title: Тематика и проблематика романа "Мастер и Маргарита". Философский смысл произведения

description:
Урок можно начать с признания А. Ахматовой, сделанного ею после прочтения «Мастера и Маргариты». «Он - гений», - сказала она об авторе романа. Согласны ли вы с такой высочайшей оценкой писателя и его книги? Докажите свою мысль. Продолжим «погружение» в великий роман. Древняя Иудея

                  . 2000 лет назад. Понтий Пилат говорит с бродячим философом. О чем они беседуют? Как меняется отношение жестокого прокуратора к арестованному возмутителю спокойствия в Ершалаиме? Что удивительного происходит с палачом по отношению к жертве? (После ответов и цитирования романа). Этот разговор состоялся 2000 лет назад, в начале нашей эры. Но почему мы с неослабевающим волнением и неподдельным интересом следим за диалогом двух людей, прах которых успел уже истлеть? Да потому что они говорят о вечных проблемах человечества, поднимают вневременные вопросы. Недаром Понтий Пилат 2000 лет томится в одиночестве, наказанный памятью человечества. 12 тысяч лун он мечтает договорить с Иешуа, пленником и бродячим философом. За 12 тысяч месяцев он так и не нашел ответа на вопросы, которые мучают его: что такое истина? Что такое добро и зло? Где между ними граница? Виноват ли он в гибели Иешуа? Может быть, причиной гибели его удивительного собеседника стали обстоятельства, время? Кто управляет поступками человека: Бог или Дьявол? А может, сам человек и управляет? И тогда, в самом деле, «трусость - самый страшный порок» и он, Пилат, - трус? Не один Пилат размышляет об этом. Через 19 столетий в советской Москве такие же вопросы поднимут и Бездомный с Берлиозом в разговоре с Воландом. (Выразительное чтение учащимися данной сцены). Вы понимаете, что получается?! Воланд, Дьявол, убеждает героев, что Бог есть! Дьявол не может без Бога! Иисус существовал! - так утверждает Воланд. И рассказывает то, что подсмотрел, подслушал в древней Иудее. Только сейчас он называет Иисуса Иешуа, согласно древнееврейской огласовке. Мы только что говорили о том, что произошло между пленником и прокуратором. Мы стали свидетелями вознесения Иешуа и падения Пилата. Что вас поразило в этой сцене? Да, действительно, Иешуа выбрал свой путь сам. Но ведь мог изменить свою судьбу, уйти от казни, ведь подсказывал же Пилат ответы Иешуа! Что же, Иешуа глуп, слеп, глух, что не замечает подсказки? Почему он выбрал крестный путь, дорогу скорби? Булгаков вовсе не рисует нам сына Божьего, неоднократно подчеркивает, что Иешуа всего лишь человек, слабый физически, боящийся боли. Писатель явно не стремится следовать «букве» евангельского писания, он использует его как прообраз, но не как образец. Иешуа не помнит своих родителей, знает лишь, что его отец - сириец. Га-Ноцри - 27 лет от роду, у него есть единственный ученик, который, кстати, способен лишь невразумительно изложить слова Учителя. Текст Булгакова в отличие от евангельской притчи насыщен предметными подробностями, зрим и осязаем. Но Иешуа, как и Иисус, проходит свой крестный путь до конца. Давайте прочитаем, как Иисус Христос и Понтий Пилат из Нового завета ведут себя, как распоряжаются своими судьбами. Увидите ли вы отличия в изображении двух сцен: в Библии и романе? (Учитель читает отрывок из Евангелия от Иоанна, гл. 18 и 19). А теперь нам предстоит прослушать и просмотреть видеоотрывок из рок-оперы «Иисус Христос - суперзвезда». Мы увидим, как наши современники осмысляют то, что произошло в древнем Иерусалиме 2 тысячелетия назад. Учитель дает краткий перевод сцены, чтобы не мешать учащимся при слушании музыки. Каифа просит Пилата утвердить казнь Иисуса, так как у завоеванных евреев нет закона предавать людей смертной казни. Пилат просит Иисуса объяснить его странное поведение и называет его иронически царем евреев. Иисус: У меня нет царства, я не от мира сего. Я ищу истину. Народ, который вчера еще кричал осанну Иисусу, требует распять его. Пилат обращается трижды к народу: «За что вы хотите распять вашего царя? Он ничего