extracted_text:
Статья на тему:

 «Формирование культуры сбережения здоровья и
здорового образа жизни школьника на уроках физической культуры».

    Улучшение состояния здоровья
нового поколения – важнейшая задача современности, в комплексном решении которой
невозможно обойтись без общеобразовательной школы. Учителям совместно с
родителями, медицинскими работниками, психологами и общественностью необходимо
так организовать школьную деятельность, чтобы учащиеся повышали свой уровень
здоровья и оканчивали школу здоровыми. Школа обязана сформировать у ребенка
потребность быть здоровым, вести здоровый образ жизни.
    Еще древние философы и врачи
пытались изучить здоровье человека через его природу. поведение, образ жизни и
образ мыслей. По меткому определению отца медицины Гиппократа, какова
деятельность человека, таков и он сам, его природа и его болезни.
    Здоровье – это гармоническое
единство биологических и социальных качеств, как данных от рождения, так и
приобретенных. Врачи оценивают на практике состояние здоровья более конкретными
показателями, которые можно зарегистрировать и измерить. Для этого существуют
нормативные данные, говорящие нам о состоянии систем организма – уровень
кровяного давления, частота сердечных сокращений, частота дыхания, данные анализов
крови, рентгенологического исследования и т.д. Если эти показатели
соответствуют возрастным нормам человека и позволяют ему без помех заниматься
учебой или трудом, можно утверждать, что человек здоров. Если же ребенок без
видимых причин начинает плохо учиться, у него пропадает интерес к играм,
занятиям, можно предположить, что он не здоров.
    За последние пять лет
заболеваемость среди школьников России увеличилась на 16%. К школьным нагрузкам
не готовы более 32% шестилетних лишь 10% абитуриентов приходят в вузы абсолютно
здоровыми. Многие исследователи отмечают четкую зависимость числа и характера
нарушений в состоянии здоровья школьников от объема и интенсивности учебных
нагрузок, несоблюдение школьных санитарно-гигиенических норм и рекомендаций, чрезмерная
учебная нагрузка, нарушение режима дня, стрессовая тактика авторитарной
педагогики, несоответствие учебных программ и методик возрастам и
функциональным возможностям учащихся способствуют росту нарушений в состоянии
здоровья школьников. Уменьшение двигательной активности, увеличение учебных
нагрузок, создающих психологическую и эмоциональную напряженность –
отличительные черты современной школы, которые рассматриваются отечественными
учеными в качестве основных источников развития заболеваний. Не случайно в
первую очередь система образования. Современная школа обратила пристальное
внимание на эти вопросы.
    С резким ростом интеллектуальной
составляющей производства, с его механизацией, автоматизацией и
компьютеризацией, с такими же изменениями непроизводственных отраслей труда, с
насыщением быта телевизорами, компьютерами, пылесосами и т.д люди почти
перестали двигаться, тем более в крупных городах. Если, конечно, не считать
движением перемещение от дивана до автобусной остановки.
    Так получилось, что человеческий
организм за миллионы лет своей эволюции не смог подготовиться и привыкнуть к
такому внезапному, скачкообразному изменению условий существования, которое
произошло за последние полвека. Устойчивая нервная взвинченность и усталость постоянно
подталкивают население к приему различных успокаивающих таблеток. Приводят к
росту табакокурения, алкоголизма, приему наркотиков.
    Общество, которое хочет быть
цивилизованно развитым, должно, наряду с решением других задач, повышать статус
учебного предмета « Физическая культура», организовать диагностическую систему
через сбор, обработку, распространение информации; обеспечить формирование с
раннего детства здорового образа жизни.
 Цель – отношение личности к своему
телу как к данной природой ценности (как говорил один из самых  неутомимых
пропагандистов ЗОЖ  М.М. Котляров, « Тело – храм, в котором живет твоя душа. И
если ты уважаешь себя, то содержи этот храм в надлежащем порядке»); овладение
каждым учащимся знаниями, умениями, необходимыми для содержания целостности
своего тела (храма).
    Сегодня школьная физическая
культура вольно или невольно все больше становиться ответственной за
формирование у учащихся ориентации на здоровый образ жизни. Для большей части
нынешнего поколения России эта ориентация как проблема жизни и смерти, ибо она
противостоит растущей опасности наркомании, алкоголизма, никотиновой
зависимости. Ощущение неопределенности, отсутствие ценностных ориентаций и
целей, противоречивость взглядов на досуговую деятельность в условиях нынешней
жизни школьников может быть нейтрализовано, «обезврежено» в школах только
должным уровнем разъяснительной работы, организацией урочных и внеурочных
занятий физической культурой. Эти занятия под влиянием школьных педагогов, а
затем и самостоятельные, учат школьника ценить время, организовывать распорядок
дня, на практике подкрепляют представление о самоконтроле, самокритике, без
чего нормальная жизнь личности невозможна.
    Подвижные игры на уроках
физической культуры (как и занятия командными видами спорта) не только
развивают дух коллективизма, сотрудничества, но и закрепляют в сознании
школьника основы системного подхода к различным явлениям действительности.
Приобщение же учащихся к индивидуальным видам спорта можно считать одним из
средств заглянуть в себя, выявить и проявить черты характера, научиться
анализировать и не повторять свои просчеты и ошибки.
    Занятия физической культурой и
спортом под руководством учителя и тренера формируют здоровое честолюбие,
чувство собственного достоинства, способность держать удар, причем не только в
спортивном зале, подводят к ощущению духа честной конкуренции, что особенно
важно для подрастающего поколения в современной России.
Школьная физическая культура во
многом закладывает основу для формирования основополагающих личностных свойств,
таких как трудолюбие, позитивная активность, стремление не отставать от других.
Физическая культура в школе нередко бывает достаточно эффективным средством
направления энергии школьников в конструктивное русло. При этом
мировоззренческая позиция, поведение, знания и умения, личный пример учителя
физической культуры подчас становятся для школьников более значимыми
ориентирами, чем наставления и назидания других педагогов, да и собственных
родителей. Если школьная физическая культура будет иметь возможность
формировать у учащихся потребности к постоянному самообразованию,
самосовершенствованию, то при соответствующей организации у учащихся будет
легче осознать и принять для своей жизни вековые социальные опоры: дружбу, равноправие,
справедливость, красоту, право на интересную жизнь, свободу и счастье.
    В современной школе высокие
учебные нагрузки выдерживают только физически хорошо развитые, выносливые,
здоровые дети. Школа, объединившись вместе с семьей, может обеспечить ребенку
нормальное физическое развитие и помощь сохранить здоровье. Их деятельность по
поддержанию адекватного двигательного режима должна носить системный характер.
Регулярные занятия физическими упражнениями – это широкий спектр форм, средств
и методов для управления индивидуальным состоянием личности. Можно утверждать,
что по силе потенциала и способности воздействия на сохранение и приумножения
здоровья, физические упражнения, различные виды адаптации и оздоровления –
самые значительные и эффективные, поскольку любая из ценностей физической
культуры в той или иной мере «работает» на здоровье.

В связи с этим учебно-воспитательный
процесс в МБОУ «Рыжковская средняя школа» по физической культуре ориентирован
не только на выполнение программных требований, но и нацелен главным образом на
формирование, развитие и сохранение здоровья школьников. В результате
совместной работы педагогов и учащихся была составлена программа «Здоровье»,
цель которой формирование культуры здоровья и здорового стиля жизни учащихся.
    Как мы понимаем термин
«здоровье»? Наш подход к понятию здоровье опирается на определения, выдвигаемые
ведущими учеными в этой сфере. Здоровье – это: ценность (А.И. Жук); результат
собственной деятельности человека (Н.М. Амосов); область человеческой культуры
(М.Б. Каченовский); норма творческой жизни (Н.К. Смирнов); способность к
самосохранению и самосовершенствованию (В.А. Лищук и Е.Н. Мосткова); модель
состояния личностного ресурса (С.М. Чечельницкая) и др. Понятие «здоровый стиль
жизни», в отличие от «здорового образа жизни», имеет существенные отличия.
Стиль жизни (- греч. Stylos – букв. палочка, стерженек) – это только одна из
характеристик образа жизни, описывающая тип поведения личности, в котором
зафиксированы устойчиво воспроизводимые черты, манеры, привычки, вкусы,
склонности (культурологический словарь). То есть и именно те характеристики, на
которые школа воздействует в процессе воспитания. Более гармонично для школы
звучит и определение здорового стиля жизни – продукт самостоятельного поиска,
индивидуального смыслотворчества. Личной эволюции, позволяющий согласовать
норму и вариативность, индивидуальность и заданность, рассмотреть специфику
активности личности в реалтизации здорового образа жизни в индивидуальной
жизнедеятельности
 (М.Я. Виленский; С.О. Авчинникова).
Вот почему школа ориентирована на здоровый стиль жизни как на важнейшую
ценность, которая порождает стремление к здравотворчеству.
    Перед каждым участником
образовательного процесса были поставлены конкретные задачи. Для меня, учителя
физической культуры, основными направлениями деятельности являются:
- реализация
личностно-ориентированного подхода к учащимся на занятиях физической культурой
и во внеурочной деятельности;
- дифференцирование учебной нагрузки
с учетом физического, психического состояния детей;
- углубление и дополнение содержания
предмета за счет включения теоретических вопросов укрепления здоровья и методов
оздоровления, в том числе нетрадиционных видов гимнастики;
- внедрение комплексной программы
развития физических качеств, разработанной В.И. Ляхом;
- разработка методов наблюдения за
физическим развитием, учитывающих развитие мышечной, сердечно-сосудистой и
дыхательной систем.
    В уроке физической культуры, как
ни в одном другом, совмещаются три ипостаси образования: обучение, развитие,
воспитание. Особое внимание я уделяю воспитательной составляющей занятий:
- формированию ценностного отношения
к здоровью;
- воспитанию потребности в увеличении
физкультурно-оздоровительной активности.
Организуя работу с детьми, я стараюсь
формировать личность ученика; готовлю их к соблюдению рационального режима
учебы, труда и отдыха, двигательного режима, соблюдению правил личной гигиены;
знакомлю с различными видами оздоровления, спорта; учу общению.
    Разработка и принятие программы
подвигли нас на переосмысление возможных подходов к решению проблем
здоровьесбережения в школе. Идея о том, что предмет «физическая культура может
помочь в решении этих вопросов, получила дальнейшее развитие и конкретизацию.
    Началом любой активности, в том
числе и двигательной, выступает мотив, поэтому мы уделили большое внимание
стимулированию интереса к занятиям физической культурой, который является
важной побудительной силой дальнейшего развития личности (Е.П. Ильин).
    В школе было проведено
исследование с целью изучить мотивы, потребности, интересы учащихся к занятиям
физической культурой. Результаты исследования показали, что в начальной школе
85% учеников идут на урок с желанием поиграть в различные игры.
91% учащихся предпочли бы вместо
традиционных занятий нетрадиционные виды оздоровления. В среднем звене мальчики
предпочитают спортивные игры, а девочки различные виды гимнастики. Именно в
этом возрасте у подростков появляется желание больше узнать нового и научиться
самостоятельно играть в спортивные игры, для того чтобы использовать эти навыки
в свободное от занятий время. Ведь игры в команде для них прекрасная
возможность общения. У старших школьников преобладает желание снять напряжение,
улучшить телосложение, пообщаться.
Уроки в начальном звене проводились
учителями начальных классов в игровой форме, так как игра является ведущей
формой деятельности в этом возрасте. В среднем звене важно установить контакт с
учениками, и в этом помогает диалог как форма воспитания через общение. А уже в
старшем школьном возрасте приоритетным становится самостоятельность, уважение к
которой помогает влиять на выбор стиля жизни.
    Основная задача учителя
физической культуры – воспитывать потребность к двигательной активности и формировать
навыки для последующей жизни. Поэтому обучение развитию физических качеств в
этом возрасте является столь значимым.
    Для разработки индивидуальных
рекомендаций по гармоничному развитию физических качеств я учитываю период
развития каждого ребенка – его сенситивность к тому или иному качеству.
Соответственному периоду рекомендую и отрабатываю на занятиях упражнения
определенной направленности.
В старших классах, когда подростков
особенно волнует телосложение, девушкам предлагаю заниматься ритмической
гимнастикой и танцами, а юношам силовые упражнения.
 Все это позволяет утверждать, что
исключительно важна роль физической культуры в формировании личности
обучающихся, их интересов и творческих способностей, в совершенствовании
двигательных и психофизиологических качеств, в укреплении здоровья и
профилактики заболеваний школьников. Поэтому в структуре общего среднего
образования предмет должен носить прикладной характер, занимать одно из ведущих
мест в системе межпредметных связей и способствовать решению важных
общепедагогических задач.

