. Тут мають повністю виключатися некомпетентність і бюрократична
тяганина, процедура оформлення договору страхування. Кожне питання, що
стосується теми переговорів з клієнтом чи його проблеми, має бути повністю
розкрите й прокоментоване фахівцем. Успіх в аквізиції залежить від того, як
клієнта зустрінуть в офісі страховика, наскільки діловою буде атмосфера
переговорів, ставлення до клієнта та поведінка персоналу, коректність і
ввічливість; який теоретичний рівень підготовки, уважність та чуйність до
побажань клієнта буде виявлено страховиками, компонування та дизайн
документації, якість рекламної продукції. Окремі страхові компанії з цього
приводу проводять спеціальні навчання та ділові ігри,
141
розробляють і впроваджують спеціальні набори
операційних стандартів щодо спілкування з клієнтами, зразків документації,
проведення переговорів.
Усі фахівці страховика, задіяні
безпосередньо чи опосередковано в РСП, повинні усвідомлювати, що на кожному
етапі спілкування з представниками страховика у клієнта мак формуватися
ставлення до страхування за такою схемою: увага — інтерес — знання — привабливість
— попит — укладання договору — впевненість і спокій — вдоволення розміром і
сервісом відшкодування (при його проведенні) — вдячність — бажання подальшого
страхування. А такого ставлення можна досягти лише за умопи високого
професіоналізму фахівців усіх рангів страховика — від вищого керівництва до
технічних працівників, який грунтується на достатньому рівні знань зі страхування
конкретного і суміжних ризиків, а також на взаємодопомозі і довірі в колективі
страховика, чіткому знанні і додержанні виконавцями своїх функцій і
повноважень. При цьому виходити з того, що ставлення фахівців чи представників
страховика до так званих «поточних дрібниць» досить точно відбиває та ілюструє,
клієнтові найбільш імовірний варіант виконання страховиком своїх зобов'язань у
майбутньому.

ТЕСТ 5А Маркетинг у страхуванні
1. Що з наведеного далі входить до
комплексу маркетингових комунікацій (marketing communication mix)?
1) Реклама в засобах масової
інформації; діяльність, спрямована на формування позитивної громадської думки
щодо свого товару, фірми;
2) реклама в засобах масової
інформації; заходи, які стимулюють ку'іівлю; діяльність, спрямована на
фюрмування позитивної громадської думки про свій товар, фірму: пошук і
утримання клієнта;
3) реклама в засобах масової
інформації, заходи, які стимулюють купівлю; пошук і утримання клієнта,
відновлення напрямлених довгострокових зв'язків між виробником і споживачем;
4) «sales promotion»; «public relations»:
«direct marketing».
2, Що належить до друкованої реклами?
1) Газети, журнали, проспекти,
каталоги, довідники; листівки, інформаційні листки, прес-релізи;
2) пряме поштове розсилання друкованих
рекламних матеріалів, проспекти, каталоги;
3) проспекти, каталоги, довідники;
листівки, інформаційні листки, прес-релізи і т. ін.;
4) упаковка, етикетки, плакати й
наклейки, розміщені в салонах, проспекти, каталоги, довідники, газети, журнали.
142
3.
Де проявляється функііія ЗМІ під назвою «антена»?
1) Через ЗМІ надходить різного роду інформація, яка
порушує баланс різних сторін суспільства;
2)
ЗМІ є місцем, де фокусуються зміни соціокультурних течій;
3)
підсилює і поширює створений дисбаланс у суспільстві доти, доки відчуття його
не стане масовим;
4)
засоби масової інформації відтворюють і обстоюють інтереси визначеної
соціальної структури.
4. Реклама використовує функцію ЗМІ під назвою
«антена»:
1) стосовно добре відомих, консервативних та поширених
споживчих стереотипів;
2)
для пропозиції нового «способу життя» та послуг, які відповідають цьому
способу життя;
3)
щоб драматизувати, перебільшити зміни в соціальних стереотипах поведінки;
4)
щоб ввести нові настанови поведінки та споживання.
5.
Які з наведених далі завдань має виконувати реклама страхової компанії?
1) Створювати широку популярність і образ продуктів
компанії та самої компанії, що запам'ятовується;
2)
бути спрямована на надання більшої значущості запропонованим нововведенням;
3)
підтримувати популярність компанії, поширювати образ продуктів і компанії,
брати участь в оновленні образу продуктів компанії;
4)
бути позиціонуючою у «відповідь на сподівання споживачів», масованого впливу,
ненав'язливе всюдисущою.

ТЕСТ 5Б Реалізація страхових продуктів
7.
Що таке страховий продукт?
1) Страховий поліс;
2)
процес укладання договору страхування;
3)
комплекс зобов'язань страховика;
4)
боргове зобов'язання страховика;
5)
страхове відшкодування.
2.
Коли провадиться мінімізація ризику?
1) На кожному етапі процесу страхування;
2)
при настанні страхового випадку;
3)
під час визначення розміру страхового відшкодування;
Розділ
5. Маркетингу страхуванні
143
4)
під час укладання страхового договору;
5)
при суброгації (використанні регресних прав).
3.
Якщо страховий випадок протягом дії договору страхування не настав, чи
реалізовано страховий продукт?
1) Лише частково;
2)
так, у повному обсязі;
3)
ні, бо не сплачене страхове відшкодування;
4)
так, якщо до договору страхування було видано страховий поліс;
5)
ні, оскільки страховик не виконав усіх зобов'язань.
4.
Виконання страхувальником зобов 'язань за договором страхування являє собою:
1) складову частину страхового продукту;
2)
частину страхового внеску;
3)
одну з умов для отримання страхового відшкодування;
4)
підстави для сплати тантьєми;
5)
своєчасну сплату страхових внесків-
5.
Основні фактори підвищення ефективності реалізації страхового продукту такі:
і) страховий тариф, страхова сума, термін дії
договору;
2)
страховий тариф, ризики, франшиза;
3)
зобов'язання сторін, ризики, розмір страхових резервів;
4)
якість страхового продукту, тариф, сервіс;
5)
якість страхового продукту, тариф, реклама.