плохого не сделал. Он просто сумасшедший, его нужно запереть в тюрьму, но не убивать». Народ требует казни. Пилат обращается к Иисусу: «Откуда ты? Почему ты так неосторожен? Тебе грозит смерть. Неужели ты не понимаешь? Я держу твою жизнь в своих руках. Если ты не хочешь понять, я не могу помочь тебе». Иисус: От тебя ничего не зависит. Все дано свыше. Народ напоминает Пилату о его долге перед цезарем. Тот, убоявшись, утверждает смертный приговор. В последний раз он обращается к Иисусу: «Умри, если желаешь! Я умываю руки. Умри, если желаешь». В четырех Евангелиях, в рок-опере, в романе Булгакова Пилат, желая показать свою чистоту и невиновность, умывает руки. Но белые одежды прокуратора окрашены кровью («с кровавым подбоем»), но чаша, в которую он опускает руки, окрашивается кровавым цветом (особенно хорошо это видно в видеоотрывке «Казнь Иисуса»). Пилат сам решает свою судьбу. Встав перед выбором: должность или спасение души, страх перед цезарем или мужество совершить поступок, - он выбирает жизненные блага и преданность тому, кого ненавидит и боится. Таким образом, Пилат сам обрекает себя на злопамятное бессмертие. Жизнь теперь для него в тягость. Единственное желание, оставшееся у жестокого прокуратора, - договорить с арестованным Га-Ноцри. А как же его «двойник» Берлиоз? Сам ли он строит свою жизнь? Ведь не он выбрал для себя такой плачевный конец: умереть, лишившись головы, «от руки комсомолки»? Значит, «человек не управляет», а есть рок, который неумолим? (После высказываний учащихся). Давайте прочитаем, как умер Берлиоз. В общем-то, так, как и жил. (Читать гл. З от слов «Осторожный Берлиоз...» до конца главы). Как видим, Берлиоз, стоявший в безопасности, переосторожничал. Он и жил так: осторожно, не допуская к печатанию ни одной свежей мысли, ни одной «опасной» темы, ни одного талантливого писателя. Глава МАССОЛИТА (очень напоминает эта аббревиатура массу, слитую воедино) медленно и верно (хотелось бы сказать, верноподданно) убивал литературу. Жизнь свою он сложил сам. А смерть? Читая Булгакова, мы делаем важный для себя вывод: человек не волен распоряжаться рождением и смертью, но должен распорядиться своей жизнью. Давайте пройдемся по галерее портретов действующих лиц книги Булгакова. Посмотрим, являются ли они творцами собственной судьбы или становятся лишь послушными куклами в руках провидения. Первой заслуживает анализа судьба Мастера. (Учитель предлагает учащимся высказать свое мнение о герое, суммирует их ответы, которые чаще всего обвиняют Мастера в пассивности, даже в безликости). Да, он бездеятелен, пассивен, во всем полагается на Маргариту или Воланда, потусторонние силы. «Мне скучно, я устал!» - признается он, сломленный и покорный. Но он творец не только своей судьбы, но и великого, смелого, опасного романа о Понтии и Иешуа! Мастер живет в сталинское время и, скорее всего, понимает, что фраза: «Всякая власть является насилием над людьми, и что настанет время, когда не будет ни власти кесарей, ни какой-либо иной власти», - равносильна самоубийству. И он идет на это, потому что видит свой долг в том, чтобы говорить правду. «Правду говорить легко и приятно». Мастер написал роман, не оглядываясь на Берлиоза и массовый МАССОЛИТ, он написал то, о чем и молчать было страшно. Люди в 30-х гг. пропадали бесследно, Мастер знал это, но выбрал, как и его герой - Иешуа, трудный крестный путь. Выбрал страдания. С октября по январь он отсидел (известно где и с чьей «подачи»), его, видимо, мучили (вспомним пальто с оторванными пуговицами), его квартира занята потомком Иуды, доносчиком Алоизием, он пытается забыть Маргариту, потому что не должен втягивать любимую женщину в омут своих страданий (и это в высшей степени достойно!). И дальше Мастер сознательно выбирает свой путь - он отправляется в сумасшедший дом. Почему? Какая здесь связь с рассказом А. Чехова «Палата № 6»? Наверное, только там можно спастись от сумасшедшего мира, вести себя свободно. И теперь, конечно, в новом свете будет восприниматься последний