    Физическая культура не должна
быть лишь школьным предметом! Она должна быть образом жизни детей! Для этого
необходимо преодолеть устаревшее, но очень распространенное в обществе
понимание культуры лишь как грамотности, научной просвещенности и общего
знакомства с массовыми видами искусства.
Вот почему в нашей школе
предусматривается:
1.«Продолжение» физической культуры
во внеурочное время.
2.Постоянное руководство
оздоровительным блоком со стороны администрации на уровне заместителя директора
школы. В этот блок входят общие физкультурные занятия, спортивные секции по
выбору учащихся, спортивные соревнования и олимпиады, занятия по основам
безопасности жизнедеятельности.
   Главное – это приобщение
школьников к спортивно – оздоровительному образу жизни.
    Таким образом, учитывая
достижения науки, при преподавании предмета
«Физическая культура» , можно
воспитывать здоровый стиль жизни, что способствует развитию личности учащихся,
формированию интереса к занятиях, гармоничному развитию физических качеств.

alt: Для этого существуют нормативные данные, говорящие нам о состоянии систем организма – уровень кровяного давления, частота сердечных сокращений, частота дыхания, данные анализов крови, рентгенологического исследования…

alt: Занятия физической культурой и спортом под руководством учителя и тренера формируют здоровое честолюбие, чувство собственного достоинства, способность держать удар, причем не только в спортивном зале,…


extracted_text:
Леонтьева
Галина Васильевна,
учитель географии МБОУ СОШ №8
им. Героя Советского Союза Будника Г.
Д.
 г. о. Лобня Московской области,
Почётный работник общего образования
РФ,
член Союза писателей России

Из готовящейся авторской книги
«Вопросы и вопросики. Из
опыта работы учителя географии. 9 класс»

Материал 3

Практическая работа №1 «Характеристика (по
данным 2017 года) основных угольных бассейнов России»

Пункты плана

Кузнецкий угольный бассейн (Кузбасс)

Печорский каменноугольный бассейн

Канско-Ачинский буроугольный бассейн

Южно-Якутский каменноугольный бассейн

1.
  Географическое

  положение

Кузнецкая
  котловина на юге Западной Сибири – Кемеровская область

?

?

Юг
  Якутии, район Нерюнгри

 2.
  Начало активной

  эксплуатации

Открыт
  в 1721 г. Оценка запасов – в 1842 г. Добыто 2 тыс. тонн в 1860 г.

Открыт
  в 1930 г. Активно используется со времени ВОВ.

?

?

 3.
  Оценка запасов

?

Большие запасы

?

?

 4.
  Условия залегания угля

  1) ср. глубина   добычи

  2) средняя мощность

  пластов

Около 300 м
(наибольшая – 900 м)
2,1 м
(преобладает
  1,3 – 4 м)

400 – 1200 м

до 1,5 м

?

20–100 м

Близко к поверхности

25-27 м

 5.
  Способ добычи угля

  (шахтный, открытый,
%)

Открытый
  – около 66%

До
  2000 года 100% –   подземная добыча

?

100%
  – …………. способ

 6.
  Качество угля

  (теплота сгорания)

Высокое
(25-36 МДж/кг)

?
(24-29 МДж/кг)

?
(11,8-15,5 МДж/кг)

?
(22-29 МДж/кг)

7.
  Величина добычи,

  оценка

241 млн т, большая
(60% добычи угля в РФ)

?
-------

----
(12% добычи угля в РФ)

?
-------

8.
  Себестоимость добычи

Средняя

Высокая

?

Низкая

9.
  Районы потребления

  угля

Кузбасс,
  Урал, Центральная Россия.
Экспорт
  – в Японию, Южную Корею и другие страны

Европейский
  Север (Череповецкий комбинат «Северсталь», тепловые электростанции),
Северо-Запад,
  Центральная Россия

Районы добычи

?

 10.
  Проблемы

Удалённость
  от европейского потребителя

Трудные
  условия добычи

Сильное
  загрязнение ……
…………………?

?

 11.Перспективы
  развития

Бассейн
  останется …….. ………………?

?

Добыча будет расти

Добыча и экспорт угля будут …………………?

Образец выполнения
практической работы №1
«Характеристика (по данным 2017 года) основных угольных бассейнов России»

Пункты плана

Кузнецкий угольный бассейн (Кузбасс)

Печорский каменноугольный бассейн

Канско-Ачинский буроугольный бассейн

Южно-Якутский каменноугольный бассейн

1.
  Географическое

  положение

Кузнецкая
  котловина на юге Западной Сибири – Кемеровская область

Север Республики Коми,
в районе Воркуты

Красноярский край

Юг
  Якутии, район Нерюнгри

 2.
  Начало активной

  эксплуатации

Открыт
  в 1721 г. Оценка запасов – в 1842 г. Добыто 2 тыс. тонн в 1860 г.

Открыт
  в 1930 г. Активно используется со времени ВОВ.

С 1970-х гг.

В конце 1970-х гг.

 3.
  Оценка запасов

Огромнейшие запасы, не
  имеет равных среди российских угольных бассейнов, расположенных в обжитых
  районах

Большие запасы

Огромнейшие запасы

Богатые запасы
  коксующегося угля

 4.
  Условия залегания угля

  1) ср. глубина   добычи

  2) средняя мощность

  пластов

Около 300 м
(наибольшая – 900 м)
2,1 м
(преобладает
  1,3 – 4 м)

400 – 1200 м

до 1,5 м

Близко к поверхности

20–100 м

Близко к поверхности

25-27 м

 5.
  Способ добычи угля

  (шахтный, открытый, %)

Открытый
  – около 66%

До
  2000 года 100% –   подземная добыча

Открытый-100%

100%
  – открытый способ

 6.
  Качество угля

  (теплота сгорания)

Высокое
(25-36 МДж/кг)

Высокое
(24-29 МДж/кг)

Низкое
(11,8-15,5 МДж/кг)

Хорошее
 (22-29 МДж/кг)

7.
  Величина добычи,

  оценка

241 млн т, большая
(60% добычи угля в РФ)

13 млн. т., низкая
(3% добычи угля в РФ)

49 млн. т., средняя
 (12% добычи угля в РФ)

15 млн. т., постоянно
  увеличивается
(4% добычи угля в РФ)

8.
  Себестоимость добычи

Средняя

Высокая

Низкая

Низкая

9.
  Районы потребления

  угля

Кузбасс,
  Урал, Центральная Россия.
Экспорт
  – в Японию, Южную Корею и другие страны

Европейский
  Север (Череповецкий комбинат «Северсталь», тепловые электростанции),
Северо-Запад,
  Центральная Россия

Районы добычи

Значительная часть
  экспортируется в Японию

 10.
  Проблемы

Удалённость
  от европейского потребителя

Трудные
  условия добычи

Сильное
  загрязнение атмосферы при сжигании.

Регион мало освоен

 11.Перспективы
  развития

Бассейн
  останется главным угольным регионом России

Остается базой
  Череповецкого металлургического комбината «Северсталь»

Добыча будет расти

Добыча и экспорт угля будут расти

intro: Материал №3 из готовящейся авторской книги "Вопросы и вопросики. Из опыта работы учителя географии. 9 класс".

география

group: Дисциплины

title: Практическая работа №1 "Характеристика основных угольных бассейнов России".


extracted_text:
Самостійна робота №1
Класифікація страхування

<!--
google_ad_client = "ca-pub-4735452452517403";
/* Sb_336х280 */
google_ad_slot = "0771680582";
google_ad_width = 336;
google_ad_height = 280;
//-->