РОЗДІЛ
6. ДОГОВОРИ СТРАХУВАННЯ
6.1. ПОНЯТТЯ, ЗМІСТ І
ОСНОВНІ ВИМОГИ ДО СТРАХОВИХ ДОГОВОРІВ
Договір страхування являє
собою угоду двох або кількох осіб, яка спрямована на встановлення, зміну або
розірвання між ними правових зв 'язків (прав і обов 'язків).
Такий
договір виконує дві основні функції. По-перше, це — юридичний факт, з яким
норми права пов'язують виникнення (а також зміни і припинення) зобов'язань.
Відповідні зобов'язання, оскільки вони виникають на підставі договору,
називаються договірними. Кожне зобов'язання відбиває певні правовідносини. Це
означає, що договір як угода сторін є юридичним фактом, на підставі якого
виникають договірні зобов'язання і правові відносини.
По-друге,
оскільки сторони договору не лише встановлюють між собою правовий зв'язок, а й
тією чи іншою мірою визначають його зміст, то договір є ще й засобом
регулювання відносин, формування умов, на яких будується правовий зв'язок його
учасників.
Згідно
із Законом України «Про страхування» договір страхування є угодою між
страховиком і страхувальником, за якою страховик бере на себе зобов'язання у
разі страхового випадку виплатити страхову суму або відшкодувати збиток у межах
страхової суми страхувальникові чи іншій особі, на користь якої укладено
договір страхування (надати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені терміни та виконувати
умови договору.
Змістом
договору як юридичного факту визнається сукупність його умов. Визначення змісту
договору має велике практичне значення, оскільки від цього залежать
особливості виникнення прав і обов'язків, можливість належного виконання
зобов'язань.
Як
передбачено цивільним законодавством, договір вважається укладеним, якщо між
сторонами в належній формі досягнуто угоди за всіма його істотними умовами.
Істотними
є умови про предмет договору, умови, які законодавством визнані суттєвими або
необхідними для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за
заявою однієї зі сторін має бути досягнено згоди.
Під
істотними умовами договору розуміємо умови (пункти), передбачені як
обов'язкові норми права, що регулюють конкретні договірні відносини. До таких
умов договору страхування, крім предмета страхування і страхового внеску
(премії), належить умова, що стосується страхового випадку. Події, визнані як
страхові випадки, що тягнуть за собою виплату страхових сум, мають бути чітко
зафіксовані в договорі і погоджені сторонами.
145
Нині на практиці застосовуються розроблені страховими
організаціями (компаніями) умови (правила) з різних видів особистого і майнового
страхування, що відбивають діловий імідж і фінансово-підприємницькі можливості
страхувальників.
Цими
умовами і правилами часто визначається весь комплекс істотних (та інших) умов,
які становлять зміст страхового договору. Отже, угода сторін зводиться, по
суті, до прийняття або відмови від укладення договору страхування на
запропонованих страховиком умовах і конкретизації окремих пунктів (розмір
страхової суми, строк і т. ін.) в індивідуальних договорах страхування.
На
ринку страхових послуг поширюється «продаж страхових полісів», у яких усі
умови страхового договору передбачені в односторонньому порядку страховиком.
Придбавши такий поліс, страхувальник «погоджується» із запропонованими
умовами.
Отже,
визначальною ознакою договору є угода сторін. Проте для деяких
цивільно-правових договорів самої лише угоди сторін недостатньо. Потрібно виконати
ще певні дії, наприклад передати речі, гроші, сплатити внески, після чого
договір вважається укладеним. Такі договори іменуються реальними (на відміну
від консенсуальних). До них належить договір страхування, який набуває сили з
моменту сплати страховиком першого страхового внеску (якщо договором або законом
не передбачено інше). Договори страхування укладаються за правилами
страхування. Факт укладання договору страхування може засвідчуватися страховим
свідоцтвом (полісом, сертифікатом), що є формою договору страхування.
Правове
значення страхового полісу (свідоцтва) полягає в тому, що він поєднує в собі
значення документа, який згідно з вимогами законодавства надає договору
письмової форми, передає згоду страхувальника на пропозицію страховика укласти
договір і.є доказом укладення страхового договору.
Отже,
законодавець надає страховому свідоцтву лише значення можливого доказу факту
укладення договору страхування, до того ж із додаванням правил страхування.
У
Законі докладно висвітлені реквізити, які мають міститися у страховому
свідоцтві (полісі): а) назва документа; б) назва, юридична адреса і банківські
реквізити страхувальника; в) прізвище, ім'я, по батькові або назва
страхувальника, його адреса; г) об'єкт страхування;
д)
розмір страхової суми; е) зазначення страхового ризику; є) розмір страхового
внеску, строки і порядок його внесення; ж) строк дії договору; з) порядок
зміни і призупинення договору; й) інші умови за згодою сторін, у тому числі
доповнення до правил страхування або винятки з них; і) підписи сторін.
Вимоги
законодавця до необхідних реквізитів страхового полісу, які мають виконуватися
страховими організаціями, фірмами, компаніями, безперечно сприятимуть не
тільки одноманітності в оформленні
146
страхових зобов'язань, а й
будуть важливим орієнтиром установлення умов договору страхування для сторін і
правозахисних органів при конфліктних ситуаціях та вирішенні страхових спорів.
Отже, з огляду на сказане договір — це
не тільки юридичний факт, з яким пов'язане виникнення страхових правовідносин,
а й регулятор поведінки сторін у цих правовідносинах, який безпосередньо
визначає права та обов'язки його учасників.
6.2.
ПРАВА ТА ОБОВ'ЯЗКИ СУБ'ЄКТІВ СТРАХОВОГО ЗОБОВ'ЯЗАННЯ
Згідно з чинним законодавством України страховик зобов
'язатій:
1)
ознайомити страхувальника з умовами та правилами страхування;
2)
протягом двох робочих днів, тільки-но стане відомо про настання страхового
випадку, вжити заходів щодо оформлення всіх необхідних документів для
своєчасної виплати страхової суми або страхового відшкодування
страхувальникові;
3)
у разі настання страхового випадку виплатити страхову суму або страхове
відшкодування в передбачений договором термін. Страховик несе майнову
відповідальність за несвоєчасну виплату страхової суми (страхового відшкодування)
сплатою страхувальникові неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається
умовами договору страхування;
4)
відшкодувати витрати, понесені страхувальником у разі настання страхового
випадку щодо запобігання або зменшення збитків, якщо це передбачено умовами
договору;
5)
за заявою страхувальника в разі здійснення ним заходів, що зменшили страховий
ризик, при збільшенні вартості майна переукласти з ним договір страхування;
6)
тримати в таємниці відомості про страхувальника та його майновий стан, за
винятком випадків, передбачених законодавством України.
Умовами
договору страхування можуть бути передбачені також інші обов'язки страховика.
Обов
'язки страхувальника полягають ось у чому:
1)
своєчасно вносити страхові платежі;
2)
при укладанні договору страхування надати страховикові інформацію про всі
відомі йому обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику,
і надалі інформувати його про будь-яку зміну страхового ризику,
3)
повідомити страховика про інші діючі договори страхування щодо цього об'єкта
страхування;
4)
вживати заходів щодо запобігання та зменшення збитків, завданих внаслідок
настання страхового випадку;
5)
повідомити страховика про настання страхового випадку в термін, передбачений
умовами страхування.
147
Умовами договору страхування можуть бути передбачені
також інші обов'язки страхувальника.
Основним
правом страхувальника є право на одержання обумовлених договором грошових сум.
Так,
за договором страхування майна або пов'язаного з ним майнового інтересу
(договір майнового страхування) страховик зобов'язується у разі настання
зазначеної в договорі події (страхового випадку) відшкодувати страхувальникові
або іншій особі, на користь якої укладено договір, завдані збитки повністю або
частково (виплатити страхове відшкодування), у межах обумовленої договором суми
(страхової суми).
На
випадок, коли майно застраховане не на повну вартість, відшкодуванню підлягає
відповідна частина збитку, якщо інше не передбачено законодавчими актами або
договором страхування.
Якщо
страхова сума, заявлена в угоді, перевищує справжню вартість застрахованого
майна, договір є недійсним у тій частині страхової суми, яка перевищує
вартість майна.
За
договором особистого страхування страховик зобов'язується у разі настання
страхового випадку заплатити страхувальникові або іншій особі, на користь якої
укладено договір, обумовлену за договором страхову суму, незалежно від суми,
яка за соціальним страхуванням чи соціальним забезпеченням належить йому для
покриття шкоди.
При
страхуванні майна страхова сума не може перевищувати його справжньої вартості
на момент укладення договору (страхової вартості). Сторони не можуть змінювати
страхову вартість майна, визначену в договорі страхування, за винятком
випадків, коли страховик доведе, що він введений в оману страхувальником.
Страхове
відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, завданого
застрахованому майну страхувальника або третьої особи в разі страхового
випадку, якщо договором страхування не пе-рфдбачена виплата страхового відшкодування
в певній сумі.
Коли
страхувальник уклав договори страхування майна з кількома страховиками на суму,
яка загалом перевищує страхову вартість майна (подвійне страхування), то
страхове відшкодування, яке одержано від усіх Страховиків зі страхування цього
майна, не може перевищувати його страхової вартості. При цьому кожний зі
страховиків виплачує страхове відшкодування в розмірі, пропорційному відношенню
страхової суми за укладеним договором до загальної суми за всіма укладеними
цим страхувальником договорами страхування зазначеного майна.
Умовами
договору страхування може передбачатися заміна страхової виплати компенсацією
збитків у натуральному розмірі в межах суми страхового відшкодування.
У
договорі особистого страхування страхова сума встановлюється страхувальником
згідно з домовленістю зі страхувальником. ;      Страхове
забезпечення виплачується страхувальникові або третій ж  особі незалежно від
суми, яка належить йому за іншими договорами
148
страхування, а також із
соціального страхування чи соціального заоез-печення, як відшкодування збитків.
Необхідно звернути увагу на окремі
положення статті 8 Закону України «Про страхування», які мають важливе правове
значення.
По-перше, основним принципом майнового
страхування є страхування майна на всю його дійсну вартість на момент
укладання договору (страхова вартість), і розмір страхового відшкодування не
може перевищувати розміру прямого збитку, заподіяного застрахованому майну,
тобто є принцип відшкодування, компенсації шкоди. В особистому страхуванні
страхова сума встановлюється за згодою сторін, страхове забезпечення (гроіі.ойа
сума, яка належить виплаті) не залежить від реальної шкоди і співвідноситься з
нею, тобто виплачується незалежно від суми, яка підлягає виплаті на інших
підставах.
По-друге, у Законі міститься норма,
згідно з якою, в разі, коли страхова сума нижча за страхову вартість майна,
розмір страхового відшкодування скорочується в тій пропорції, яким є відношення
страхової суми до страхової вартості майна (якщо умовами договору страхування
не передбачено інше), тобто закріплюється принцип пропорційної системи
покриття заподіяних збитків.
Метою і завданням майнового
страхування є відшкодування заподіяних негативними чинниками збитків
застрахованим об'єктам. Проте розмір страхового відшкодування не завжди
збігається з розміром завданих збитків. Співвідношення між цими величинами
залежить від ряду факторів, у тому числі таких, як страхова сума, страхова
вартість і система (вид) страхового забезпечення.
Істотне значення для обсягу відшкодування
в майновому страхуванні має страхова сума, тобто максимальна грошова сума, в
межах якої страхова організація несе зобов'язання з виплати страхового збитку
в разі настання страхового випадку.
Страхова сума може збігатися зі
страховою вартістю об'єкта. Тоді майно вважається застрахованим за повною його
вартістю. А якщо вона нижча за страхову вартість, важливим чинником при
визначенні розміру страхового відшкодування є система (вид) страхового забезпечення.
У майновому страхуванні застосовуються
дві основні системи страхового забезпечення: пропорційна і першого ризику. За
пропор-ifiuHO'i системи відшкодування виплачується в
розмірі такої частини збитків, яку страхова сума становить щодо оцінки
(страхової вартості) об'єкта страхування. Якщо страхова сума менша за практичну
вартість майна, то певна частка збитку завжди лежить на страхувальникові, іншими
словами, ступінь повного відшкодування залежить ьід величини страхової суми
відносно застрахованого майна (страхової вартості). Ця система, з одного боку,
дає змогу страхувальникові відшкодовувати в повному розмірі збитки, а з іншого
— підштовхує до вжиття заходів зі збереженням майна, а також попереджувальних
заходів, оскільки частина втраченого йому не повертається.
149
Системи першого ризику передбачає
виплату страхового відшкодування в розмірі збитку, але в межах страхової суми.
За такої системи страхового забезпечення збитки в рамках страхової суми (перший
ризик) повністю погашаються страховиком, а збитки понад страхову суму (другий
ризик) не погашаються. При системі першого ризику рівень відшкодування, як
правило, вищий, ніж у разі пропорційної системи.
Якщо майно застраховане на повну
вартість, тобто страхова сума дорівнює страховій оцінці (страховій вартості), а
розмір страхового відшкодування буде один і той самий як при страховому