разговор Воланда с Левием Матвеем, который, по просьбе Иешуа, просил покоя для Мастера. Не света - покоя. Сам Булгаков, измученный обрушивающимися на него несчастьями, признавался жене в одном из писем: «Мне нужен абсолютный покой. Да, вот именно, абсолютный!» Судьба Мастера - участь многих художников, вынужденных замолчать в эпоху тоталитаризма. Так, с образом Мастера на страницы книги входит еще одна важная тема - судьба Творца. Если есть время, учитель может вместе с учениками рассмотреть судьбы еще нескольких героев для того, чтобы продемонстрировать классу, что, по Булгакову, каждый делает свою судьбу своими руками, «сам человек и управляет». Но как же тогда Бог или Дьявол? Какова их роль в жизни людей, если те все решают сами? Давайте всесторонне рассмотрим фигуру Воланда. Каково ваше к нему отношение? Чем оно вызвано? Обычно старшеклассники восторженно отзываются о Воланде, так как им импонирует сатирическая, озорная линия, которая вплетается в роман с появлением Воланда и его свиты. Им нравится его всемогущество, умение разбираться в людях, делать «чудеса». Но, по глубокому убеждению исследователя творчества Булгакова В. М. Акимова, «весь смысл романа (да и всего творчества Булгакова) - сопротивление Дьяволиаде, преодоление «бесовства». Если же читатель понимает все наоборот, то выходит, что роман в массовом чтении, увы, погиб». Для доказательства этой мысли Акимов приводит много примеров. Но один, на наш взгляд, - главный. Вспомните, как Воланд выгоняет Степу Лиходеева из его же квартиры № 50? «Кое-кто из нас здесь лишний. И мне кажется, что этот лишний - именно вы!» То есть дьявол занимает место Лиходеева, так как ничего человеческого в Степе не осталось. Свое жизненное пространство Степа уступил Сатане. Здесь, возможно, и самый главный вывод романа: Воланд, «дух зла и повелитель теней», появляется в Москве, центре безбожия, потому что ему уступили свое жизненное пространство бесчисленные лиходеевы, босые, алоизии, варенухи, семплеяровы, берлиозы и прочая нечисть. Если дьявол появляется в Москве, то ей грозит беда. Беспокойно спит Иван Бездомный, и снится ему «какая-то туча, которая кипит и наваливается на землю, как это бывает только во время мировых катастроф». Очевидно, такое же ощущение катастрофы было и у Булгакова, загнанного в угол «собственными» берлиозами и латунскими. В центре мирового атеизма вместе с религией были отменены и библейские заповеди. А как же, спрашивают старшеклассники, понять тогда то, что Воланд спасает роман, дает убежище Мастеру и Маргарите, наказывает проходимцев? Вот этот момент надо проанализировать с учениками подробно. После отъезда Воланда ничего в Москве не изменилось. Все «наказанные» преспокойно заняли новые должности (это можно подтвердить текстом эпилога), колода руководящих работников была только перетасована. Воланд оказался бессильным справиться со злом в Москве. Что касается Мастера и его верной возлюбленной, то и им Воланд не дарует счастья на земле, в Москве. И здесь он бессилен. Он не может изменить систему сложившихся отношений в Советской России, не может сделать так, чтобы Мастер чувствовал себя комфортно в своем родном городе. Воланд отправляет героев в вечность, даруя им то, «чего им не давали в жизни», - покой и тишину. Почему Мастер и Маргарита прибегают к его помощи? В романе все объяснено. Мастер уверен, что «когда люди совершенно ограблены, как мы с тобой, они ищут спасения у потусторонней силы». Бессилие Воланда что-либо изменить еще раз подтверждает мысль, которую мы и пытались доказать на уроке: «сам человек и управляет». Итак, существую вечные полярные силы - добро и зло, Бог и дьявол. Они всегда были, есть и будут. Так стоит ли бороться со злом, противиться ему, если оно вечно и никогда на земле не победит окончательно добро? (Ответы учащихся). После беседы учитель читает слова, сказанные А. Солженицыным, человеком, отдавшим жизнь борьбе со злом: «Постепенно открылось мне, что линия, разделяющая добро и зло, проходит не между государствами, не между