  1  Поняття
класифікації та її значення
Страхування, як і будь-яка інша сфера діяльності людини,
будь-яка інша система знань, потребує внутрішньої структурно-логічної
впорядкованості. Без такої впорядкованості неможливо організувати складну
справу, виробити методологію наукових досліджень, побудувати навчальний процес.
Щоб досягти необхідної впорядкованості, застосовують класифікацію. І потреба в
ній тим нагальніша, чим складніший об’єкт, який має бути класифіковано.
Поняття «класифікація» походить від
латинського classis — розряд, клас. Латинський корінь визначає «квінтесенцію»
цього поняття, його найістотніше, найсуттєвіше значення: поділ предметів певної
сукупності за спільними ознаками з утворенням системи класів цієї сукупності.
Отже, під класифікацією розуміють систему підпорядкованих деякій ознаці понять
(класів) у певній галузі знань або діяльності людини, використовувану як засіб
для встановлення взаємозв’язків між цими поняттями (класами).
Будуючи таку систему підпорядкованих понять, використовують
певні спільні ознаки, притаманні цим поняттям. Вони називаються ознаками
класифікації і відіграють вирішальну роль в отриманні результату класифікації.
Розрізняють натуральну класифікацію, коли за ознаку класифікації беруть істотні
ознаки понять, що класифікуються (скажімо, класифікація за об’єктами
страхування), і штучну класифікацію, коли для неї використовуються несуттєві
ознаки (наприклад, класифікація в алфавітному порядку).
Залежно від того, з якою метою потрібно виконати натуральну
класифікацію, обирають ту чи іншу класифікаційну ознаку.
Страхування як наука, як галузь знань та як сфера бізнесу
характеризується багатьма специфічними поняттями. Без класифікації цих понять
неможливо виконувати ні теоретичні дослідження, ні практичну роботу в цій
галузі. Тому класифікації страхування приділяється пильна увага.
В основу класифікації страхування можна покласти розбіжності
у сферах діяльності страхових компаній, у підходах щодо забезпечення страхового
захисту майнових інтересів фізичних і юридичних осіб, у визначенні об’єктів
страхування, обсягів страхової відповідальності, у формах проведення
страхування тощо. У зв’язку з цим можна вирізнити найістотніші класифікаційні
ознаки, за допомогою яких класифікують страхування і які мають найбільше
значення як у теоретичному, так і у практичному розумінні, а саме:
o
історичні ознаки (етапи розвитку страхової справи; час виникнення
окремих видів страхування);
o
економічні ознаки (інвестиційна складова договору страхування; рід
небезпеки; об’єкт страхування);
o
юридичні ознаки (вимоги міжнародних угод і внутрішнього
законодавства; форма організації страховика; форма проведення страхування).
Класифікація
за історичними ознаками передбачає виокремлення
етапів розвитку страхування (зародки страхування в античному суспільстві;
середньовічне страхування у формі взаємодопомоги; страхування в період раннього
капіталізму; страхування в сучасному капіталістичному суспільстві) і поділ
усієї сукупності страхових послуг за часом їх виникнення (докладніше див.
підрозділ 1.2). Така класифікація має швидше теоретичне, аніж практичне
значення. Проте слід зауважити, що теоретичні знання історії страхової справи,
її витоків, генезису допомагають практикам орієнтуватися у процесах, що
відбуваються на страховому ринку, прогнозувати тенденції його розвитку,
будувати страхові правовідносини з урахуванням досвіду, нагромадженого за
багаторічну історію зарубіжного і вітчизняного страхування.
Класифікація
за економічними ознакамипередбачає кілька підходів.
Найважливішою економічною ознакою для класифікації страхування є наявність або
відсутність у договорі страхування інвестиційної складової. З огляду на це у
світовій практиці всю сукупність страхових послуг поділяють на дві великі
групи.
Перша група об’єднує ті договори страхування, які не лише
задовольняють потреби страхувальників у страховому захисті, а й здатні
забезпечити їхні інвестиційні інтереси, тобто уможливлюють нагромадження й
капіталізацію страхових внесків. Такі договори охоплюються поняттям «Life
assurance» — «страхування життя». Хоча не
обов’язково, щоб у конкретному виді страхування йшлося саме про страхування життя.
Прикладом подібних договорів є договори індивідуального страхування життя,
страхування дітей до повноліття і вступу в шлюб, страхування додаткової пенсії
тощо. Це довгострокові договори страхування, які укладаються на 5, 10, 20, 30 і
більше років.
Страхові премії за договорами страхування життя зазвичай
сплачуються в розстрочку протягом усього терміну дії договору з таким розрахунком,
щоб на момент закінчення дії договору розмір нагромаджених страхувальником
внесків дорівнював би страховій сумі за договором. Відбувається начебто
«накопичення» страхувальниками коштів, які зберігаються (перебувають в
управлінні) у страховика на період дії договору страхування.
Оскільки за договорами страхування життя відповідальність
страховика настає або в разі смерті застрахованої особи, або в разі дожиття нею
до заздалегідь обумовленої договором події, то зрозуміло, що за будь-яких
обставин внесені кошти повернуться застрахованій особі або її правонаступникам,
причому, як правило, — з певними відсотками. Тобто внески за договорами
страхування життя мають для страхувальника яскраво виражений характер
інвестиції.
Законодавство багатьох країн передбачає встановлення норми
прибутковості, що її має забезпечити страховик у результаті управління коштами,
які надійшли компанії у вигляді премій зі страхування життя. На цю норму
прибутковості, передбачувану при розрахунках страхового тарифу, може зменшуватися
розмір страхової премії, що її сплачує страхувальник. Якщо ж такого зменшення
не відбувається, то страховик зобов’язаний нараховувати певні відсотки на суму
отриманих від страхувальника страхових премій. Тобто страхувальник залучається
до участі у прибутку, який утворюється в результаті інвестування й розміщення
коштів страхових резервів зі страхування життя. Безперечне і повне повернення
страхувальникові (застрахованому, його правонаступникам) внесеної суми премій
плюс додатковий дохід у вигляді відсотків річних саме і означає ту інвестиційну
складову, якою вирізняються договори страхування життя і якої немає в інших
договорах страхування.
Друга група договорів — це ті договори, які обслуговують
потреби виключно у страховому захисті, не торкаючись інвестиційних інтересів
страхувальників. Прикладом подібних договорів є договори страхування нерухомого
майна, засобів транспорту, фінансово-кредитних ризиків тощо. Вони об’єднуються
поняттям «Non-life», або «General insurance» —
«не-життя», або «загальне страхування». В
українській практиці, термін «не-життя», як правило, не вживається; зазвичай у
такому разі вживають термін «ризиковані види страхування», або «види
страхування інші, ніж життя», або ж «загальні види страхування».
Загальне страхування включає всі ті види страхування, які не
підпадають під ознаки договорів страхування життя. Договори загального
страхування є короткостроковими. Стандартний термін їх дії — рік (саме з огляду
на цей термін обчислюють страхові тарифи для більшості видів загального страхування).
Іноді вони можуть укладатися навіть на кілька днів, наприклад при страхуванні
вантажів — на період транспортування, а при страхуванні туристів, що виїздять
за кордон, — на період перебування там. Отже, тут немає змоги протягом
тривалого часу нагромаджувати страхові премії. Та й самі страхові премії
порівняно з договорами страхування життя мають зовсім інший економічний зміст.
Вони, як правило, сплачуються одноразово і становлять невеличкий відсоток від
страхової суми. Вони не нагромаджуються, не розглядаються страхувальниками як
інвестовані кошти і не повертаються страхувальникам по закінченні дії договору
страхування. Договори загального страхування, таким чином, призначені лише для
забезпечення компенсації збитків внаслідок страхових подій.
Класифікація з виокремленням двох зазначених груп, незважаючи
на зовнішню простоту, має дуже велике значення і глибокий зміст.
Річ у тім, що фінансове управління компанією, яка здійснює
страхування життя, відрізняється від управління компанією, що провадить загальні
види страхування. Необхідність збереження довгострокових заощаджень
страхувальників за договорами страхування життя висуває до страховиків, що
здійснюють таке страхування, особливі вимоги. Для них, як правило,
передбачається підвищений розмір статутного капіталу. Установлюється особливий
порядок формування страхових резервів, які обчислюються окремо за кожним
договором страхування з використанням методів актуарної математики. Доходи
таких компаній у вигляді внесків за договорами страхування життя не підлягають
оподаткуванню.
Довгостроковий характер зобов’язань за договорами страхування
життя позначається на характері інвестиційної політики страховика. Він може
дозволити собі значну частку довгострокових вкладень у загальному обсязі
власних інвестицій. Це стає можливим завдяки тому, що договори страхування
життя укладаються на довгий строк, а обов’язки з виплат страхувальникам, як
правило, значно віддалені в часі і, крім того, піддаються досить точному
прогнозуванню. А компанії, що провадять загальні види страхування (строк дії
яких майже завжди не перевищує року), орієнтовані здебільшого на
короткострокові високоліквідні інвестиції. Особливі інвестиційні можливості
компаній зі страхування життя роблять унікальним їх становище на ринку
капіталу: вони чи не єдині фінансові установи (за винятком пенсійних фондів),
які задовольняють потреби економіки в дефіцитному капіталі для довгострокових
інвестицій.
З огляду на ці розбіжності в більшості країн світу заборонено
створювати так звані композитні компанії, які б одночасно здійснювали
страхування життя і загальне страхування. У країнах Європейського Союзу,
наприклад, така заборона діє з 1982 року. Страховий ринок чітко поділений на
ринок страхування життя і ринок загального страхування. Відповідним чином будується
і статистика. Так, за даними статистичного щорічника «European Insurance in
Figures», CEA Publications, структура страхового ринку країн — членів ЄС має
такий вигляд (табл. 1).
Таблиця
1 - ЗАГАЛЬНА СТРУКТУРА СТРАХОВОГО РИНКУ КРАЇН — ЧЛЕНІВ ЄС ЗА
ЗБОРОМ СТРАХОВИХ ПРЕМІЙ, %

Страхування

1992

1994

1996

1997

Життя (Life)

48,0

50,0

53,5

56,1

Загальне (General)

52,0

50,0

46,5

43,9

У нашій країні заборона на створення композитних компаній
існує з 1 січня 1997 р. Законодавством України передбачено, що компанії, які
отримали ліцензію на страхування життя, не мають права займатися іншими видами
страхування і навпаки. Структура страхового ринку України з огляду на
виокремлення цих двох сфер діяльності страховиків має такий вигляд (табл 2).
Таблиця
 2 -ЗАГАЛЬНА СТРУКТУРА
СТРАХОВОГО РИНКУ УКРАЇНИ ЗА ЗБОРОМ СТРАХОВИХ ПРЕМІЙ, %

Страхування

1997

1998

1999

2000

Життя (Life)

4,6

1,6

0,7

0,5

Загальне (General)

95,4

98,4

99,3

99,5

Іноді практика страхування потребує комплексного страхового
захисту майнових інтересів страхувальника. Тоді за одним страховим полісом
беруться на страхування кілька різнорідних об’єктів на випадок одних і тих
самих страхових подій. У цьому разі доцільніше додержувати класифікації не за
об’єктами страхування, а за родом небезпеки. Під родом небезпеки розуміється
набір специфічних страхових подій (страхових ризиків), які супроводжують
конкретну діяльність страхувальника. Із цього погляду в загальному страхуванні
виокремлюють, наприклад, автотранспортне страхування, морське та авіаційне
страхування, страхування ядерних, космічних, кредитних ризиків тощо.
Як приклад використання класифікації за родом небезпек можна
навести вимогу Директиви Комісії Європейського союзу 92/49/СЕЕ, згідно з якою
країни — члени цієї організації зобов’язані формувати відповідну статистику з
таким групуванням видів загального страхування: страхування від нещасних
випадків та на випадок хвороби; автотранспортне страхування (за винятком
відповідальності перевізника); страхування майна від вогню та стихійного лиха;
авіаційне, морське та транспортне страхування; страхування загальної цивільної
відповідальності; страхування кредитів та поручительств; інші види.
Не менш важливою з економічного погляду є класифікація за
об’єктами страхування, тобто об’єктами, на які спрямовується страховий захист.
Класифікація за об’єктами страхування передбачає виокремлення трьох галузей:
o
особистого страхування (об’єкти —
життя, здоров’я і працездатність страхувальників або застрахованих);
o
майнового страхування (об’єкти —
майно в різних його видах: рухомі і нерухомі матеріальні цінності, грошові
кошти, доходи);
o
страхування відповідальності
(об’єкт — відповідальність за шкоду, заподіяну страхувальником життю, здоров’ю,
майну третьої особи).
Ця класифікація довгий час була основною в теорії і практиці
вітчизняного страхування. Не втратила вона свого значення і тепер, хоча
застосовується, здебільшого, у теоретичному аспекті. Об’єкт страхування є
вирішальним фактором, від якого залежить характер договору страхування і його
основні умови: страхова сума, перелік страхових випадків (обсяг страхової
відповідальності), страхова премія, франшиза, термін дії договору, винятки,
обмеження і т. ін. (докладніше див. підрозділ 2.2 і 6).
Класифікація
за юридичними ознаками, як і за економічними, передбачає
кілька підходів. Насамперед це — виокремлення певних класів страхування згідно
з міжнародними нормами. Так, згідно з директивами ЄС, з 1 січня 1978 року
країни—члени цієї організації використовують класифікацію, яка встановлює 7
класів довгострокового страхування (життя і пенсій) і 18 класів загального
страхування.
Довгострокове
страхування (страхування життя і пенсій)
Клас І. Страхування життя і ренти (ануїтетів) (Life and
annuity).
Клас  II. Страхування до шлюбу і народження дитини
(Marriagere and birth).
Клас  III. Зв’язане довгострокове страхування життя
(Link long term).
Клас  IV. Безперервне страхування здоров’я (Permanent
health).
Клас  V. Тонтіни (Tontines).
Клас  VI. Страхування виплати капіталу (Capital
redemption).
Клас VII. Страхування пенсій (Pension fund management).
Загальні види страхування
Клас 1. Страхування від нещасних випадків (Accident).
Клас 2. Страхування на випадок хвороби (Sickness).
Клас 3. Страхування наземних транспортних засобів (Land
vehicles).
Клас 4. Страхування залізничного транспорту (Railway
rolling stock).
Клас 5. Страхування авіаційної техніки (Aircraft).
Клас 6. Страхування суден (Ships).
Клас 7. Страхування вантажів (Goods in tranzit).
Клас 8. Страхування від пожеж і стихійного лиха (Fire and natural forces).
Клас 9. Страхування власності інше, ніж передбачене класами 3—8 (Other damage to property).
Клас 10. Страхування відповідальності власників моторизованих транспортних засобів (Motor vehicles liability).
Клас 11. Страхування відповідальності власників авіаційної техніки (Aircraft liability).
Клас 12. Страхування відповідальності власників суден (Liability for ships).
Клас 13. Страхування загальної відповідальності (General liability).
Клас 14. Страхування кредитів (Credit).
Клас 15. Страхування поручительств (застави) (Suretyship).
Клас 16. Страхування фінансових втрат (Miscellaneous financial loss).
Клас 17. Страхування судових витрат (Legal axpenses).
Клас 18. Страхування фінансової допомоги (Assistance).
Згідно з цією класифікацією в багатьох країнах ліцензується
страхова діяльність. Починаючи з 1996 року приблизно такий самий підхід до
виокремлення класів (вони названі «видами») страхування при видачі страховикам
ліцензій практикує державний наглядовий орган у галузі страхування (до 2000 р.
— Комітет у справах нагляду за страховою діяльністю України, а далі —
Департамент фінансових установ та ринків Міністерства фінансів України). Хоча
слід зазначити, що окремої класифікації з поділом страхування на «життя» і
«не-життя» у нас немає. Перелік видів страхування, на які видаються ліцензії,
визначено в статті 6 закону України «Про страхування». Тобто йдеться про
класифікацію страхування з офіційного погляду, згідно з вимогами внутрішнього
законодавства України. Ця класифікація передбачає такі види страхування:
o
Страхування життя.
o
Страхування від нещасних випадків.
o
Медичне страхування (безперервне
страхування здоров’я).
o
Страхування здоров’я на випадок
хвороби.
o
Страхування залізничного
транспорту.
o
Страхування наземного транспорту
(крім залізничного).
o
Страхування повітряного
транспорту.
o
Страхування водного транспорту
(морського внутрішнього та інших видів водного транспорту).
o
Страхування вантажів та багажу
(вантажобагажу).
o
Страхування від вогневих ризиків
та ризиків стихійних явищ.
o
Страхування майна (іншого, ніж
передбачено пунктами 5—9).
o
Страхування цивільної
відповідальності власників наземного транспорту (включаючи відповідальність
перевізника).
o
Страхування відповідальності
власників повітряного транспорту (включаючи відповідальність перевізника).
o
Страхування відповідальності
власників водного транспорту (включаючи відповідальність перевізника).
o
Страхування відповідальності перед
третіми особами (іншої, ніж передбачена пунктами 12—14).
o
Страхування кредитів (у тому числі
відповідальності позичальника за непогашення кредиту).
o
Страхування інвестицій.
o
Страхування фінансових ризиків.
o
Страхування судових витрат.
o
Страхування виданих гарантій
(порук) та прийнятих гарантій.
o
Страхування медичних витрат.
o
Інші види добровільного
страхування.
Безперечна перевага такої класифікації полягає в тому, що вона
значною мірою наближена до загальноєвропейських стандартів. Це сприяє
взаєморозумінню між вітчизняними та іноземними страховими компаніями, що з
огляду на інтернаціональний характер страхового бізнесу є дуже позитивним.
Іноді існує потреба у класифікації за формою
організації (юридичним статусом) страховика. Така класифікація
використовується переважно з метою забезпечення державного регулювання
страхової діяльності (видача ліцензій, ведення державного реєстру страхових
компаній тощо), контролю за страховиками, аналізу розвитку страхового ринку в
інституційному і територіальному аспекті. У цьому плані можна виокремити
страхування комерційне (в Україні, згідно з чинним законодавством,
його здійснюють страхові компанії, створені у формі акціонерних товариств
відкритого і закритого типу, повних, командитних товариств, товариств з
додатковою відповідальністю; в інших країнах комерційне страхування здійснюють
також приватні страхові компанії), взаємне (його здійснюють товариства
взаємного страхування), державне (його здійснюють спеціалізовані
державні страхові організації).
Класифікація за юридичними ознаками передбачає можливість
застосування такої класифікаційної ознаки, як форма проведення
страхування. За цією ознакою страхування поділяють на обов’язкове і
добровільне. Більшість договорів страхування укладається на
добровільній основі. Страхувальник має право, але не зобов’язаний укладати
договір страхування. Водночас і страховик має повне право відмовитися від
прийняття на себе тих ризиків, які він вважає небажаними. Проте в деяких
випадках, коли йдеться про потреби суспільства в цілому, ступінь свободи
страхувальника і страховика суттєво обмежується. При цьому замість права
укласти страховий договір у страхувальника з’являється обов’язок це
зробити, а страховик втрачає право відмовити страхувальникові і набуває
обов’язку взяти ризик на страхування. Ідеться про обов’язкове страхування,
яке встановлюється відповідними законодавчими актами. В Україні існують 33 види
обов’язкового страхування. Їх перелік визначений у статті 7 Закону України «Про
страхування» (докладніше див. підрозділ 2.3).
Отже, розглянувши ймовірні підходи до класифікації
страхування на основі найважливіших класифікаційних ознак, доходимо висновку:
класифікацію страхування можна визначити як систему поділу страхування за
історичними, економічними або юридичними ознаками на сфери діяльності, галузі,
підгалузі, види, класи, групи залежно від цілей використання результатів
класифікації.