забезпеченні за пропорційною системою, так і в разі системи першого ризику: відшкодування
при цьому завжди дорівнює збитку. Якщо застраховане майно загинуло повністю, то
відмінності між зазначеними системами практично втрачаються, оскільки за тією
чи іншою системою виплачується повна страхова сума.
Відмінності між цими системами
виявляються при страхуванні майна не в повній вартості і водночас при не повній
його загибелі, коли обсяг відшкодування при системі першого ризику трохи
вищий. Хоча в цілому механізм зазначених двох систем можна вважати умовно
вигідним обом сторонам — страхувальникові і страховикові. Адже незначна
невигода для страхової організації системи першого ризику компенсується
залученням великої кількості страхувальників, зацікавлених у такого роду
умовах майнового страхування. Це, зрештою підвищує фінансову стійкість
страхування розглядуваного виду в цілому, а отже, у підсумку забезпечує
інтереси страхової організації.
Крім зазначених у Законі обов'язків
страховика, договором страхування можуть бути передбачені й інші його
обов'язки.
Основний обов 'язок страховика —
здійснити страхові вііп.'шти у разі настання страхового випадку — кореспондує з
основним обов 'яз-ком страхувальника — своєчасно вносити страхові внески.
Страховий внесок — плата за страхування, яку страхувальник зобов 'язаний внести
страховикові згідно з договором страхування або законом. У міжнародній
практиці страховий внесок називають страховою премією.
Страховий тариф — це ставка страхового
внеску з одиниці страхової суми чи об'єкта страхування. Страхові тарифи за
обов'язковими видами страхування встановлюються в законах про обов'язкове страхування
або постановах Уряду. Страхові тарифи за добровільними видами особистого страхування,
страхування майна та страхування відповідальності страховиком розраховуються
актуарно (математично) на основі відповідної статистики настання страхових
випадків. Конкретний розмір страхового тарифу визначається договором
страхування за угодою сторін.
Згідно із законом страхувальник,
укладаючи договір, зобов'язаний повідомити страховикові про всі відомі йому
обставини, які мають значення "пя оцінки страхового ризику, а також про
всі укладені й такі, що укладаються, договори страхування, пов'язані з даним
об'єктом страхування.
150
Крім того, обов'язок страхувальника — вжити заходів
щодо запобігання та зменшення збитків застрахованого майна у разі настання
страхового випадку та повідомити про це в строки, які встановлено договором
страхування.
Практичне
значення цього обов'язку полягає в тому, щоб своєчасно встановити факт та
обставини страхового випадку. Наявність страхового випадку та його причини
мають істотне значення не лише для страховика, його економічних інтересів, а й
для дієвого захисту майнових прав самих страхувальників.
Договором
страхування можуть бути передбачені також і інші обов'язки. Майнове страхування
спрямоване на відшкодування збитку, завданого застрахованому об'єкту у разі
настання страхового випадку. Тому умовами проведення страхування, а також
договором на страхувальників можуть покладатись обов'язки, пов'язані з
додержанням протипожежних, технічних вимог, правил дорожнього руху і т. ін.
Санкції за порушення таких обов'язків мають передбачатися та встановлюватися в
рамках цивільного законодавства за погодженням сторін.
Законом
України «Про страхування» врегульовано питання про заміну страхувальника в
договорі. Так, на випадок смерті страхувальника, який уклав договір
страхування майна, права та обов'язки страхувальника переходять до особи, що
прийняла майно у спадок. В інших випадках заміни страхувальника його права та
обов'язки переходять до нового власника за згодою страховика, якщо договором чи
законом не встановлено інше.
Принцип
заміни страхувальника передбачений і в договорах особистого страхування.
Зокрема, у разі смерті страхувальника, який уклав договір на користь третьої
особи, права та обов'язки, що визначаються цим договором, переходять до
третьої особи за її згодою. У разі неможливості виконання даною особою
зобов'язань за договором страхування її права та обов'язки можуть перейти до
осіб, які згідно із законодавством виконують обов'язки з охорони прав і
законних інтересів застрахованих осіб.
Згідно
із загальними нормами цивільного законодавства, якщо в період дії договору
страхування страхувальника судом визнано недієздатним або обмеженим у
дієздатності, його права і обов'язки виконує його опікун.
Виняток
становить договір страхування відповідальності. Такий договір повинен
закінчувати свою дію з моменту, коли страхувальника визнано недієздатним або
обмеженим у дієздатності.
При
реорганізації страхувальника, якщо він є юридичною особою, у період дії
договору страхування його права та обов'язки за згодою страховика переходять до
правонаступника,
Законодавство
України передбачає норму, згідно з якою при настанні зазначеної в договорі
події (страхового випадку) страховик зобов'язується відшкодувати
страхувальникові або іншій особі, частково (виплатити страхове відшкодування) у
межах обумовленої договором суми (страхової суми).
151
У разі, коли майно застраховане не в повній вартості,
відшкодуванню підлягає відповідна частина збитку, якщо інше не передбачено
законодавством або договорами страхування. На випадок, коли страхова сума
нижча від страхової вартості майна, розмір страхового відшкодування
скорочується пропорційно до відношення страхової суми і страхової вартості
майна, якщо умовами договору не передбачено інше.
Важливим
елементом страхових правовідносин є страховий випадок, тобто подія, передбачена
договором страхування або законом, з настанням якої виникає зобов'язання
страховика зробити страхову виплату страхувальникові або застрахованій особі,
на користь якої укладено договір страхування.
Проте
щодо конкретних видів і договорів страхування страховий випадок являє собою
сукупність визначених умов та зобов'язань, наявність яких і породжує
суб'єктивні права та обов'язки сторін страхового зобов'язання. Слід погодитися
з визначенням, що подається в літературі: страховий випадок— складне поняття,
зміст якого охоплює ряд необхідних елементів, у тому числі встановлені
страховиком чи передбачені законодавством факти (обставини), які мають певні
ознаки.
До
елементів або умов, які мають входити до змісту страхового випадку, належить
шкідливість випадку, на який здійснюється майнове страхування. Конкретний
перелік таких подій передбачається правилами страхування.
6.3. ПРОЦЕДУРА ПІДГОТОВКИ ТА УКЛАДАННЯ ДОГОВОРУ
Порядок укладання договору визначається цивільним
законодавством, зокрема Законом України «Про страхування». Існують дві стадії
у процесі укладання договору: 1) пропозиція однієї сторони іншій вступити в
договірні відносини (оферта); 2) одержання і прийняття пропозиції іншою
стороною — акцепт, що вказує на згоду останньої укласти договір на умовах,
закладених у пропозиції.
Питання
про правову характеристику оферту не може розглядатися без урахування
теоретичних положень, розроблених наукою, та постанов цивільного
законодавства.
Пропозиція
щодо укладання договору може визначатись як оферта, якщо вона відповідає ряду
необхідних ознак, зокрема, з оферти має випливати волевиявлення на укладання
договору, а не просто наводитися інформація про можливість укладання договору.
Оферта має бути адресована конкретній особі.
Законодавче
визначення оферти і перелік ознак, яким вона має відповідати, передбачено в
цивільному законодавстві. Згідно з ним пропозиція щодо укладання договору одній
або кільком конкретним особам є офертою, якщо вона достатньо визначена і
відображає намір особи, яка внесла пропозицію, вважати себе пов'язаною
договором у разі її прийняття (акцепту). Пропозиція вважається достатньо
визначеною, якщо в ній зазначені істотні умови договору або порядок його
визначення.
152
Законодавство розрізняє порядок укладання договорів
залежно від пропозиції, зробленої однією зі сторін з визначенням строків для
відповіді або без їх визначення.
Коли
пропозиції укласти договір зроблено із вказівкою строку для відповіді, договір
вважається укладеним, якщо особа, котра його запропонувала, одержала від іншої
відповідь про прийняття пропозиції протягом цього строку.
Якщо
пропозиція укласти договір зроблена без зазначення строку для відповіді, момент
укладення договору встановлюється залежно від того, в усній чи письмовій формі
подано пропозицію. У першому випадку договір визнається укладеним, якщо інша
сторона терміново повідомила особу, яка внесла пропозицію, про прийняття цієї
пропозиції.
В
іншому випадку угода вважається досягнутою і договір укладеним, якщо
повідомлення про прийняття пропозиції одержано до строку, встановленого
законодавством, а якщо такий строк не встановлений, — у межах необхідного для
цього часу.
Таким
чином, оферта зазначає певні визначені юридичні наслідки, а саме сторону, що
внесла пропозицію, пов'язану ним. У разі укладення договору з третьою особою
(або відмови укласти договір) оферент зобов'язаний компенсувати збитки стороні,
якій раніше була зроблена пропозиція, за умови, що остання акцептувала його і
на виконання договору мала витрати.
До
форми договору страхування застосовують загальні правила, установлені для форми
угоди.
Якщо
згідно із законодавством або угодою сторін договір має бути укладений у
письмовій формі, то він може бути укладений складанням одного документа,
підписаного сторонами, обміну листами, телетайпограмами і т. ін., а також
підписаний стороною, яка їх надсилає.
Законодавство
передбачає, що для укладання договору страхувальник подає страховикові
письмову заяву встановленої форми або іншим способом повідомляє про свій намір
укласти договір страхування.
Для
письмового визнання договору страхування необхідна не тільки письмова заява
страхувальника, а й письмова згода страхової організації на укладання такого
договору, підтвердженням якої є страхове свідоцтво (страховий поліс), видане
страховиком.
6.4. ВИРІШЕННЯ СПОРІВ І ПРИПИНЕННЯ ДІЇ ДОГОВОРУ
Згідно з чинним в Україні законодавством усі спори за
договорами, у тому числі й за договорами страхування, підлягають вирішенню в
суді.
Дія
договору страхування припиняється за згодою сторін, а також у разі:
1)
закінчення терміну дії;
2)
виконання страховиком зобов'язань перед страхувальником у повному обсязі;
153
3) несплати страхувальником страхових платежів у
встановлені в договорі терміни. При цьому договір вважається достроково припиненим
у разі, якщо перший (або черговий) страховий платіж не був сплачений за
письмовою вимогою страховика протягом десяти робочих днів з дня висунення такої
вимоги страхувальникові, якщо інше не передбачено умовами договору;
4)
ліквідації страхувальника — юридичної особи або смерті страхувальника-громадянина
чи втрати ним дієздатності за винятком випадків, передбачених статтями 21-23
Закону «Про страхування»;
5)
ліквідації страховика в порядку, установленому законодавством України;
6)
прийняття судового рішення про визнання договору страхування недійсним;
7)
в інших випадках, передбачених законодавством України.
Дія
договору страхування може бути достроково припинена за вимогою страхувальника
або страховика, якщо це передбачено умовами договору страхування.
Про
намір достроково припинити дію договору страхування будь-яка сторона
зобов'язана повідомити іншу не пізніш як за 30 днів до дати припинення дії
договору страхування, якщо інше ним не передбачено.
У
разі дострокового припинення дії договору страхування за вимогою страхувальника
страховик повертає йому страхові платежі за період, що залишився до закінчення
дії договору з вирахуванням нормативних витрат на ведення справи, визначених
при розрахунку страхового тарифу, фактичних виплат страхових сум та страхового
відшкодування, здійснених за цим договором страхування. Якщо вимога страхувальника
зумовлена порушенням страховиком положень договору страхування, то останній
повертає страхувальникові сплачені ним страхові платежі повністю.
При
достроковому припиненні дії договору страхування за вимогою страховика
страхувальникові повертаються повністю сплачені ним страхові платежі. Якщо
вимога страховика зумовлена невиконанням страхувальником умов договору
страхування, то страховик повертає страхувальникові страхові платежі за час
дії договору з вирахуванням витрат на ведення справи, визначених нормативом у
розмірі страхового тарифу, виплат страхових сум та страхового відшкодування,
що були здійснені за цим договором страхування.
Не
допускається повернення коштів готівкою, якщо платежі було здійснено в
безготівковій формі за умови дострокового припинення договору страхування.
Правові
наслідки, пов'язані з достроковим розірванням договору, визнаються залежно від
того, допущені чи ні будь-якою зі сторін порушення правил страхування. Так, у
разі дострокового припинення договору страхування за вимогою страхувальника
страховик повертає йому внески за відкиданням певних витрат на ведення справи.
Якщо
154
вимога страхувальника
зумовлена порушенням страховиком правил страхування, то він (страховик)
повертає страхувальнику всі внески.
Такий самий порядок передбачено у разі
дострокового розірвання страхового договору на вимогу страховика. У тому разі,
коли ініціатива дострокового розірвання договору не пов'язана з порушенням правил
страхування з боку страхувальника, страховик повертає йому страхові внески в
повному обсязі. Якщо вимоги страховика зумовлені порушенням страхувальником
правил страхування, страхові внески повертаються страхувальникові за
відкиданням витрат на ведення справи.
ТЕСТ 6 Договори страхування
1. Чи існує різниця між такими документами, як «страховик договір»,
«страховий поліс», «страхове свідоцтво»?
1) Так;
2)
існує незначна різниця;
3)
різниці немає.