классами, не между партиями - она проходит через каждое человеческое сердце... Линия эта подвижна, она колеблется с годами. Даже в сердце, объятом злобой, она удерживает маленький плацдарм добра. Даже в наидобрейшем сердце - неискоренимый уголок зла. С тех пор я понял правду всех религий мира: они борются со злом в человеке, в каждом человеке. Нельзя изгнать зло из мира, но можно в каждом сердце его потеснить. С тех пор я понял ложь всех революций: они уничтожают носителей зла (и не разбирая, впопыхах, носителей добра) - само же зло, еще увеличенным, берут себе в наследство». Запись в тетрадях слов А. Солженицына. Учитель подводит итоги. Не люди зависят от борьбы добра и зла, а борьба добра и зла зависит от людей, от каждого человека. Человек находится как бы между двумя чашами весов. Вес какой чаши он увеличит собой, своими деяниями? От нравственного выбора каждого и зависит жизнь всех. Посмотрите, как сам человек, творя добро, уничтожает зло, несправедливость, боль. И вы увидите, что Фриду спасла Маргарита, а боль Пилата облегчил Иешуа, а Мастер пожалел Прокуратора, а милосердные зрители простили конферансье. Человек, по Булгакову, в ответе за все. Если же он прячется от ответственности, то это самая обыкновенная трусость. А трусость, как мы уже знаем, - «самый страшный из пороков». Закончить урок можно чтением отрывка из стихотворения Н. Коржавина, которое называется «Вступление в поэму». Ни к чему, ни к чему полуночные бденья И мечты, что проснешься в каком-нибудь веке другом. Время? Это не подлежит обсужденью. Подлежишь обсуждению ты, разместившийся в нем. Ты не верь, что грядущее вскрикнет, всплеснувши руками: Вот какой тогда жил, да бедняга зачах. Нету легких времен. И в людскую врезается память только тот, кто пронес эту тяжесть на смертных плечах. Мне молчать надоело. Проходят тяжелые числа, страх тюрьмы и ошибок И скрытая тайна причин... Перепутано - все. Все слова получили сто смыслов. Только смысл существа остается, как прежде, один. Если мелкие люди ползут на поверхность и давят, если шабаш из мелких страстей называется страсть, Лучше встать и сказать. Даже если тебя обезглавят. Лучше пасть самому, чем душе твоей в мизерность впасть. Я не знаю, что надо творить для спасения века, Не хочу оправданий, снисхожденья к себе - не прошу... Чтобы жить и любить, быть простым, но простым ЧЕЛОВЕКОМ - я иду на тяжелый, бессмысленный риск - И ПИШУ! Если позволит время, можно провести небольшую викторину (учащиеся записывают лишь ответы). Кто сказал? Свежесть бывает одна - первая, она же и последняя. Воланд Я приглашаю вас к иностранцу совершенно безопасному. Азазело Королева... ухо вспухло... Зачем же портить бал вспухшим ухом? Бегемот Он не заслужил света, он заслужил покой. Левий Никогда и ничего не просите. Никогда и ничего, в особенности у тех, кто сильнее вас. Воланд Рукописи не горят. Воланд Он сказал, что в числе человеческих пороков одним из самых страшных он считает трусость. Афраний Ах, жадный старик из Кириафа! Понтий Пилат Сам человек и управляет. Бездомный Имейте в виду, что Иисус существовал. Воланд Ты понял или ударить тебя? Крысобой Так зарежут, игемон? Афраний Изменились ли горожане внутренне? Воланд Я погибаю вместе с тобой. Маргарита Использованная литература: Агеносов В. Трижды романтический мастер:      Проза Михаила Булгакова // Агеносов В. и др. Литература народов России      19-20 веков. - М., 1995. Акимов В. Свет художника, или М. Булгаков      против Дьяволиады. - М., 1995. Вайль П., Генис А. Булгаковский переворот. -      1986. - № 47. Гаспаров В. Из наблюдений над мотивной      структурой романа М. Булгакова «Мастер и Маргарита» // Литературные      лейтмотивы. - М., 1994. Зеркалов А. Иисус из Назарета и Иешуа      Га-Ноцри // Наука и религия. - 1986. - № 9. Золотусский И. Заметки о двух романах      Булгакова // Литературная учеба. - 1986. - № 2. Золотоносов М. Взамен кадильного куренья...      // Дружба народов. - 1990. - № 11. Соколов В. Роман М.Булгакова «Мастер и      Маргарита». - М., 1991.