 2  Класифікація
страхування за об’єктами

<!--
google_ad_client = "ca-pub-4735452452517403";
/* Sb_336х280 */
google_ad_slot = "0771680582";
google_ad_width = 336;
google_ad_height = 280;
//-->

Класифікацію за об’єктами з виокремленням галузей, підгалузей і видів
страхування можна вважати класичним підходом у теорії та практиці вітчизняного
страхування. Схематично таку класифікацію унаочнює рис. 2.1. Вона є найбільш
звичною для національних страховиків і дуже важливою з теоретичного погляду.
Закон України «Про страхування» визначає, що об’єктами
страхування можуть бути три групи майнових інтересів:
o
пов’язані з життям, здоров’ям,
працездатністю та додатковою пенсією страхувальника або застрахованої особи (особисте
страхування);
o
пов’язані з володінням,
користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування);
o
пов’язані з відшкодуванням
страхувальником заподіяної ним шкоди фізичній особі або її майну, а також
шкоди, заподіяної юридичній особі (страхування відповідальності).
За часи існування в колишньому СРСР єдиної державної
страхової компанії — Держстраху — найбільш розвиненою галуззю було
особистестрахування, яке забезпечувало понад 60 % загального щорічного
обсягу надходжень страхових премій на користь цієї страхової компанії. Понад
90 % у складі надходжень за особистим страхуванням припадало на премії за
довгостроковими договорами страхування життя.
Особливістю цієї галузі порівняно з іншими є те, що об’єкти
особистого страхування (життя, здоров’я, працездатність людини) не мають
вартісної оцінки. Тому вважається, що в особистому страхуванні не відбувається
компенсації матеріальної шкоди, а виплати страховика на користь страхувальника
(застрахованого) або його родини мають характер фінансової допомоги.
Особисте страхування поділяється на три підгалузі. Їх
існування пов’язане з різною тривалістю договорів страхування і різними
обсягами страхової відповідальності (переліком подій, на випадок яких
провадиться страхування). Підгалузями особистого страхування є страхування
від нещасних випадків, медичне страхування,
страхування життя. У рамках цих підгалузей виокремлюються
види страхування.
Страхування
від нещасних випадків об’єднує короткострокові (як
правило, до одного року) види особистого страхування. Обсяг відповідальності за
видами, які входять до цієї підгалузі, передбачає виплату страхової суми або її
частини в такому разі: а) смерті застрахованого; б) постійної втрати ним
здоров’я (встановлення інвалідності); в) тимчасової непрацездатності. Необхідна
умова настання відповідальності страховика — щоб перелічені події були
наслідком нещасного випадку, передбаченого договором страхування.
Під нещасним випадком розуміють раптову, короткочасну,
непередбачувану та незалежну від волі страхувальника (застрахованої особи)
подію, що може призвести до травматичного пошкодження, каліцтва або іншого
розладу здоров’я застрахованої особи.
Страхувальником може бути як фізична, так і юридична особа
(наприклад, підприємство, яке страхує своїх працівників), а застрахованим —
лише фізична особа. Якщо особа укладає договір страхування власного життя
і здоров’я, то вона одночасно є страхувальником і застрахованим. При укладанні
договору страхування життя і здоров’я іншої особи (наприклад, дитини)
застрахованою буде саме ця особа, а страхувальником — особа, що уклала договір
і сплачує внески. Страхування від нещасних випадків в Україні провадиться як у
добровільній, так і в обов’язковій формі. Перелік обов’язкових видів
страхування наведений у підрозділі 3.

Рис. 1. Класифікація страхування за об’єктами
Конкретними видами страхування в цій підгалузі є, наприклад,
індивідуальне страхування від нещасних випадків, колективне страхування
працівників за рахунок коштів підприємств і організацій, страхування туристів,
пасажирів, дітей, окремих категорій працівників, чия робота пов’язана з
особливою небезпекою для життя і здоров’я, та інші такі види. Вони мають дуже
багато спільних рис, і тому законодавством України передбачається можливість
здійснення страховиком усіх цих видів страхування за однією ліцензією, а саме:
ліцензією на право здійснення страхування від нещасних випадків
(докладніше див. розділ 9).
Друга підгалузь особистого страхування — медичне
страхування. Воно виникло і почало розвиватися в нашій країні
порівняно недавно, хоча Західні країни мають уже досить великий досвід у цій
справі. За радянських часів потреби в медичному страхуванні начебто й не було,
оскільки медична допомога надавалася на безоплатній основі. З переходом до
ринкових відносин ситуація змінилася. Висока вартість кваліфікованої медичної
допомоги зумовила інтерес населення до медичного страхування, що сприяло його
розвитку.
Медичне страхування як самостійна підгалузь особистого
страхування об’єднує всі види страхування, пов’язані з відшкодуванням витрат
страхувальника у зв’язку із захворюванням і необхідністю лікування.
Особливістю цієї підгалузі є наявність тут як довгострокових,
так і короткострокових видів страхування. До довгострокових видів медичного
страхування належить, наприклад, безперервне страхування здоров’я, договір
про яке страхувальник може укласти на невизначений період.
Прикладом короткострокових видів медичного страхування
є страхування здоров’я на випадок хвороби, медичне страхування туристів, що
від’їжджають за кордон, страхування на період вагітності та пологів тощо.
Ще одна особливість медичного страхування — це те, що
страхова виплата може здійснюватися страховиком двома способами: по-перше,
безпосередньо страхувальникові (застрахованому) у вигляді повної страхової суми
або її частки; по-друге, у вигляді оплати медичній установі вартості лікування
застрахованого (включаючи плату за перебування в стаціонарі, фізіотерапевтичні
процедури, консультації провідних фахівців, витрати на придбання ліків і т.
ін.).
Так само, як і в разі страхування від нещасних випадків,
страхувальниками тут можуть бути і фізичні і юридичні особи; страхувальник і
застрахований можуть поєднуватися в одній і тій самій особі.
Медичне страхування може здійснюватися як у добровільній, так
і в обов’язковій формі. До переліку видів обов’язкового страхування, наведеного
в Законі України «Про страхування», належить і медичне страхування. Проте досі
системи обов’язкового медичного страхування в Україні немає, хоча, наприклад, у
Росії вона діє вже кілька років .
Третя підгалузь особистого страхування — страхування
життя.
Ця підгалузь об’єднує довгострокові види особистого
страхування, обсяг відповідальності за якими, згідно з чинним законодавством
України, передбачає одноразову або розстрочену виплату страхової суми в разі:
а) смерті застрахованої особи в період дії договору страхування
(або рішення суду про оголошення застрахованої особи померлою); б) дожиття
застрахованої особи до закінчення строку дії договору страхування; в) досягнення
застрахованою особою певного віку: пенсійного (пенсійне страхування) або
віку, визначеного договором страхування; г) настання події в житті
застрахованої особи, яка обумовлена у договорі страхування (укладання шлюбу,
народження дитини, вступ до навчального закладу тощо).
За вимогами вітчизняного страхового законодавства, договори
страхування життя в Україні мають укладатися на строк не менше як три роки.
Страхування життя має ту особливість, що всі види
страхування, які входять до цієї підгалузі, провадяться тільки в добровільній
формі .
Найдавнішою і традиційно розвиненою галуззю страхування є майнове
страхування. Його економічне призначення полягає в компенсації шкоди,
заподіяної страхувальнику внаслідок страхового випадку із застрахованим майном.
Ідеться як про матеріальні, так і про фінансові збитки.
Обсяг відповідальності страховика включає виплату страхового
відшкодування страхувальникові в разі пошкодження або знищення матеріальних
цінностей, а також у разі втрати страхувальником грошових коштів або
неотримання ним запланованого доходу (прибутку) внаслідок страхових випадків,
обумовлених договором страхування.
Особливістю цієї галузі є те, що в основу визначення
страхової суми за більшістю договорів майнового страхування покладено дійсну
вартість застрахованих об’єктів. У разі страхування майна не на повну вартість
збитки при настанні страхової події, як правило, також не відшкодовуються в
повному обсязі.
Розмір відшкодування залежить від системи страхового
забезпечення, передбаченої конкретним договором страхування. У майновому
страхуванні використовують три системи страхового забезпечення: пропорційну,
систему першого ризику і граничну (граничного відшкодування).
Пропорційна
система передбачає виплату відшкодування в тій самій пропорції щодо
реального збитку, в якій страхова сума за договором перебуває відносно дійсної
вартості застрахованого майна.
Система
першого ризику передбачає повне відшкодування збитків, завданих
застрахованому майну, але в межах страхової суми за договором. Тобто якщо при
використанні пропорційної системи страховик бере до уваги загальний обсяг
збитків і відшкодовує його в певній пропорції, то в разі використання системи
першого ризику обсягом збитків, який перевищує страхову суму, страховик просто
нехтує. Зазначений обсяг вважається «другим» ризиком (на відміну від «першого»,
який підлягає відшкодуванню і від якого походить назва цієї системи).
Обидві ці системи використовуються страховиком як засіб
заохочення страхувальника укладати договори на повну вартість майна. Вони
втрачають сенс, коли страхова сума за договором і дійсна вартість майна
збігаються.
Система
граничного відшкодування використовується в тих видах
майнового страхування, де страховик має компенсувати збитки страхувальника, які
обчислено як різницю між заздалегідь обумовленою границею (звідси назва
системи) і фактичним рівнем доходів. Ця система поширюється на страхування
врожаю, втрат від простоїв у виробництві тощо.
Майнове страхування об’єднує найрізноманітніші види
страхування, які іноді поділяють на дві підгалузі: страхування майна
громадян і страхування майна юридичних осіб. Виокремлення цих двох
підгалузей пов’язане з істотними розбіжностями у практиці проведення
страхування майна юридичних і фізичних осіб.
По-перше, розмір ризику (з огляду на обсяги можливих збитків)
при страхуванні майна громадян, як правило, значно менший, аніж розмір
ризику юридичної особи.
По-друге, перелік об’єктів страхування у громадян є
досить обмеженим. До нього належать зазвичай власні житлові і дачні будинки,
господарські споруди, автомобілі, домашнє майно, домашні і сільськогосподарські
тварини. Перелік об’єктів майнового страхування юридичних осіб значно
ширший. Він охоплює будівлі і споруди, машини і технологічне устаткування,
електронне обладнання, транспортні засоби усіх видів, вантажі,
будівельно-монтажні й інженерні ризики, фінансово-кредитні ризики тощо.
Відповідно до перелічених об’єктів в обох підгалузях виокремлюються конкретні
види страхування.
По-третє, ризики громадян достатньо прості й
однорідні, тому доволі часто страховик може страхувати їх за стандартними
умовами (видавати стандартний страховий поліс). А ризики юридичних осіб
складні та неоднорідні, тому часто доводиться створювати індивідуальні програми
страхового захисту відповідно до потреб конкретного страхувальника.
По-четверте, процес прийняття на страхування ризиків громадян
— річ, здебільшого, порівняно нескладна. Інколи страховики навіть не вдаються
до попереднього огляду майна, що страхується. Чого не можна сказати про
прийняття на страхування ризиків юридичних осіб. Тут майже завжди
потрібен попередній огляд.
По-п’яте, складність ризиків юридичних осіб часто
спонукає страховиків скористатися послугами професійних страхових посередників
— брокерів — з їхнім досвідом і знанням. При страхуванні майна громадян
страховик може сам пропонувати поліси клієнтам або використовувати послуги
страхових агентів, якими можуть бути фізичні особи, кредитні установи,
відділення зв’язку, туристичні фірми, станції технічного обслуговування
автомобілів тощо.
Страхування майна, як правило, здійснюється в добровільній
формі.
Третя (порівняно нова для вітчизняного страхування) галузь —
це страхування відповідальності. Економічне призначення такого
страхування полягає в захисті майнових інтересів страхувальника в разі, якщо
він завдасть шкоди життю, здоров’ю і майну третьої особи, а також майнових інтересів
потерпілої третьої особи. Залежно від виду страхування страхову виплату
страховик може здійснювати або на користь страхувальника, або на користь
третьої особи, котру визнано постраждалою внаслідок певних дій або
бездіяльності страхувальника. Страховою подією при страхуванні
відповідальності вважається факт настання відповідальності
страхувальника, який може бути встановлений судовими органами або
добровільно визнаний самим страхувальником.
На відміну від майнового та особистого страхування, особливістю
страхування відповідальності є те, що крім страховика і страхувальника тут
завжди присутня третя особа, майнові інтереси якої захищає конкретний договір
страхування. Найчастіше ця третя особа є невідомою (виняток становить
страхування відповідальності за невиконання договірних зобов’язань).
Види страхування, які належать до цієї галузі, мають
комплексний характер. Адже більшість полісів страхування відповідальності
забезпечують одночасний страховий захист як життя і здоров’я третьої особи
(об’єкти особистого страхування), так і її майна (об’єкти майнового
страхування). У цьому полягає ще одна особливість страхування відповідальності.
Особливістю страхування відповідальності є також порядок
визначення в договорі страхової суми. На відміну від страхування майна, де
страхова сума зазвичай залежить від дійсної вартості об’єкта страхування, при
страхуванні відповідальності страхова сума встановлюється у вигляді граничної
суми відшкодування — ліміту відповідальності, яку бере на себе страховик, коли
страхувальник завдасть шкоди третім особам (їхньому життю, здоров’ю, майну).
Законодавство більшості розвинених країн передбачає
обов’язкове страхування відповідальності власників деяких джерел підвищеної
небезпеки, найбільш загрозливих унаслідок значного поширення або великих
масштабів імовірної шкоди. Практично в усіх країнах існує обов’язкове
страхування відповідальності власників автотранспортних засобів. З 1 січня 1997
року страхування відповідальності власників транспортних засобів у обов’язковій
формі запроваджене також в Україні. У більшості країн світу здійснюється
страхування відповідальності власників авіаційного транспорту, власників суден,
користувачів ядерних установок, обов’язкове страхування професійної
відповідальності певних категорій фахівців. Практично всі перелічені види
страхування відповідальності починають активно розвиватися й у нашій країні.