2.
На який мінімальний термін може бути укладено страховий договір?
1) Зі страхування життя;
2)
зі страхування майна громадян;
3) з обов'язкового страхування
цивільної відповідальності власників транспортних засобів.

3.
Чи існують законодавчі обмеження на максимальний термін страхування за одним
договором?
1) Так;
2)
ні;
3)
так, на окремі види страхування.
4. Хто може припинити дію договору страхування?
1) Страхувальник;
2)
Ліга страхових організацій;
3)
страховик;
4)
судові органи;
5)
Укрстрахнагляд.
5. Чи можна протягом строку дії
договору вносити зміни до його змісту?
1) Так:
2)
ні;
3)
з дозволу Укрстрахнагляду.

РОЗДІЛ 7. ДЕРЖАВНЕ РЕГУЛЮВАННЯ СТРАХОВОЇ ДІЯЛЬНОСТІ

7.1.
ПРАВОВЕ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ СТРАХУВАННЯ
Правове забезпечення страхування
здійснюється шляхом прийняття актів законодавства та нормативних актів, що регулюють
страхову діяльність як у цілому, так і за окремими її напрямками й питаннями.
Система правового регулювання
страхової діяльності включає в себе норми, визначені:
•
Конституцією України;
•
міжнародними угодами, що їх підписала і ратифікувала Україна;
•
Цивільним кодексом України;
•
законами та постановами Верховної Ради України;
•
указами та розпорядженнями Президента України;
•
декретами, постановами та розпорядженнями Уряду України;
• нормативними актами (інструкції,
методики, положення, накази), котрі прийняті Міністерствами, відомствами,
центральними органами виконавчої влади і зареєстровані в Міністерстві юстиції
України;
• нормативними актами органу, що
згідно із законодавством України здійснює нагляд за страховою діяльністю;
• нормативними актами органів місцевої
виконавчої влади у випадках, коли окремі питання регулювання страхової
діяльності були делеговані цим органам за рішенням Президента або Уряду
України;
• окремими нормативними актами
колишнього Радянського Союзу та УРСР, які не були відмінені законодавством
незалежної У країни.
Конституція України, прийнята у червні
1996 року, визначила, що виключно законами України встановлюються засади
створення і функціонування фінансового ринку (стаття 92), а Кабінет міністрів
України забезпечує проведення фінансової політики (стаття 116). Отже, Конституція
України встановила загальні норми правового регулювання фінансової політики,
складовою частиною якої є страхова справа.
Цивільний кодекс України, прийнятий ще
за радянських часів, не дає, на жаль, повного законодавчого тлумачення
правового регулювання страхової діяльності. У ньому страхування визначене
тільки як «державне». Тому велике значення матиме прийняття нового Цивільного
кодексу України, який дозволить узгодити основні поняття в системі
законодавства.
Законодавче регулювання страхової
діяльності в Україні має певну історичну специфіку, яка значною мірою накладає
свої особливості в цілому на систему правового забезпечення.
У колишньому Радянському Союзі не було
базового закону, який би регулював порядок проведення страхової діяльності.
Оскільки страхова діяльність здійснювалась виключно установами Держстраху і
Індержстраху, які не мали повністю самостійного статусу, то не вини-
156
кало
потреби визначити законодавчі норми, які б на рівні законів встановлювали
права та обов'язки цих суб'єктів. Окремі питання проведення страхової
діяльності регулювалися Постановами ЦК КПРС та Ради Міністрів СРСР і УРСР,
нормативними документами Держстраху та Укрдержетраху.
Протягом
1992 — 1993 років у більшості незалежних держав, що виникли на території
колишнього СРСР, були прийняті законодавчі акти з питань страхування.
Улітку
1992 року Укрдержстрах за участю ряду провідних страхових компаній, утворених
у період 1990 — 1992 pp., подав до Кабінету міністрів України перший проект
Закону «Про страхування», спрямований на узгодження позицій ряду провідних
міністерств і відомств. У грудні 1992 року цей проект був повторно після
узгодження внесений на розгляд Кабінету міністрів України. Оскільки згідно з
рішенням Верховної Ради України в цей період Уряд дістав право видавати декрети,
які мали статус законів, зазначений проект був прийнятий як декрет у травні
1993 року.
Декрет
Кабінету міністрів України «Про страхування» став фактично першим базовим
законодавчим актом, який забезпечив системне правове регулювання страхової
діяльності в Україні. Цей декрет визначив базові терміни і поняття, пов'язані
зі страховою діяльністю (ринком страхових послуг).
Декрет
«Про страхування» міг розглядатися лише як проміжний законодавчий акт. Головний
його недолік полягав у тому, що тут було зроблено спробу поєднати суперечливі
непоєднувані положення: з одного боку, певні «держстрахові» принципи
здійснення страхової діяльності, що базувалися на планово-адміністративній економіці,
а з іншого — принципи ринкової економіки і, зокрема, страхування в умовах
ринку. Наприклад, з одного боку. Декрет передбачав здійснення страхових виплат
за рахунок страхових резервів, що відповідало ринковим принципам, а з іншого —
не визначав фінансового механізму формування цих резервів і суто
адміністративне забороняв перераховувати до резервів понад 50 % страхових
платежів. Окрім того. Декрет надліберально забороняв державі втручатися в
діяльність страхових організацій, а водночас визначав державний орган,
відповідальний за стан розвитку страхового ринку. І таких суперечностей було
немало.
Отже,
з розвитком ринкової економіки України постала потреба прийняти новий
законодавчий акт, який повністю врегулював би як понятійно-смисловий апарат, так
і порядок здійснення страхової діяльності (давно застосовуваний у розвинених
країнах).
б
березня 1996 року Верховною Радою України був прийнятий новий Закон «Про
страхування» (далі — Закон), який є сьогодні головним законодавчим актом у цій
галузі в нашій державі.
Закон
України «Про страхування» має 5 основних розділів і 47 статей. У першому
розділі встановлюється основний понятійно-термінологічний апарат: визначаються
такі базові поняття, як страхування,
157
страховики,
страхувальники, об'єкти і види страхування, форми страхування, страхові ризики
і страхові випадки, страхова сума, страхове відшкодування, страхові платежі і
тарифи, співстрахування, перестраховування, об'єднання страховиків, страхові
агенти та страхові брокери і деякі інші.
Центральне
місце в цьому розділі посідають норми, що визначають вимоги до страховика при
його створенні і реєстрації, а також порядок здійснення обов'язкового
страхування. Зокрема, цим Законом в Україні встановлюється особливий механізм
(який не має повних аналогів у жодній країні), коли види обов'язкового
страхування можуть визначитися лише цим Законом, а не іншими законодавчими
актами. При цьому Кабінетові міністрів України надається право регулювати
порядок проведення кожного виду обов'язкового страхування за умови, що цей вид
передбачено Законом.
Другий
розділ Закону регулює порядок проведення страхування:
визначає
вимоги до договорів та правил страхування й відповідної валюти, установлює
обов'язки страховиків і страхувальників у кожній конкретній ситуації.
Важливість законодавчих норм, передбачених цим розділом, полягає в тому, що
вони з максимальною повнотою відбивають особливості договірних відносин, прав
та обов'язків сторін у сфері страхування. Фактично конкретизуються загальні
норми цивільного права у сфері страхування.
Третій
розділ визначає умови забезпечення платоспроможності страховиків і має дуже
важливе значення. Саме тут подається фінансовий механізм здійснення страхової
діяльності, установлюються певні обмеження щодо можливості прийняття зобов'язань
і визначаються загальні принципи аудиту страховика. Важливими статтями цього
розділу є ті, де йдеться про порядок формування та види страхових резервів як
технічних, так і зі страхування життя. Ряд статей регулює суто фінансові
питання: порядок обчислення прибутку та витрат, створення гарантійних фондів,
порядок обліку та звітності.
Четвертий
розділ визначає принципи державного нагляду за страховою діяльністю. Цим
розділом визначено орган, що здійснює державний нагляд, — за страховою
діяльністю, а саме Комітет у справах нагляду за страховою діяльністю, і
встановлено його права та функції. У цьому розділі наведено порядок
ліцензування страхової діяльності, що забезпечує правове регулювання роботи
страховиків па страховому ринку. Статгя 43 цього Закону відображає, зокрема,
особливості ліквідації, реорганізації та санації страховиків, що дозволяє
передбачити контроль після припинення ними своєї діяльності.
Заключний,
п'ятий, розділ передбачає регулювання таких загальних моментів, як розгляд
спорів, урахування міжнародного права і т. ін.
Прийняття
Закону дозволило Уряду запровадити цілий ряд під-законних актів, зокрема
постанов і розпоряджень, що регулюють окремі питання здійснення страхової
діяльності.
158
Так,
окремою Постановою Уряду визначено порядок регулювання системи
перестраховування в Україні. Зокрема, передбачається, що страховик повинен
враховувати певні обмеження при перестраховуванні у нерезидента своїх
зобов'язань, а саме: він може здійснювати таке перестраховування лише за
наявності в нерезидента ліцензії від свого вітчизняного органу страхового
нагляду та за відсутності порушень протягом певного часу та ряду інших вимог.
Іншою
постановою Уряду здійснюється правове регулювання діяльності посередників —
брокерів та агентів на страховому ринку. Насамперед передбачаються певні
обмеження діяльності посередників, зокрема щодо можливості прийому коштів
страхувальників на власний рахунок, термінів укладання договору страхування з
боку посередників, деяких інших моментів.
Постановою
Уряду щодо товариств взаємного страхування визначено особливості
функціонування цього виду страховика. Завдяки цій постанові в нашій державі
започатковано реєстрацією товариств взаємного страхування, які вельми поширені
в Західних країнах.
Постановами
Уряду (їх близько 20) регулюється порядок проведення кожного виду
обов'язкового страхування. Окремою постановою визначаються граничні розміри
витрат на ведення справи при здійсненні обов'язкового страхування, а також
регулюються питання створення державних і національних страхових компаній і
обов'язкових об'єднань страховиків.
Розпорядженнями
Уряду подаються окремі доручення щодо проведення експериментів у галузі
страхування, наприклад у системі Укрзалізниці, у курортних зонах Криму та
Карпат. З допомогою розпоряджень можуть вирішуватися й окремі питання
регулювання тарифів, умов договорів тощо, коли це не суперечить законам
України.
Нормативними
актами міністерств і відомств — інструкціями, положеннями, методиками,
наказами, що реєструються в Міністерстві юстиції, деталізуються ті чи інші
законодавчі норми. Це передусім стосується тих питань, які належать до сфери
регулювання кількох відомств. Наприклад, такими актами регулюється порядок
ведення бухгалтерської та статистичної звітності страховиків, здійснення з
боку митних органів або правоохоронних органів спільного фінансового та
страхового нагляду. Іноді такими актами затверджуються методики розрахунку
страхових тарифів. Спільними актами встановлюється й порядок реєстрації
страховиків у системі різних відомств,
Нормативні
акти, що їх видає орган, уповноважений здійснювати контроль за страховою
діяльністю (а це згідно із Законом — Комітет у справах нагляду за страховою
діяльністю, далі — Комітет), є обов'язковими для страховиків. Цими актами
(наказами, розпорядженнями, рішеннями колегії) установлюються, по-перше,
інструкції та методики щодо здійснення окремих видів діяльності; по-друге,
заходи з покарання страховиків за виявлені порушення — приписи, зупинки, обмеження
та відкликання ліцензії; по-третє, вимоги до звітності й обліку;
159
по-четверте,
порядок реєстрації, ліцензування, вилучення з реєстру, ліквідації та
реорганізації; по-п'яте, порядок здійснення навчання, підготовки та
перепідготовки кадрів страховиків.
В
окремих випадках нормативними актами Комітету подаються певні роз'яснення та
визначаються'ті чи інші організаційні заходи.
Деякі
нормативні акти Комітету підлягають реєстрації у Міністерстві юстиції України.
Так,
до найважливіших нормативних актів Комітету належать методика розрахунку резервів
при проведенні страхування житгя, інструкція з ліцензування страховиків,
положення про філії та відокремлені представництва страховиків, положення з
регулювання розміщення страхових резервів та деякі інші документи.
Нормативні
акти місцевих органів виконавчої влади, як правило, мають розпорядчий характер
і окреслюють особливості провадження в межах певних адміністративних одиниць
заходів, визначених урядовими або відомчими документами. Це можуть бути
роз'яснення щодо проведення будь-яких експериментів, особливостей
муніципального страхування, а також нормативні акти, які регулюють порядок
здійснення нагляду за страховиками згідно з програмами, розробленими на
місцевому рівні та за участю різних місцевих структур виконавчої влади. У