 3  Обов’язкове
і добровільне страхування

<!--
google_ad_client = "ca-pub-4735452452517403";
/* Sb_336х280 */
google_ad_slot = "0771680582";
google_ad_width = 336;
google_ad_height = 280;
//-->

Найважливіша класифікаційна ознака у страхуванні — форма проведення.
За цією ознакою страхування поділяється на добровільне й обов’язкове.
Класифікацію страхування за формами проведення унаочнює рис.  2.
Здебільшого взаємовідносини між страхувальником і страховиком
будуються на добровільних засадах і оформлюються договором страхування. Згідно із
Законом України «Про страхування» договори страхування укладаються відповідно
до правил страхування. Правила страхування при добровільній формі страховик
розробляє самостійно для кожного виду страхування, а далі їх затверджує
державний наглядовий орган у сфері страхування, видаючи ліцензію на право
здійснення відповідного виду страхування.
Правила страхування визначають загальні умови і порядок
здійснення конкретним страховиком того чи іншого виду добровільного
страхування. Правила проведення одного й того самого виду страхування різними
страховиками можуть бути істотно різними. Тому страхувальник має змогу обрати
найбільш прийнятний для себе варіант страхування і, відповідно, — страховика.
Страховик, у свою чергу, не залишається пасивною стороною, він також має право
обирати: прийняти на страхування запропонований страхувальником ризик чи
відхилити його. Якщо обидві сторони досягнуть попередньої згоди, вони укладають
договір, у якому конкретизуються загальні умови страхування, викладені у
правилах.

Рис.  2 -Класифікація страхування за формами
проведення
Добровільне
страхування передбачає, що всі істотні моменти договору страхування
визначаються виключно за згодою сторін.
В обов’язковому страхуванні — інша справа.
Тут страхові відносини виникають згідно із законом, а страхування здійснюється
на підставі відповідних законодавчих актів, якими передбачено перелік об’єктів,
що підлягають страхуванню; перелік страхових подій, винятки з них; максимальні
страхові тарифи; страхові суми; рівень страхового забезпечення та інші суттєві
моменти. Згідно із Законом України «Про страхування» форми типового договору і
порядок проведення обов’язкового страхування визначаються Кабінетом Міністрів
України. Отже, при укладанні договору обов’язкового страхування ні у
страховика, ні у страхувальника практично не лишається «свободи маневру», адже
всі суттєві моменти будь-якого виду обов’язкового страхування, навіть сама
форма договору, заздалегідь визначені законодавчими актами.
Принцип обов’язковості однаково поширюється і на
страхувальника, і на страховика. Перший має обов’язково застрахувати
передбачений законодавством об’єкт, а другий не в праві відмовити йому в цьому.
За часів державної монополії, коли потреби страхувальників
задовольняв єдиний страховик — Держстрах, проведення обов’язкового страхування
не супроводжувалося укладанням договорів. Нині оформлення договорів страхування
є обов’язковим у будь-якому випадку.
Право на здійснення обов’язкових видів страхування може
отримати будь-який страховик, якщо він має відповідну ліцензію.
У Законі України «Про страхування» наведено перелік 33 видів
обов’язкового страхування, які здійснюються (або мають здійснюватися) в нашій
країні, і встановлено, що нові види обов’язкового страхування можуть бути
введені лише шляхом внесення змін у цей Закон. До складу обов’язкового
страхування українським законодавством віднесено:
o
медичне страхування;
o
особисте страхування медичних і
фармацевтичних працівників (крім тих, які працюють в установах і організаціях,
що фінансуються з Державного бюджету України) на випадок інфікування вірусом
імунодефіциту людини при виконанні ними службових обов’язків;
o
особисте страхування працівників
відомчої (крім тих, які працюють в установах і організаціях, що фінансуються з
Державного бюджету України) та сільської пожежної охорони і членів добровільних
пожежних дружин (команд);
o
страхування спортсменів вищих
категорій;
o
страхування життя і здоров’я
спеціалістів ветеринарної медицини;
o
особисте страхування від нещасних
випадків на транспорті;
o
авіаційне страхування цивільної
авіації;
o
страхування відповідальності
морського перевізника та виконавця робіт, пов’язаних із обслуговуванням
морського транспорту, щодо відшкодування збитків, завданих пасажирам, багажу,
пошті, вантажу, іншим користувачам морського транспорту та третім особам;
o
страхування цивільної
відповідальності власників транспортних засобів;
o
страхування засобів водного
транспорту;
o
страхування врожаю
сільськогосподарських культур і багаторічних насаджень державними
сільськогосподарськими підприємствами, врожаю зернових культур і цукрових
буряків сільськогосподарськими підприємствами всіх форм власності;
o
страхування цивільної
відповідальності оператора ядерної установки за шкоду, яка може бути заподіяна
внаслідок ядерного інциденту (порядок та умови цього страхування визначаються
спеціальним законом України);
o
страхування працівників (крім тих,
які працюють в установах і організаціях, що фінансуються з Державного бюджету
України), які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, в тому числі
здійснюють догляд за особами, які страждають на психічні розлади;
o
страхування цивільної
відповідальності суб’єктів господарювання за шкоду, яку може бути заподіяно
пожежами та аваріями на об’єктах підвищеної небезпеки, включаючи
пожежовибухонебезпечні об’єкти та об’єкти, господарська діяльність на яких може
призвести до аварій екологічного та санітарно-епідеміологічного характеру;
o
страхування цивільної
відповідальності інвестора, в тому числі за шкоду, заподіяну довкіллю, здоров’ю
людей, за угодою про розподіл продукції, якщо інше не передбачено такою угодою;
o
страхування майнових ризиків за
угодою про розподіл продукції у випадках, передбачених Законом України «Про
угоди про розподіл продукції»;
o
страхування фінансової
відповідальності, життя і здоров’я тимчасового адміністратора та ліквідатора
фінансової установи;
o
страхування майнових ризиків при
промисловій розробці родовищ нафти і газу у випадках, передбачених Законом
України «Про нафту і газ»;
o
страхування медичних та інших
працівників державних і комунальних закладів охорони здоров’я та державних
наукових установ (крім тих, які працюють в установах і організаціях, що
фінансуються з Державного бюджету України) на випадок захворювання на
інфекційні хвороби, пов’язаного з виконанням ними професійних обов’язків в
умовах підвищеного ризику зараження збудниками інфекційних хвороб;
o
страхування відповідальності
експортера та особи, яка відповідає за утилізацію (видалення) небезпечних
відходів, щодо відшкодування шкоди, яку може бути заподіяно здоров’ю людини,
власності та навколишньому природному середовищу під час транскордонного
перевезення та утилізації (видалення) небезпечних відходів;
o
страхування персоналу ядерних
установок, джерел іонізуючого випромінювання, а також державних інспекторів з
нагляду за ядерною та радіаційною безпекою безпосередньо на ядерних установках
від ризику негативного впливу іонізуючого випромінювання на їхнє здоров’я за
рахунок коштів ліцензіатів;
o
страхування об’єктів космічної
діяльності (наземна інфраструктура), перелік яких затверджується Кабінетом
Міністрів України за поданням Національного космічного агентства України;
o
страхування цивільної
відповідальності суб’єктів космічної діяльності;
o
страхування об’єктів космічної
діяльності (космічна інфраструктура), які є власністю України, щодо ризиків,
пов’язаних з підготовкою до запуску космічної техніки на космодромі, запуском
та експлуатацією її у космічному просторі;
o
страхування відповідальності щодо
ризиків, пов’язаних з підготовкою до запуску космічної техніки на космодромі,
запуском та експлуатацією її у космічному просторі;
o
страхування відповідальності
суб’єктів перевезення небезпечних вантажів на випадок настання негативних
наслідків при перевезенні небезпечних вантажів;
o
страхування професійної
відповідальності осіб, діяльність яких може заподіяти шкоду третім особам, за
переліком, встановленим Кабінетом Міністрів України;
o
страхування відповідальності
власників собак (за переліком порід, визначених Кабінетом Міністрів України)
щодо шкоди, яка може бути заподіяна третім особам;
o
страхування цивільної
відповідальності громадян України, що мають у власності чи іншому законному
володінні зброю, за шкоду, яка може бути заподіяна третій особі або її майну
внаслідок володіння, зберігання чи використання цієї зброї;
o
страхування тварин на випадок
загибелі, знищення, вимушеного забою, від хвороб, стихійних лих та нещасних
випадків у випадках та згідно з переліком тварин, встановленими Кабінетом
Міністрів України;
o
страхування відповідальності
суб’єктів туристичної діяльності за шкоду, заподіяну життю чи здоров’ю туриста
або його майну;
o
страхування відповідальності
морського судновласника;
o
страхування ліній електропередач
та перетворюючого обладнання передавачів електроенергії від пошкодження
внаслідок впливу стихійних лих або техногенних катастроф та від протиправних
дій третіх осіб.
Усі види страхування, що не ввійшли до цього переліку,
вважаються добровільними.
Міжнародне право і право більшості держав світу пов’язують
впровадження окремих видів обов’язкового страхування з необхідністю захисту
інтересів третіх осіб у разі, коли їм завдано шкоди. Тому обов’язкова форма
страхування найбільш поширена у страхуванні відповідальності, а конкретніше — у
страхуванні відповідальності власників джерел підвищеної небезпеки. А особисте
і майнове страхування провадяться, як правило, у добровільній формі.
Ефективність державного регулювання у сфері страхування
багато в чому залежить від створення оптимальної системи страхового захисту на
базі раціонального використання можливостей і переваг як обов’язкового, так і
добровільного страхування.