зв'язку з віднесенням більшості питань з регулювання страхової діяльності на
загальнодержавний рівень роль правових актів місцевої влади у страховій галузі
незначна.
І
нарешті, дуже незначне місце у правовому забезпеченні страхової діяльності в
Україні посідають нормативні акти колишнього Мінфіну СРСР стосовно страховиків,
заснованих на базі колишніх Держстраху та Індержстраху.
7.2. ЗАВДАННЯ ТА ФУНКЦІЇ
ОРГАНІВ ДЕРЖАВНОГО НАГЛЯДУ ЗА СТРАХОВОЮ ДІЯЛЬНІСТЮ
Законом України «Про страхування» визначено єдиний
орган державної виконавчої влади, що здійснює цей нагляд, — Комітет у справах
нагляду за страховою діяльністю — Укрстрахнагляд, утворений 17 вересня 1993
року Постановою Кабінету міністрів України згідно з вимогами Декрету «Про
страхування».
Комітет
у справах нагляду за страховою діяльністю є центральним органом державної
виконавчої влади, який підпорядковано Кабінетові міністрів України. За своїм
статусом Комітет має ранг Державного комітету України.
Законом
України «Про страхування» визначені такі основні функції Комітету:
1)
ведення єдиного державного реєстру страховиків (перестрахо-виків);
2)
видача ліцензій на здійснення страхової діяльності;
160
3)
контроль за платоспроможністю страховиків щодо виконання ними страхових
зобов'язань перед страхувальниками;
4)
установлення правил формування, розміщення та обліку страхових резервів;
5)
розробка нормативних і методичних документів з питань страхової діяльності, що
віднесена цим Законом до компетенції Комітету у справах нагляду за страховою
діяльністю;
6)
узагальнення практики страхової діяльності, розробка і подання у встановленому
порядку пропозицій щодо розвитку й удосконалення законодавства України про
страхову діяльність;
7)
участь у здійсненні заходів, спрямованих на підвищення кваліфікації кадрів для
страхової діяльності.
У
рамках цих основних функцій Укрстрахнагляд виконує такі конкретні завдання:
•
видачу ліцензій страховикам на право здійснювати страхову діяльність та
перевірку щодо додержання ними видів страхування і перестраховування,
передбачених ліцензіями;
•
перевірку щодо правильності застосування страховиками законодавства України
про страхову діяльність та достовірності їх звітності;
•
методичне забезпечення (згідно зі своєю компетенцією) роботи страховиків;
•
розробку проектів актів законодавства з питань страхової діяльності та
рекомендацій для захисту фінансових інтересів страховиків і страхувальників;
•
прийом нормативних актів з питань страхової діяльності;
•
аналіз додержання об'єднаннями страховиків чинного законодавства;
•
контроль за платоспроможністю страховиків згідно зі взятими страховими
зобов'язаннями;
•
забезпечення дослідницько-методологічної роботи з питань страхової діяльності
та підвищення ефективності державного страхового нагляду;
•
установлення правил формування й розміщення страхових резервів, а також (за
погодженням з Мінфіном та Мінстатом) правил їх обліку та показників звітності;
•
розробку та подання до Мінфіну і Мінстату пропозицій про впровадження єдиних
методологічних засад бухгалтерського обліку і звітності, а також форм
статистичної звітності для страховиків;
•
аналіз стану і тенденцій розвитку страхової діяльності в Україні, узагальнення
практичного досвіду страховиків;
•
організацію заходів щодо професійної підготовки та перепідготовки фахівців зі
страхової діяльності, а також роботи круглих столів, нарад, семінарів,
конференцій з питань страхової діяльності;
•
налагодження міжнародного співробітництва в галузі страхової діяльності,
вивчення, узагальнення й поширення світового досвіду в цій справі, виконання
міжнародних договорів України з питань страхування;
161
•
інформаційно-роз'яснювальну роботу через пресу, телебачення та інші засоби
масової інформації з питань страхової діяльності;
•
розгляд пропозицій та запитів громадян з питань, що належать до його компетенції;
•
управління майном, яке перебуває в загальнодержавній власності і належить
підприємствам, установам й організаціям, входять до сфери його управління;
•
контроль за ефективністю використання і зберігання закріпленого за
підприємствами, установами й організаціями державного майна;
•
видачу дозволу Фондові державного майна на створення спільних підприємств
будь-яких організаційно-правових форм, до статутного фонду яких передається
майно, що є загальнодержавною власністю;
•
підготовку разом з відповідними місцевими Радами народних депутатів висновків
та пропозицій для Кабінету міністрів України щодо розмежування державного майна
між загальнодержавною, республіканською (Автономна Республіка Крим) і
комунальною власністю;
•
інші функції з управління майном, передбачені чинним законодавством.
Законом
України «Про страхування» визначено головні права Комітету:
1)
у межах своєї компетенції одержувати від страховиків установлену звітність про
страхову діяльність, інформацію про їх фінансовий стан, а також інформацію від
підприємств, установ і організацій, у тому числі банків і громадян, необхідну
для виконання власних функцій;
2)
перевіряти правильність застосування страховиками законодавства України про
страхову діяльність, достовірність їхньої звітності за показниками, що
характеризують виконання договорів страхування, не частіш як один раз на рік,
призначати з визначенням аудитора додаткову обов'язкову аудиторську перевірку;
3)
у разі виявлення порушень страховиками чинного законодавства України про страхову
діяльність видавати їм приписи про усунення цих порушень, а в разі невиконання
приписів зупиняти або обмежувати дію ліцензій цих страховиків до усунення
виявлених порушень чи приймати рішення про відкликання ліцензій та виключення з
державного реєстру страховиків (перестраховиків). Спори про відкликання
ліцензії розглядає суд або арбітражний суд. Дія ліцензії після її відкликання
поновлюється в порядку, передбаченому статтями 38 і 39 Закону «Про
страхування».
4)
звертатися до арбітражного суду з позовом про скасування державної реєстрації
страховика як суб'єкта підприємницької діяльності у випадках, передбачених
статтею 8 Закону України «Про підприємництво».
Крім
того, Укрстрахнагляд має право:
•
одержувати від кожного страховика встановлену звітність про страхову діяльність
та інформацію про його фінансовий стан, а від підприємств, установ,
організацій, банків і громадян — інформацію, необхідну для виконання покладених
на нього функцій;
162
• створювати комісії та робочі групи для проведення перевірок
діяльності страховиків;
•
заслуховувати на колегії Комітету доповіді керівників страховиків з питань
їхньої діяльності;
•
одержувати безоплатно від органів державної виконавчої влади інформацію та
статистичну звітність, необхідну для виконання покладених на Комітет завдань;
•
звертатися до арбітражного суду з позовом про скасування державної реєстрації
страховика у випадках, передбачених чинним законодавством.
Укрстрахнагляд
поряд з правами, зазначеними в цьому пункті, має також інші права, надані йому
чинним законодавством.
Укрстрахнагляд
при виконанні покладених на нього функцій взаємодіє з іншими центральними
органами державної виконавчої влади, органами Автономної Республіки Крим,
місцевими державними адміністраціями, органами місцевого та регіонального
самоврядування, а також з відповідними органами інших держав.
Укрстрахнагляд
у межах своїх повноважень видає на основі та на виконання чинного законодавства
накази, організує і контролює їх виконання.
Комітет
разом з іншими центральними органами державної виконавчої влади видає, у разі
потреби, спільні акти.
Рішення
Укрстрахнагляду з питань страхової діяльності, видані в межах його повноважень,
є обов'язковими для виконання центральними і місцевими органами державної
виконавчої влади, органами місцевого та регіонального самоврядування, а також
підприємствами, установами, організаціями та громадянами.
Комітет
у справах нагляду за страховою діяльністю має центральний апарат, місцеві
органи.
Центральний
апарат Комітету має підрозділи, що забезпечують виконання основних його
функцій. Підрозділи спеціалізуються на таких напрямках:
•
методологія розвитку страхового законодавства і міжнародні відносини;
•
методологія здійснення та забезпечення нагляду у сфері страхування життя;
•
ліцензування, ведення справ страховиків;
•
розробка системи бухгалтерського обліку, звітності та аудиту страхових
організацій;
•
здійснення нагляду й перевірок роботи страхових організацій;
•
аналіз річної та квартальної звітності страховиків. Залежно від своєї спеціалізації
кожний підрозділ виконує певні функції, такі як розробка проектів законодавчих
актів і нормативних документів, здійснення ліцензування та ведення державного
реєстру, упровадження систем обліку та звітності, аналіз поданих звітів та підготовка
аналітичних записок, проведення перевірок і підготовка висновків щодо
додержання законодавства за результатами перевірок.
163
Сам нагляд здійснюється у трьох напрямках. Перший,
початковий, припадає на етап подання документів на ліцензування. Усі підрозділи
Комітету вивчають подані документи, роблять свої зауваження до них. Страховики
згідно з цими зауваженнями усувають зазначені недоліки. Особлива увага
звертається на правила (умови страхування, страхові продукти), які розробляє
страховик за тими видами страхування, на які він має намір отримати ліцензію.
При цьому з боку Комітету звертається увага на відповідність правил вимогам
закону, а також на те, аби окремі положення не призвели до можливих зловживань
щодо страхувальників. Крім того, контролюються розрахунки страхових тарифів,
насамперед актуарні.
Другий
напрямок — це аналіз звітності, яку щокварталу подають страховики. Комітет
звертає особливу увагу на додержання умов платоспроможності, визначених
законодавчими та нормативними актами, а також на розміщення страхових резервів
на умовах, ним установлених.
Крім
того, особливо аналізуються розмір і причини заборгованості перед
страхувальниками. За результатами аналізу формується план перевірок страховиків
на наступний за звітним квартал.
І,
нарешті, третій напрямок — проведення безпосередніх перевірок на місці.
Перевіряючі Комітету аналізують первинну бухгалтерську та фінансову
документацію, вивчають відповідність договорів страхування правилам,
затвердженим при ліцензуванні та реєстрації, вивчають банківські документи. За
результатами перевірок складаються відповідні акти, що є підставою для
прийняття санкцій до страховиків.
На
місцях Укрстрахнагляд здійснює свою роботу через уповноважених в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі. Уповноважені
Укрстрахнагляду підпорядковані Комітету, хоча й співпрацюють у спільних
питаннях із місцевою виконавчою владою. Уповноважені Укрстрахнагляду здійснюють
на первинному етапі всі функції з нагляду за страховиками. Конкретно їхні
основні функціональні обов'язки полягають ось у чому:
•
перевірка щодо правильності застосування страховиками законодавства України
про страхову діяльність;
•
аналіз додержання страховиками чинного законодавства;
•
контроль за платоспроможністю страховиків" згідно зі взятими ними
страховими зобов'язаннями;
•
контроль за додержанням правил формування й розміщення страхових резервів;
•
аналіз стану й тенденцій розвитку страхової діяльності в адміністративно-територіальній
одиниці та регіоні; узагальнення практики страхової діяльності;
•
проведення інформаційно-роз'яснювальної роботи через місцеву пресу,
телебачення, радіо та інші засоби масової інформації з питань страхової
діяльності;
•
розгляд пропозицій та запитів громадян з питань, що належать до компетенції
зазначених уповноважених;
164
•
підготовка разом з відповідними місцевими органами влади пропозицій щодо
вдосконалення чинного законодавства про страхування, які подаються
Укрстрахнагляду на розгляд.
Уповноважені
мають право:
•
діставати від страховиків необхідну інформацію про їхню діяльність та
фінансовий стан;
•
отримувати річну звітність страховика, яку він подає Укрстрахнагляду, а також
інформацію від підприємств, установ, організацій, банків, громадян для
виконання завдань, покладених на уповноважених Укрстрахнагляду;
•
давати приписи страховикам за місцем їх розташування в межах
адміністративно-територіальних одиниць щодо усунення виявлених порушень чинного
законодавства про страхову діяльність, а в разі їх невиконання подавати до
Укрстрахнагляду пропозиції щодо обмеження чи зупинення дії ліцензії цих
страховиків до усунення виявлених порушень або щодо відкликання ліцензії;
•
створювати комісії та робочі групи для проведення перевірок діяльності
страховиків;
•
подавати пропозиції про заслуховування на Колегії Укрстрахнагляду керівників
страхових організацій з питань їхньої діяльності;
•
одержувати безоплатно від місцевих органів державної виконавчої влади
інформацію та статистичну звітність, необхідну для виконання покладених на них
завдань;
•
вносити до Укрстрахнагляду пропозиції про скасування державної реєстрації
страховика у випадках, передбачених чинним законодавством.

7.3. ПРОБЛЕМИ ТА НАПРЯМКИ
ВДОСКОНАЛЕННЯ ДЕРЖАВНОЇ ПОЛІТИКИ В ГАЛУЗІ СТРАХУВАННЯ
Основні засади вдосконалення державної політики в
галузі страхування можна визначити так:
•
подальший розвиток законодавчої і нормативної бази;
•
створення об'єднань страховиків з найважливіших проблем страхування;
<•
подальша інтеграція України в міжнародні структури, що визначають міжнародну
політику в галузі страхування;
•
створення оптимальної структури співвідношення між обов'язковим і добровільним
страхуванням;
•
залучення страхового ринку до вирішення найважливіших питань соціального
страхування;
•
створення комплексної системи підготовки, перепідготовки та підвищення
кваліфікації кадрів;
•
посилення впливу держави на проведення інвестиційної політики з боку
страховиків.
165
Подальший
розвиток законодавчої та нормативної баз передбачає розробку й прийняття низки
законодавчих актів, які розвивають страхове законодавство України.
Насамперед
це стосується перестрахування, а також діяльності страхових посередників.
Зазначені питання настільки актуальні для України, що потрібно приймати окремі
закони. Зокрема, у законодавчому акті з перестрахування необхідно визначити
механізм здійснення відповідних операцій, закласти основи створення
перестрахувальної бірж; в Україні як єдиного центру, де укладалися б
перестрахувальні угоди в разі великих обсягів ризиків.
Законодавчий
акт щодо діяльності страхових посередників має визначити загальні умови
діяльності цього сектора страхового ринку в Україні. Сьогодні на законодавчому
рівні фактично не врегульовано діяльності такої важливої категорії учасників
страхового ринку, як страхові брокери (і вітчизняні і зарубіжні). Брокер за
класичною схемою має діяти в інтересах страхувальника: визначати разом із ним
найприйнятніші умови страхування і далі діяти згідно з усіма необхідними
документами для укладання повноцінного договору страхування. На жаль, нині
через законодавчу невпорядкованість брокер діє швидше як філія страховика.
Потребує
невідкладного впорядкування нормативна база у сфері обліку, статистичної і
бухгалтерської звітності, аудиту. Адже тепер баланс страховика нічим не
відрізняється від балансу будівельного комбінату. Не вирішено повністю, як саме
в системі обліку слід ураховувати передачу резервів перестраховикові або
резерви в майбутніх виплатах після вирішення спірних питань тощо. Необхідна
комплексна система фінансових показників та їх розшифрувань для страхової
компанії (окремі форми звітності для податкових і статистичних органів,
органів страхового нагляду, а також преси і страхувальників).
Важливо
також законодавче й нормативне вдосконалювати систему страхування життя,
медичного та пенсійного страхування, страхування політичних ризиків,
діяльності товариств взаємного страхування і т. ін.
Розвиток
страхового ринку в період переходу до ринкової економіки потребує вирішення
багатьох актуальних питань через об 'єднання страховиків, що спеціалізуються
неї найважливіших напрямках страхової діяльності.
В
Україні набрала поширення така форма, як страхові бюро. Членство в них є
обов'язковим для всіх страховиків, котрі отримали ліцензію на певний вид
діяльності. Першим таким бюро стало Моторне (транспортне) страхове бюро. Воно
об'єднало страховиків, які здійснюють страхування цивільної відповідальності
власників транспортних засобів. Далі згідно із законодавством України створено
Морське та Авіаційне страхові бюро — об'єднання страховиків, які страхують
морські та авіаційні ризики. Проектами відповідних актів законодавства
передбачено також створення Ядерного й Космічного страхових
166
бюро.
А за планами на найближчі два-три роки мають бути створені бюро з медичного
страхування, страхування фінансових та експортних ризиків.
Страхове
бюро має відповідати — і наше законодавство наближається до цього — загальним
світовим вимогам до страхового пулу.
Особливістю
бюро є те, що законодавче регулювання та нагляд з боку держави тут органічно
поєднуються із саморегуляцією з боку страхового ринку. Фактично створюється
орган, де страховики самостійно на демократичних засадах встановлюють загальні
«правила гри», затверджують нормативні регуляційні документи щодо розвитку галузі,
координують здійснення страхування, погоджуючи умови страхування, страхові
тарифи, розмір комісійних і т. ін., а також проводять єдину міжнародну
політику.
При
цьому ніхто не повинен втручатися в нормальну конкурентну боротьбу за ринок і
клієнтів. Держава здійснює свій нагляд через наглядові Ради, що є в кожному
бюро. Крім того, загальні умови функціонування цих бюро також затверджуються
державними органами.
У
найближчій перспективі державне регулювання через обов'язкові пули — страхові
бюро — стане одним із основних напрямків державного регулювання в галузі
страхування.
Важливе
значення має також подальша інтеграція України у світові структури, що
визначають міжнародну політику в галузі страхування.
Україна
лише 1992 року почала активно залучатися до міжнародної інтеграції. Очевидно,
що за час, який минув відтоді, наша країна ще не ввійшла в усі необхідні
структури як на європейському, так і на світовому рівні. Проте вже є певні
успіхи в цьому плані. Так, у 1997 році Україна стала асоційованим членом
системи «Зелена картка».
Наша
держава бере також активну участь у нарадах страхнаглядів світу, що регулярно
відбуваються за участю Організації економічного розвитку та співробітництва (OSED),
дедалі тісніше співпрацює з іншими міжнародними організаціями.
Подальша
інтеграція України в міжнародні структури дозволить вивірити державну політику
щодо регулювання страхової діяльності згідно із застосовуваними у світі
формами, методами та важелями. Розвинені країни — члени Європейського Союзу
мають максимально ідентифіковані методи державного регулювання, установлювані
відповідними директивами цього Союзу. Наша країна, стаючи поступово повноправним
членом найавторитетніших міжнародних організацій, оволодіває методами впливу
держави на страховий ринок, що відповідають найвищим світовим стандартам.
Державна
політика має також удосконалюватися через регулювання оптимального
співвідношення між обоє 'язковим та добровільним страхуванням.
Закон
України «Про страхування» передбачає запровадження обов'язкового страхування
тільки внесенням змін до цього Закону, тобто мож-
167
ливості
запровадження такого страхування дуже обмежені і процедура досить складна.
Таке
положення цілком виправдане, оскільки введення того чи іншого виду
обов'язкового страхування підвищує ступінь відповідальності держави за
ситуацію на страховому ринку. Тобто при розширенні поля обов'язкового
страхування держава фактично змушує громадян або юридичних осіб до
використання цієї послуги. А оскільки в умовах демократичного суспільства та
ринкової економіки примус з боку держави має бути мінімальним, відповідальність
при запровадженні обов'язкового страхування набуває великої ваги.
У
цьому плані сьогодні постають три головні завдання. Перше — перегляд щодо
можливого зменшення діючих видів обов'язкового страхування. Друге — упорядкування
умов та порядку здійснення зазначених видів. І третє — введення нових видів
тільки в разі реальної потреби в цьому.
Діючі
види обов'язкового страхування треба скорочувати так, щоб найбільш незахищені,
а також дуже ризикові категорії населення і об'єкти народного господарства не
залишились без страхового захисту. Скажімо, цілком застарілим є обов'язкове
державне страхування ряду категорій державних службовців — митників, податкових
інспекторів і деяких інших. У разі травмування або загибелі держава має
безпосередньо з бюджету робити відшкодування, а не пропускати ці кошти через
комерційні страхові компанії. Водночас, поки не буде створений адекватний
механізм соціального захисту, знімати зі страхового захисту ці категорії не
можна.
Деякі
види обов'язкового страхування слід упорядковувати, удосконалюючи умови їх
проведення, якомога чіткіше встановлюючи обов'язки страховика й визначаючи
форми типових договорів. Завдання з упорядкування діючих видів обов'язкового
страхування стосується насамперед таких його видів, як авіаційні ризики,
втрати врожаю, нещасні випадки на транспорті.
Що
ж до введення нових видів обов'язкового страхування, то на черзі постають такі
види, як обов'язкове страхування в космічній галузі та ядерній енергетиці
стосовно, насамперед, відповідальності перед третіми особами та особистого
страхування персоналу. За цими видами вже внесені проекти законодавчих актів.
Великі дискусії породжує введення обов'язкового медичного страхування. Тут
проблема полягає в найбільш раціональному розподілі системи страхового захисту
між державним соціальним страхуванням та страхуванням через страхові
організації.
У
цілому сфера розширення поля обов'язкового страхування уже значною мірою
вичерпана, і головне завдання полягає нині не у запровадженні нових видів, а у
вдосконаленні діючих.
Зазначене
завдання споріднене з таким: залучення страхового ринку до вирішення
найважливіших питань соціального страхування.
168
Сьогодні
держава не в змозі вирішувати такі важливі соціальні питання, як медичне
обслуговування, виплата пенсій, надання допомоги з безробіття, відшкодування
витрат при травматизмі на виробництві і т. ін. лише за рахунок державного
бюджету. Отже, потрібно залучати кошти підприємств, роботодавців, працівників.
Якщо таке залучення здійснювати напряму, то це фактично означатиме введення
нових видів податків. Крім того, кошти, які залучаються, мають деякий час розміщуватися
так, щоб приносити додатковий дохід.
Такі
завдання може виконати страховий ринок. Відносини, які виникають при залученні
страхового ринку до вирішення соціальних програм, якісно відрізняються від
відносин, пов'язаних із прямим відчуженням коштів. Роботодавці, підприємства
та працівники вступають у гарантійно-цивільно-правові відносини, де страхова
компанія бере зобов'язання отримати додатковий дохід завдяки розміщенню взятих
коштів і здійснити ті виплати, під які взяті зобов'язання (пенсії, допомога,
компенсації тощо).
Тому
найближчим часом необхідно законодавче визначити поле, що його має посідати
страховий ринок у соціальних програмах, і прийняти необхідні рішення щодо його
входження в ці програми. Зауважимо, що страховий ринок не може повністю взяти
на себе виконання функцій за соціальними програмами. Держава за рахунок своїх
власних коштів має гарантувати мінімум соціальних благ за всіма напрямками.
Важливе
значення для держави має нині створення комплексної системи підготовки,
перепідготовки та підвигцення кваліфікації кадрів у системі страхування.
Тепер
головне завдання державної політики — налагодити дворівневу підготовку. Перший
— базовий бакалаврський рівень — має забезпечувати оволодіння фундаментальними
знаннями як у галузі страхування, так і в цілому з економіки, фінансів, основ
математики і т. ін. Цей рівень повинен охоплювати здебільшого молодь після
здобуття середньої освіти, а також молодь, що вже має деякий досвід роботи на
страховому ринку.
Другий
— спеціалізований, магістерський рівень — повинен охоплювати передусім тих,
хто має освіту бакалавра з економіки, а також тих, хто має досвід роботи на
страховому ринку і раніше здобув вищу освіту за іншим профілем, осіб з досвідом
керівної роботи на страховому ринку. При цьому слід розвивати базу
спеціалізованої підготовки на рівні магістрів та спеціалістів: створити її не
лише в економічних, а й у деяких технічних вузах.
Завдання
держави — регулювати систему короткотермінової перепідготовки кадрів з дуже
вузьких питань, таких як актуарні проблеми, перестрахування тощо.
І,
нарешті, серйозного значення набуває сьогодні посилення впливу держави на проведення
інвестиційної політики з боку страховиків.
169