Самостійна робота №1  Класифіфикація
страхування

План

1.1
Поняття класифікації та її значення
1.2
Класифікація страхування за об’єктами
1.3
Обов’язкове і добровільне страхування

Перелік питання
1 Які ознаки
характеризують економічну
категорію страхування?
2 Які особливості
обов’язкової форми страхування?
3 Хто визначає загальні умови і порядок проведення
добровільного страхування?
4 На яких принципах ґрунтується комерційне страхування?

Література

1
 Базилевич
В.Д. Страхування: Підручник. – К.: Вища школа, 2008.- 534 с.
2
Страхування:
Підручник./ Керівник авт.кол. і наук. ред. Осадець С.С. -К.: КНЕУ, 1998. -528c.
3
Щербина В. С.. Господарське
право: Підручник. — 2-е вид., перероб. і доп.  — К.: Юрінком Інтер,.2005 — 592 с.

У результаті вивчення теми студент повинен:
ЗНАТИ: основні терміни та
поняття теми; класифікацію страхування; загальну структуру
страхового ринку країн та України; загальні види страхування.
 ВМІТИ: визначити класифікацію страхування за формами проведення (добровільне та
обов’язкове), характеризувати їх спільні та відмінні риси.

ПИТАННЯ
ДЛЯ САМОПІДГОТОВКИ

4
Скачано с www.znanio.ru

file_name: Розділ 2 Класифікація страхування.doc

alt: Класифікація за історичними ознаками передбачає виокремлення етапів розвитку страхування (зародки страхування в античному суспільстві; середньовічне страхування у формі взаємодопомоги; страхування в період раннього капіталізму; страхування…

alt: Україні, згідно з чинним законодавством, його здійснюють страхові компанії, створені у формі акціонерних товариств відкритого і закритого типу, повних, командитних товариств, товариств з додатковою відповідальністю;…

alt: Під нещасним випадком розуміють раптову, короткочасну, непередбачувану та незалежну від волі страхувальника (застрахованої особи) подію, що може призвести до травматичного пошкодження, каліцтва або іншого розладу…

alt: По-перше, розмір ризику (з огляду на обсяги можливих збитків) при страхуванні майна громадян , як правило, значно менший, аніж розмір ризику юридичної особи

alt: Кабінетом Міністрів України за поданням

title: Розділ 2 Класифікація страхування


extracted_text:
«Мудрой и элегантной»

  Этот ролик создан к юбилею
поэтессы Юдиной Татьяны Семёновны.

Ролик
на странице сообщества «Живём активно» в контакте, ссылка:
https://vk.com/videos-37787618?z=video-37787618_170718794%2Fclub37787618%2Fpl_-37787618_-2

Скачано
с www.znanio.ru

file_name: о ролике Мудрой и элегантной, 2015.docx

title: "Мудрой и элегантной"


extracted_text:
Г — 10
  К.Р. № 3
ВАРИАНТ 1:
1.  Длина стороны ромба ABCD
  равна 5 см, длина диагонали BD равна 6 см. Через точку О пересечения
  диагоналей ромба проведена прямая ОК, перпендикулярная его плоскости. Найдите
  расстояние от точки К до вершин ромба, если ОК= 8
  см.
  2.  Длина катета прямоугольного равнобедренного треугольника равна 4 см.
  Плоскость α, проходящая через катет, образует с плоскостью треугольника
  угол, величина которого равна 30°. Найдите длину проекции гипотенузы на
  плоскость α.

Г —
  10                                                            К.Р. № 3
ВАРИАНТ 2:
1.  Длины сторон
  прямоугольника равны 8 и 6 см. Через точку О пересечения его диагоналей
  проведена прямая ОК, перпендикулярная его плоскости. Найдите расстояние от
  точки К до вершин прямоугольника, если ОК = 12
  см.                                      2.  Длины сторон треугольника АВС соответственно
  равны: ВС = 15 см, АВ = 13 см, АС = 4 см. Через сторону АС проведена
  плоскость α, составляющая с плоскостью данного треугольника угол 30°.
  Найдите расстояние от вершины В до плоскости α.

Г — 10                                                         К.Р.
  № 3
ВАРИАНТ 1:
1.  Длина стороны ромба ABCD
  равна 5 см, длина диагонали BD равна 6 см. Через точку О пересечения
  диагоналей ромба проведена прямая ОК, перпендикулярная его плоскости. Найдите
  расстояние от точки К до вершин ромба, если ОК= 8 см.
  2.  Длина катета прямоугольного равнобедренного треугольника равна 4 см.
  Плоскость α, проходящая через катет, образует с плоскостью треугольника
  угол, величина которого равна 30°. Найдите длину проекции гипотенузы на
  плоскость α.

Г —
  10                                                            К.Р. № 3
ВАРИАНТ 2:
1.  Длины сторон
  прямоугольника равны 8 и 6 см. Через точку О пересечения его диагоналей
  проведена прямая ОК, перпендикулярная его плоскости. Найдите расстояние от
  точки К до вершин прямоугольника, если ОК = 12
  см.                                      2.  Длины сторон треугольника АВС
  соответственно равны: ВС = 15 см, АВ = 13 см, АС = 4 см. Через сторону АС
  проведена плоскость α, составляющая с плоскостью данного треугольника
  угол 30°. Найдите расстояние от вершины В до плоскости α.

Г — 10
  К.Р. № 3
ВАРИАНТ 1:
1.  Длина стороны ромба ABCD
  равна 5 см, длина диагонали BD равна 6 см. Через точку О пересечения
  диагоналей ромба проведена прямая ОК, перпендикулярная его плоскости. Найдите
  расстояние от точки К до вершин ромба, если ОК= 8
  см.                                                                                2.
  Длина катета прямоугольного равнобедренного треугольника равна 4 см.
  Плоскость α, проходящая через катет, образует с плоскостью треугольника
  угол, величина которого равна 30°. Найдите длину проекции гипотенузы на
  плоскость α.

Г —
  10                                                            К.Р. № 3
ВАРИАНТ 2:
1.  Длины сторон
  прямоугольника равны 8 и 6 см. Через точку О пересечения его диагоналей
  проведена прямая ОК, перпендикулярная его плоскости. Найдите расстояние от
  точки К до вершин прямоугольника, если ОК = 12
  см.                                      2.  Длины сторон треугольника АВС
  соответственно равны: ВС = 15 см, АВ = 13 см, АС = 4 см. Через сторону АС
  проведена плоскость α, составляющая с плоскостью данного треугольника
  угол 30°. Найдите расстояние от вершины В до плоскости α.

Г — 10
  К.Р. № 3
ВАРИАНТ 1:
1.  Длина стороны ромба ABCD
  равна 5 см, длина диагонали BD равна 6 см. Через точку О пересечения
  диагоналей ромба проведена прямая ОК, перпендикулярная его плоскости. Найдите
  расстояние от точки К до вершин ромба, если ОК= 8
  см.
  2.  Длина катета прямоугольного равнобедренного треугольника равна 4 см.
  Плоскость α, проходящая через катет, образует с плоскостью треугольника
  угол, величина которого равна 30°. Найдите длину проекции гипотенузы на
  плоскость α.

Г — 10                                                            К.Р.
  № 3
ВАРИАНТ 2:
1.  Длины сторон
  прямоугольника равны 8 и 6 см. Через точку О пересечения его диагоналей
  проведена прямая ОК, перпендикулярная его плоскости. Найдите расстояние от
  точки К до вершин прямоугольника, если ОК = 12
  см.                                      2.  Длины сторон треугольника АВС
  соответственно равны: ВС = 15 см, АВ = 13 см, АС = 4 см. Через сторону АС
  проведена плоскость α, составляющая с плоскостью данного треугольника
  угол 30°. Найдите расстояние от вершины В до плоскости α.

file_name: Г - 10 Контр работа № 3.doc

alt: Г — 10

title: контрольная работа № 3 по геометрии 10 класс


extracted_text:
24.09.2021
Физика
Тема: «Генераторы и
трансформаторы»
Рекомендации по изучению:
1.     По
ссылке https://www.youtube.com/watch?v=7kIhqlZok8c просмотреть
видео-урок
2.     По
ссылке https://www.youtube.com/watch?v=tT7t1N5squU&list=PLvtJKssE5NrjIkFiAsGgscanZynuYq49C&index=14
просмотреть видео-урок
3.     Ознакомиться
и законспектировать
На одном из прошлых уроков мы с вами знакомились с переменным
электрическим током и его свойствами. Мы узнали, что основная часть
электроэнергии в мире вырабатывается с помощью электромеханических индукционных
генераторов переменного тока, создающими синусоидальное напряжение.
Индукционным генератором переменного
тока называется устройство, предназначенное для преобразования механической
энергии в энергию переменного тока.
Напомним, что основными частями индукционного генератора
переменного тока являются:
индуктор — это постоянный магнит или электромагнит, который
создаёт магнитное поле;
якорь — это обмотка, в которой индуцируется переменная ЭДС;
и колле́ктор — контактные кольца и скользящие по ним
контактные пластины (щётки), с помощью которых ток снимается или подводится к
вращающимся частям.

Вращающаяся часть индукционного
генератора называется ротором, а неподвижная — статором.
Как вы знаете, электрический ток вырабатывается на различного рода
электростанциях. А выработанная на них электроэнергия передаётся потребителю с
помощью линий электропередач (сокращённо ЛЭП). Вроде бы всё просто, но тут есть
несколько нюансов. Дело в том, что потребители электричества есть повсюду. А
вот производится она в сравнительно немногих местах и, как правило, близко к источникам
топливо- и гидроресурсов. Помимо этого электроэнергию невозможно
законсервировать в огромных масштабах, поэтому она должна быть потреблена сразу
же после получения. Поэтому существует необходимость в передаче электроэнергии
на большие расстояния. Однако при передаче электроэнергии неизбежны потери
энергии, так как ток, проходя по проводам линии, нагревает их. Энергия тока,
идущая на нагревание проводов линии передачи, является потерянной энергией.
Чтобы передача электрической энергии была экономически выгодной,
необходимо потери на нагревание проводов сделать возможно малыми. Но как это
осуществить? Закон Джоуля — Ленца указывает на два различных пути решения этой
проблемы. Один путь — уменьшить сопротивление проводов линии передачи. Это
можно сделать, взяв провода с большим сечением. Выясним на примере осуществимо
ли это практически.
Пусть на электростанции установлен генератор постоянного тока
мощностью 200 кВт, создающий напряжение 120 В. Требуется передать
вырабатываемую генератором энергию на расстояние 10 км от станции. Какого
сечения нужно взять медные провода, чтобы потери в линии передачи не превышали
10 % от передаваемой мощности?

Практически это значит, что такой способ передачи энергии
невозможен.
Другой путь, ведущий к уменьшению
потерь энергии в линии передачи, заключается в уменьшении тока в линии
передачи. Но при данной мощности уменьшение тока возможно лишь при увеличении
напряжения. Пусть теперь та же мощность в 200 кВт передаётся при напряжении 12
кВ. Тогда сила тока в линии электропередач составит примерно 16,67 А (то есть в
сто раз меньше, чем в предыдущем случае). Так как величина тока уменьшилась в
сто раз, то при тех же потерях мощности в ЛЭП сопротивление линии передачи
увеличится в 1002 раз, то есть в 10 000. А вот сечение проводов в
10 000 раз уменьшиться и станет равным 4,86 мм2. Значит и
вес меди, идущей на изготовление провода, уменьшится в те же 10 000 раз.
Следовательно, передача энергии станет практически возможной.
Таким образом, при передаче электроэнергии на большие расстояния
необходимо пользоваться высоким напряжением. При этом чем длиннее линия
передачи, тем более высокое напряжение в ней используется/
Поэтому при передаче энергии на большие расстояния приходится
повышать напряжение тока, получаемого от генераторов, что осуществляется при
помощи трансформаторов.
Трансформатор — это устройство,
служащее для преобразования силы и напряжения переменного тока при неизменной
частоте.
Днём рождения трансформатора переменного тока считается 30 ноября
1876 года — это дата получения патента Павлом Николаевичем Яблочковым на
устройство, предназначенное для питания изобретённых им же электрических свечей
— нового в то время источника света.

В основе работы любого трансформатора лежит явление
электромагнитной индукции. Рассмотрим схему простейшего трансформатора. Итак,
он состоит из двух изолированных катушек (обмоток) с разным числом витков в
них. Обмотки находятся на сердечнике, который состоит из отдельных стальных
пластин, собранных в замкнутую раму той или иной формы.

Приложим к концам левой обмотки,
которую мы будем называть первичной, переменное напряжение (от сети
или генератора). По обмотке пойдёт переменный ток, который намагнитит сталь
сердечника, создав в нём переменный магнитный поток. По мере нарастания тока
будет расти и магнитный поток в сердечнике, изменение которого возбудит в
витках катушки ЭДС самоиндукции, мгновенное значение которой равно первой
производной магнитного потока через поверхность, ограниченную одним витком, по
времени:

Переменный магнитный поток, возникающий в сердечнике
трансформатора, пронизывает и витки вторичной обмотки, возбуждая в каждом из
них такую же по величине ЭДС индукции, что и в каждом витке первичной обмотки.
Если первичная обмотка имеет N1 витков,
а вторичная — N2 витков, то в обмотках
индуцируются (без учёта потерь на рассеивание магнитного потока) соответственно
электродвижущие силы «ЭДС один» и «ЭДС два»:

Разделив почленно первое уравнение на
второе, получим, что возникающие в катушках ЭДС индукции (самоиндукции)
пропорциональны числу витков в них:

Обычно активное сопротивление обмоток катушек очень мало и им
часто пренебрегают. Поэтому приложенное к концам первичной обмотки напряжение
можно считать примерно равным возникающей в ней ЭДС самоиндукции, взятой с
обратным знаком:

Если цепь вторичной обмотки
трансформатора разомкнута (это так называемый холостой ход
трансформатора), то тока в ней нет, и напряжение на зажимах вторичной
обмотки, равно индуцированной в ней ЭДС взятой с обратным знаком:

Мгновенные значения обеих ЭДС изменяются синфазно (то есть
одновременно достигают максимумов и минимумов). Поэтому их значения можно
заменить отношением действующих значений ЭДС или, учитывая предыдущие
равенства, отношением действующих значений напряжений:

Величину К, равную отношению числа
витков в первичной обмотке к числу витков во вторичной обмотке, называют
коэффициентом трансформации.
В том случае, когда нужно повысить
напряжение, вторичная обмотка устраивается с большим числом витков (это повышающий
трансформатор):

 В случае же, когда надо
понизить напряжение, вторичная обмотка трансформатора берётся с меньшим числом
витков (это понижающий трансформатор):

Пока вторичная обмотка разомкнута, трансформатор работает
вхолостую. При холостом ходе он потребляет небольшую энергию, так как ток,
намагничивающий стальной сердечник вследствие большой индуктивности катушки,
очень мал. Передача энергии из первичной цепи во вторичную при холостом ходе
отсутствует.
Нагрузим наш трансформатор, замкнув
через нагрузку цепь его вторичной обмотки (это так называемый рабочий
ход трансформатора). В этом случае происходит непрерывная передача энергии
из первичной обмотки трансформатора в его вторичную обмотку. При этом мощность,
выделяемая в первичной цепи и выделяемая на нагрузке, будут определяться
уравнениями, представленными на экране:

Напомним, что здесь cos φ определяет
коэффициент мощности переменного тока. Зная мощности тока в первичной и
вторичной цепи трансформатора, можно найти коэффициент полезного действия
последнего:

Согласно закону сохранения и превращения энергии, мощность тока во
вторичной цепи должна бы быть равна мощности в первичной цепи:

В действительности же это равенство не соблюдается, так как при
работе трансформатора имеются потери на нагревание обмоток трансформатора, на
вихревые токи в сердечнике и на перемагничивание сердечника; однако потери эти
невелики и сдвиги фаз между колебаниями силы тока и напряжения близки к нулю.
Поэтому трансформатор принадлежит к числу наиболее совершенных
преобразователей энергии. А их коэффициент полезного действия достигает
девяноста девяти процентов (99 %).
Иногда потерями в трансформаторе
можно пренебречь и считать его КПД равным 100 %. Тогда из равенства мощностей
первичной и вторичной цепи следует, что нагрузочные токи в первичной и
вторичной обмотках трансформатора обратно пропорциональны приложенным к ним
напряжениям:

Это означает, что, повышая с
помощью трансформатора напряжение в несколько раз, мы во столько же раз
уменьшаем силу тока (и наоборот).
Для закрепления материала, решим с вами такую задачу.
Трансформатор, содержащий в первичной обмотке 350 витков, включён в сеть с
напряжением 220 В. Ко вторичной обмотке трансформатора, имеющей 155 витков,
включён потребитель сопротивлением 80 Ом. Какова сила тока во вторичной цепи,
если падение напряжения на потребителе равно 70 В? Чему равно сопротивление
вторичной катушки?

В заключение отметим, что напряжение, вырабатываемое генераторами
на различных электростанциях, обычно не превышает 20 кВ. В то время, как мы
показали ранее, для оптимальной передачи электричества на большие расстояния
требуется напряжение в несколько сотен киловольт. Поэтому ток с электростанции сначала
подаётся на расположенную неподалёку повышающую трансформаторную подстанцию, а
затем — в линии электропередач. Но поскольку очень высокое напряжение не может
быть предложено потребителю, то в конце линии его подают поочерёдно на
несколько трансформаторных подстанций, понижающих напряжение до 380 В или 220
В. И лишь потом электроэнергию получают жилые дома и предприятия.

Срок
сдачи работ (фотоотчетов) 27.09.2021.
При несвоевременной сдаче оценка будет снижена.
При
возникновении вопросов можно обратиться к преподавателю, используя Интернет
ресурсы, обозначенные ниже: kruchkov4991@gmail.com
или в ВК https://vk.com/id9053202
24.09.2021
Физика
Тема: «Получение,
передача и распределение электроэнергии.»
Рекомендации по изучению:
1.     По
ссылке https://www.youtube.com/watch?v=Ylu5B8Rxg2U&t=33s просмотреть
видео-урок
2.     Ознакомиться
и законспектировать
Электрический ток, периодически
меняющийся со временем по модулю и направлению, называется переменным током.
В осветительной сети домов и во
многих отраслях промышленности используется именно переменный ток. В настоящее
время для получения переменного тока используют в основном электромеханические
индукционные генераторы, т. е. устройства, в которых механическая энергия
преобразуется в электрическую. Индукционными они называются потому, что их
действие основано на явлении электромагнитной индукции.
Ранее рассматривался пример получения
индукционного тока в плоском контуре при вращении внутри него магнита. На этом
принципе и работает электромеханической генератор переменного тока. Неподвижная
часть генератора, аналогичная контуру, называется статором, а
вращающаяся, т. е. магнит, — ротором. В мощных промышленных
генераторах вместо постоянного магнита используется электромагнит.
Статор промышленного генератора представляет
собой стальную станину цилиндрической формы (станина — это основная
несущая часть машины, на которой монтируются различные рабочие узлы, механизмы
и прочее).
Во внутренней его части прорезаются пазы, в которые укладывается
толстый медный провод. Именно в них и индуцируется переменный электрический ток
при изменении пронизывающего их магнитного потока.
Магнитное поле создается ротором. Он
представляет собой электромагнит: на стальной сердечник сложной формы
надета обмотка, по которой протекает постоянный электрический ток. Ток к этой
обмотке подводится через щетки и кольца от постороннего источника постоянного
тока.

На рисунке показана полная схема генератора переменного тока. При
вращении ротора какой-либо внешней механической силой, создаваемое им магнитное
поле тоже вращается. При этом магнитный поток, пронизывающий витки обмотки
статора, периодически меняется, в результате чего в них индуцируется переменный
ток.
На тепловых электростанциях ротор генератора вращается с помощью
паровой турбины, на гидроэлектростанциях — с помощью водяной турбины.

Ротор гидрогенератора имеет не одну,
а несколько пар магнитных полюсов. Чем больше пар полюсов, тем больше
частота переменного электрического тока, вырабатываемого генератором при данной
скорости вращения ротора. Поскольку скорость вращения водяных турбин обычно
невелика, то для создания тока стандартной частоты используют многополюсные
роторы.
Стандартная частота переменного тока, применяемого в
промышленности и осветительной сети в России и многих других странах, равна 50
Гц. Этот выбор был сделан с участием русского ученого Михаила Осиповича
Доливо-Добровольского.
Частота в 50 Гц означает, что на протяжении 1 с ток 50 раз течет в
одну сторону и 50 раз в другую.
В США по рекомендации известного ученого Тесла, работавшего в
фирме Вестингауз, основным производителем тогда электромагнитной техники,
стандартная частота переменного тока равна 60 Гц.
Таким образом, электрическую энергию
производят на электростанциях. Но ее каким-то образом надо передать
потребителям, часто находящимся очень далеко от станции. Для этого между
станцией и потребителем строят линии электропередач (сокращенно ЛЭП).

При передаче электроэнергии неизбежны потери, связанные с
нагреванием проводов. Чем дальше от электростанции находится потребитель тока,
тем больше энергии тратится на нагревание проводов и тем меньше доходит до
потребителя.
Уменьшение потерь электроэнергии при ее передаче от электростанций
к потребителям является важной народнохозяйственной задачей.
Из закона Джоуля-Ленца следует,
что уменьшить потери можно либо за счет уменьшения сопротивления
проводов, либо уменьшения силы тока в них.
Сопротивление проводов будет тем
меньше, чем больше площадь их поперечного сечения и чем меньше удельное
сопротивление металла, из которого они изготовлены. Провода делают из меди или алюминия,
так как среди относительно недорогих металлов они обладают наименьшим удельным
сопротивлением.
Увеличивать же толщину проводов экономически невыгодно, т.к. это
ведет к перерасходу дорогостоящего цветного металла, а также возникновению
трудностей при закреплении проводов на столбах. Поэтому такой способ снижения
потерь практически невозможен.
Поэтому существенного
снижения потерь можно добиться только за счет уменьшения силы тока.
Но приданной мощности  уменьшение силы тока возможно лишь при
увеличении напряжения.
Без такого преобразования силы тока и напряжения передача
электроэнергии на большие расстояния становится невыгодной из-за существенных
потерь.
Так, электроэнергия Волжской ГЭС передается в Москву при
напряжении 500 кВ, от Саяно-Шушенской ГЭС — при напряжении 750 кВ. Хотя на
самих электростанциях генераторы вырабатывают электрическую энергию при
напряжениях, не превышающих 20 кВ.

Решение этой важнейшей технической задачи стало возможным только
после изобретения трансформатора — устройства, служащего для преобразования
силы и напряжения переменного тока при неизменной частоте.
Первый трансформатор был изобретен в 1876 г. русским ученым Павлом
Николаевичем Яблочковым. А первый технический трансформатор впервые создал Иван
Филиппович Усагин в 1882 г.
В основе работы трансформатора лежит явление электромагнитной
индукции.

Простейший трансформатор представляет собой две изолированные друг
от друга катушки (их еще называют обмотками), намотанные на общий замкнутый
сердечник. По одной из обмоток (первичной) пропускается преобразуемый
переменный ток, а вторичная обмотка соединяется с потребителем.
Ток в первичной обмотке создает в сердечнике переменный магнитный
поток, который возбуждает ток самоиндукциив каждом витке первичной катушки.
Этот же магнитный поток пронизывает витки вторичной катушки и создает в каждом
ее витке индукционный ток.
Отношение числа витков в первичной
обмотке к числу витков во вторичной называют коэффициентом
трансформации.