ТЕСТ 7 Державне регулювання страхової
діяльності
7. У якій послідовності з огляду на субординацію слід
розташувати нижче наведені правові акти?
1) Міжнародні угоди, що містять положення зі страхування;
2)
Конституція України;
3)
постанови Уряду;
4)
рішення міністерств і відомств України;
5)
Цивільний кодекс України;
6)
Закон України «Про страхування».
2. Який орган повноважний прийняти рішення щодо:
1) Зміни назви страхового товариства;
2)
введення нового виду обов'язкового страхування;
3)
припинення дії конкретного страхового договору;
4)
зміни умов формування страхових резервів;
5)
надання пільг з оподаткування страховиків;
6)
затвердження тарифів страхових платежів з обов'язкових видів страхування.
3. Які з перелічених функцій покладено на
Укрстрахнагляд?
1) Реєстрація страхових договорів, за якими частина
ризиків передається на перестрахування нерезидентам;
2)
контроль за платоспроможністю страховиків;
3)
визначення мінімального розміру статутного фонду для страховиків;
4)
надання ліцензій на право здійснення страхової діяльності;
5)
опрацювання страхових тарифів;
6)
затвердження рішень про ліквідацію страхових компаній;
7)
опрацювання проектів законодавчих актів з питань страхової діяльності.
4. Чи може обласний уповноважений Укрстрахнагляду
зупинити дію ліцензії на здійснення страхової діяльності в області?
1) Так;
2)
ні.