Если коэффициент трансформации меньше
единицы, то трансформатор называется повышающим, а если больше единицы —
понижающим.

Коэффициент трансформации определяется обычно при холостом ходе
трансформатора, т.е. при разомкнутой цепи вторичной обмотки.
Рассмотрим передачу электроэнергии от электростанции к месту ее
потребления. Как говорилось ранее, напряжение, вырабатываемое генератором,
обычно не превышает 25 киловольт. А для оптимальной передачи электроэнергии на
большие расстояния требуется напряжение порядка сотен киловольт. Поэтому ток с
электростанции сначала подается на расположенную неподалеку повышающую
трансформаторную подстанцию, где напряжение повышается до нескольких сотен
киловольт, и под таким напряжением подается в линии электропередач. Поскольку
такое высокое напряжение не может быть предложено потребителю, то в конце линии
его подают поочередно на несколько трансформаторных подстанций, понижающих
напряжение до 380 Вольт или 220 Вольт, а затем — на предприятия или в жилые
дома.

Однако не вся энергия, вырабатываемая генератором, передается потребителю.
Часть энергии тратится еще при ее производстве. Также, энергия теряется
непосредственно в линии электропередач. При работе трансформатора так же
имеются потери на нагревание обмоток трансформатора, на рассеивание магнитного
потока в пространство, на вихревые токи Фуко в сердечнике и его
перемагничивание.

Для уменьшения этих потерь принимаются следующие меры:
1) обмотка низкого напряжения делается большего сечения, так как
по ней проходит ток большей силы;
2) сердечник делают замкнутым, что уменьшает рассеивание
магнитного потока;
3) сердечник делают из изолированных пластин для уменьшения токов
Фуко.
Благодаря этим мерам коэффициент полезного действия современных
трансформаторов достигает 95—99%.
Следует добавить, что трансформаторы нашли широкое применение в
быту. Например, при подзарядке сотового телефона имеющийся в зарядном
устройстве трансформатор понижает напряжение, полученное из осветительной сети
и равное 220 Вольт, до 5.5 Вольт, пригодного для телефона. В телевизоре имеется
несколько трансформаторов (как понижающих, так и повышающих), поскольку для
питания различных его узлов требуется напряжение от 1,5 В до 25 кВ.

Срок
сдачи работ (фотоотчетов) 27.09.2021. При несвоевременной сдаче оценка будет
снижена.
При
возникновении вопросов можно обратиться к преподавателю, используя Интернет
ресурсы, обозначенные ниже: kruchkov4991@gmail.com
или в ВК https://vk.com/id9053202

Скачано с www.znanio.ru

alt: Срок сдачи работ (фотоотчетов) 27

title: «Генераторы и трансформаторы»


extracted_text:
План-конспект
непосредственно-образовательной деятельности по окружающему миру для детей
старшей группы

Тема:
«Насекомые, кто такие?»
Цель:
Расширить представления детей о насекомых.
Задачи:

1.
Познакомить детей с миром
насекомых.
2.
Развивать обобщенные представления
детей о насекомых, как живых существах, живущих на земле.
3.
Воспитывать интерес к насекомым,
желание узнать о них что-то новое и бережно относиться к классу насекомых.
Материалы
и оборудование: картинки с
насекомыми, мяч.
Предварительная
работа: рассматривание иллюстраций
насекомых; чтение художественной литературы К.Чуковского «Муха-цокотуха»;
просмотр
мультфильма К.Чуковского «Муха-цокотуха»;
Ход
занятия:
   Организационный момент. Здравствуйте ребята! сегодня мы с вами отправимся в увлекательное путешествие.
Но для начала давайте с вами познакомимся, меня зовут Елена Николаевна. Игра с
мячом (знакомство). Ребята, а на чем можно отправиться в путешествие? А мы с
вами отправимся в путешествие на поезде. Вот мы и на полянке. Ребята, кого мы с
вами можем встретить на полянке?
- Зверей
Но звери боятся человека.
- Птиц
Птицы тоже разлетятся, если увидят столько детей.
Ребята, есть такие жители, которые не испугаются нас, будут сидеть
рядом.
Попробуйте отгадать загадки, и вы поймете, о каких жителях мы
поведем с вами разговор.

1.
У нее четыре крыла,
           Тело тонкое,
словно стрела,
           И большие-большие
глаза.
           Называют ее…
(стрекоза).

2.
Сок цветов душистых пьет,

Дарит нам и воск и мед.

Людям всем она мила,

А зовут ее… (пчела).

3.
Очень маленький на вид,

Надоедливо звенит,

Прилетает вновь и вновь,

Чтобы выпить нашу кровь. (комар).

4.
Этот маленький скрипач
     Изумрудный носит плащ.
     Он и в спорте чемпион,
     Ловко прыгать может он. (кузнечик).

5.
Он работник настоящий.
     Очень, очень работящий.
     Под сосной, в лесу густом
     Из хвоинок строит дом. (муравей).

6.
Она ярка и красива,
     Изящна, легкокрыла.
     Сама похожа на цветок
     И любит пить цветочный сок. (бабочка).

7.
Всех жуков она милей,
     Спинка алая у ней.
     А на ней кружочки-
     Черненькие точки. (божья коровка).
Муравей, бабочка, кузнечик, божья коровка, комар,
муха, пчела- кто       скажет, кто это?
- Ребята, а только ли на земле обитают насекомые?
- Как передвигаются насекомые?
- Чем они питаются?
- Куда бы мы не пошли: в сад, лес, на речку, всюду нас
окружают насекомые.
В траве ползают жучки, над красивыми цветами вьются
бабочки и пчелы; стрекочет кузнечик, на воде стайкой носятся жуки плавунцы,
лапками как веслами гребут, всюду, куда не посмотришь, живут насекомые.
Взять хотя бы муравья, такой крошка, его не заметишь
сразу, а в большом муравейнике их очень много.
- Ребята, а вы знаете кто самый сильный на земле? –
Самый сильный муравей, по сравнению со слоном настоящий силач, он переносит
тяжести в десять раз больше своего веса.

 Если приглядеться к
растениям, то увидите на каждой травинке, цветочке   сидят мухи, комары, пчелы,
шмели.
Не только своим количеством замечательны насекомые, но
и разнообразием. Посмотрите, как они не похожи друг на друга, и каждый
по-своему красив.
- Кузнечик задние ноги у него очень длинные и
нескладные и кажется, что даже мешают ему ходить, но вот если кузнечику
почудилась какая-то
Опасность, он осторожно подгибает их под себя и вдруг
как пружинка- скачок,- и он уже далеко. Попробуй догони прыгуна.
А жук закован в блестящую скорлупу, будто в панцирь. У
него шесть жестких ног, а во рту острые зазубренные челюсти.
У пчел на ногах целый набор инструментов: здесь и
кисточки, которыми пчела собирает цветочную пыльцу, и щеточки для чистки глаз
от этой же пыльцы.
- Ребята, посмотрите какие изящные бабочки, они
покрыты нежным мягким мехом, из которого выглядывают круглые светящиеся глаза и
шесть ног.
Рот у бабочки- это длинный тонкий хоботок, обычно он
свернут в тугую пружинку, но стоит сесть на цветок, как хоботок разворачивается
и опускается на дно цветка.
- Ребята, какие враги есть у насекомых?
- Птицы, и все? - да человек, который хочет поймать
бабочку, чтобы поближе рассмотреть, а трогать ее ни в коем случае нельзя. Ведь
у нее очень нежная кожица.
Все насекомые очень маленькие, поэтому постарайтесь
ребята их не обижать, а охранять и беречь.

Ребята, давайте поиграем: игра называется «Кто ты?»
Дети встают в круг.
Я красивая бабочка, а ты кто?
(Я
зеленый кузнечик, я стрекоза вертолетик, я муравей силач, я пчела
труженица, я нарядная божья коровка и т.д.).
Дидактическая
игра «Четвертый лишний».
Дети
выбирают себе конверты с карточками, из которых необходимо выбрать лишнюю
карточку, объяснить свой выбор, почему?

-
Заяц, еж, лиса, шмель.
-
Ворона, паук, скворец, сорока.
-
Бабочка, стрекоза, енот, пчела.
-
Кузнечик, воробей, божья коровка, майский жук.

Итог
занятия: Ребята, о ком мы сегодня с
вами беседовали? Какие правила по отношению к насекомым мы должны соблюдать?
-
Я надеюсь, что вы будете добрыми и внимательными к насекомым и не будете их
обижать.

file_name: Конспект занятия Насекомые.doc

alt: Этот маленький скрипач

title: План-конспект занятия старшая группа "Насекомые, кто такие?"


Благодарственное письмо за подготовку победителей в конкурсе "Бумажные фантазии"2


extracted_text:
Конспект
НОД по ФЭМП на тему :Ориентирование на своем теле» в младшей группе.
Цель:
Совершенствовать
умения ориентироваться на своем теле.
Задачи:
Образовательные:
Совершенствовать навыки отличать правую и левую стороны на теле.
Развивающие:
Развивать
умения находить разные части тела.
Воспитательные:
Воспитывать умения слушать воспитателя и не перебивать.
Ход
НОД:
Здравствуйте,
ребята. Посмотрите кто к нам пришел?(Лунтик) Ой, он что-то принес в руках, это
какая-то записка. Ой, да она от дяди Шера, он просит научить Лунтика
ориентироваться на своем теле, а то он сам не понимает. Поможем Лунтику, научим
его? (Да)
Для
этого нам нужно отправиться в путешествие на большом листе самолете (лист
дерева). Садимся на лист, закрываем глаза (Звучит музыка ветра), вот мы
прилетели на первую остановку, для того чтобы помочь Пчеленку. Он хочет
разобраться, что у него где находится. Но сначала, давайте посмотрим на свое
тело. Где у нас находится голова?. Покажите мне ее. А покажите мне ножку
правую, а теперь левую. Покажите руку правую, а сейчас левую . А теперь покажем
как летает Пчеленок. А покажите где у Пчеленка спина?
Какие
вы молодцы. Полетели дальше?
Вот
мы прилетели на другую полянку, где немножко разомнемся, веди мы так долго
сидели.
Физкультминутка:
Ножки
мы встрехнем немножко,
И
погладим мы по кожке,
Ручки
мы поднимем вверх,
И
опустим вниз ,
Головой
мы потрясем,
И
немножко отдохнем.
Вот
мы с вами отдохнули, теперь полетели дальше.
Тут
притормозим ,нужно кое что узнать. Встанем в круг и посмотрим друг на друга, посмотрим
на себя и скажем, что у нас впереди находится на теле.(Грудь, лицо, живот) А
что сзади (Попа, спина, пятки, затылок) А вверху? (голова) Что внизу?(ноги) Что
справа?(правая рука и нога) Что слева?(левая рука и нога)
Полетели
дальше. Вот последняя остановка. Тут мы с вами поиграем в игру , а называется
«Покажи, что назову».
Я
буду называть вам какую-то часть тела, а вы мне ее показываете. А лунтик будет
за вами повторять, чтобы запомнить.
·
Правая
рука
·
Левая
нога
·
Голова
·
Левая
рука
·
Нос
·
Рот
·
Левое
ухо
·
Правая
нога
·
Правый
глаз
·
Живот
·
Левый
глаз
·
Правое
ухо
·
Подбородок
·
Правая
щека
·
Левая
щека
Правильно!
Вы так замечательно справились с такой сложной игрой. А вы заметили как хорошо
все старался выполнить Лунтик?
Теперь
садимся на лист и мы полетим в нашу группу. Ребят, скажите спасибо Лунтику за
путешествие. (Спасибо)
Давайте
вспомним, с кем мы сегодня виделись?
Хотели
бы вы повторить наше путешествие? В следующий раз, мы отправимся в путешествие
в гости к Лунтику.

file_name: конспект  занятия ФЭМП.docx

alt: Ножки мы встрехнем немножко,

alt: Живот · Левый глаз ·

title: Конспект НОД по ФЭМП на тему : "Ориентирование на своем теле" в младшей группе.


extracted_text:
https://www.youtube.com/watch?v=mD43UxlbuG0

Скачано с www.znanio.ru

file_name: Ссылка музыкальная карусель.docx

intro: Любят дети в детском саду музыкальные игры Одну из них "Карусель" проводили на утреннике в средней группе. Воспитатель Дмитриева Ирина Александровна очень любит проводить игры, петь песни, танцевать. Короче, она прекрасный помощник для музыкального руководителя.

title: Музыкальная игра "Карусель"