file_name: Частина_2.doc

alt: ЧАСТИНА II СТРАХОВИЙ

alt: Усе це зумовило тенденцію переходу кваліфікованих працівників до інших компаній, створення держстрахівськими працівниками страховиків-супутників, які певною мірою залучалися до страхування «вигідних» ризиків, запровадження тих видів…

alt: Рис. 4.2. Організаційна структура

alt: Рис. 4.3. Піраміда людських потреб за

alt: На який період доцільно опраг\ьовуватіі стратегічний план розвитку страховика? 1)10 років; 2) 3 роки; 3) 1 рік; 4) на термін, визначений законом; 5) термін визначається…

alt: Далі служба маркетингу формує характеристики потрібного страхового продукту, пропозиції щодо його реалізації, збирає інформацію в середовищі фактичних споживачів страхових продуктів, розробляє рекомендації, спрямовані на вдосконалення…

alt: Адже найпривабливіший страховий продукт не буде реалізовано, якщо потенційний клієнт не усвідомлює потреби в ньому або якщо витрати на страхування з різних причин не віднесені…

alt: У Нідерландах, наприклад, заборонено зменшувати розмір комісії (визначається у відсотках від премії або страхової суми) нижче рівня, який установлено шляхом консультацій між страховиками й асоціацією…

alt: Міжнародне бюро страховиків та перестраховиків запропонувало брокерам додержувати встановленого рівня співвідношень між часткою участі в капіталі брокера, яка належить конкретній страховій компанії, та рівнем премій…

alt: Алексаїїдрова Т. Г., Мегце-рякова

alt: Рис. 5.2. Образ сучасної реклами

alt: Зауважимо, що процес РСП для докладнішого його розгляду умовно розіб'ємо на три етапи, або групи, заходів (у хронологічній послідовності їх проведення або реалізації): 1)аквізиція; 2)супровід…

alt: Одночасно приймаються принципові рішення, які в міжнародній страховій термінології називаються андеррантингом — чи брати взагалі об'єкт на страхування, в яких межах відповідальності та за яких…

alt: Таблиця 5.2 ПОРЯДОК ПРОХОДЖЕННЯ

alt: Бухгалтер-обліковець (спеціаліст філії")Передання інформації за договором до компанії

alt: Спеціаліст із перестрахування

alt: З боку страховика основними вимогами до працівників служб урегулювання збитків, тобто тих, хто забезпечує безпосереднє спілкування з клієнтом за даних обставин, мають бути глибоке знання…

alt: Створювати широку популярність і образ продуктів компанії та самої компанії, що запам'ятовується; 2) бути спрямована на надання більшої значущості запропонованим нововведенням; 3) підтримувати популярність компанії,…

title: Частина_2