category: Зарубіжна література


title: Урок по роману Р. Брэдбери "451 по Фаренгейту"

description:
В результате работы над текстом произведения необходимо подвести учащихся к выводу о ценности книги как конденсата человеческой памяти, как одного из важнейших способов сохранения культуры; привести учащихся к мысли о важности труда души каждого для сохранения достижений цивилизации.На уро

                  ке использованы следующие видеоматериалы: отрывок из одноименного кинофильма; «Интервью с писателем о кризисе современного      общества»; «Сжигание запрещенных книг фашистами». Не лишней будет и выставка из современных журналов, книг, газет низкопробного содержания. Необходимо дать предварительные пояснения. Это третий и четвертый уроки по изучению творчества Р. Брэдбери. На первом и втором уроках учащиеся получили представления о жизненном пути писателя, о тематике и проблематике его творчества, особенностях стиля. Ученикам были даны предварительные задания (по группам) прочитать новеллы «Вельд», «Улыбка», повесть «И грянул гром...» и другие. Их сообщения о важнейших вопросах, поднятых писателем в своем творчестве, были удачно вплетены в рассказ учителя. Учащимися самостоятельно был сделан вывод: будущее рождается сегодня. Брэдбери первым из фантастов забил тревогу о пагубных последствиях НТР. В его произведениях звучит мотив о самоценности личности, о недопустимости подавления человека технизированным обществом, подмены живого бездушным механизмом. Брэдбери видит опасность в распаде человеческих связей, в отчуждении личности, в отсутствии преемственности поколений и в отрицании опыта, накопленного ими. Фантастика Брэдбери всегда немного печальна, потому что проникнута сознанием неизбежности утрат на том трудном пути, который проходит человечество. В конце урока учителем были даны общие понятия о романе «451 по Фаренгейту». Ход урока Учитель. Мне не хотелось бы в начале урока объявлять его тему. Заранее ознакомить вас с тем, что будет происходить в классе, значит лишить урок тайны и погасить ваш интерес. Я попрошу вас в конце урока самостоятельно сформулировать тему, то есть дать определение тому, что познавалось на данном уроке. И вы увидите, что каждый из вас будет иметь свою точку зрения на этот счет. Следовательно, я хочу настроить вас на то, что тема, поднятая романом американского фантаста, - неисчерпаемо глубока. А хочу начать я урок словами, которыми Рэй Брэдбери характеризует двух родных людей, мужа и жену, Монтэга и Милли: «Так жили рядом, как чужие, глупый опустошенный человек и глупая опустошенная женщина». Они не могли вспомнить, где познакомились, как встретили друг друга в первый раз, им не о чем говорить, когда молчат «родственники», они безразличны друг к другу, их не связывают даже дети, потому что Милли предпочитает не обременять себя заботами. В конце концов, Монтэг, хотя Клариссу убеждал в обратном, должен признаться себе: «Я несчастлив. Мне нужно поговорить, а слушать некому. Я не могу говорить со стенами, они кричат на меня. Я не могу говорить с женой, она слушает только стены, я хочу, чтобы кто-нибудь выслушал меня». Несчастливая семья, живущая без любви и привязанностей. Лев Толстой писал: «Каждая семья несчастлива по-своему». Но роман Брэдбери опровергает это утверждение. Докажите с помощью текста романа, что семья Монтэга - не исключение в этом стандартизированном обществе. Учащиеся говорят о массовых самоубийствах «довольных жизнью» людей, о чувстве, что все они смертники (гонки на машинах на предельной скорости и в предельной близости от опасности), о разобщенности в семьях, об отсутствии родственных связей между детьми и родителями, мужьями и женами (здесь и далее предполагаемые ответы учеников даны курсивом. - Авт.). Перед нами предстает картина человеческого существования в государстве будущего. Самое страшное, что жизнь людей протекает на фоне войны, которую они упорно стараются не замечать, хотя на войне гибнут мужчины - мужья, отцы, сыновья. И все-таки государство в лице своего главного чиновника утверждает, что все счастливы. Как трактует понятие счастья власть? Каковы слагаемые этого «счастья»? Быть как все; не мыслить, а следовательно, не страдать; не принимать близко к сердцу чужие проблемы, сохраняя собственный покой; развлекаться как можно бездумней, вытесняя из головы мучающие вопросы; испытывать острые ощущения, так как только они дают возможность этим людям почувствовать течение жизни и т.д. Как называется политический режим, который характеризуется полным контролем над всеми сферами жизни общества? На чем он зиждется? Тоталитарный, или авторитарный, режим основан на страхе граждан и на диктате правящих кругов. В романе возникает с первых страниц тема протеста против нежелательного будущего, тема отрицания общества, где человек является придатком машины, где нивелируется личность. В романе звучат горькие слова: «Мы живем в век, когда люди уже не представляют ценности. Человек в наше время - как бумажная салфетка: в нее сморкаются, комкают, выбрасывают, берут новую, сморкаются, комкают, выбрасывают... Люди не имеют своего лица». И Брэдбери в своей тревоге о будущем не одинок. Назовите произведения, где изображаются опасные последствия, связанные с экспериментированием над людьми ради улучшения их жизни. Вспомните произведения других авторов, созданные в этом жанре. Учащиеся называют произведения Е. Замятина «Мы», Дж. Свифта «Путешествия Гулливера», Г. Уэллса «Человек-невидимка», Дж. Оруэлла «1984», «Скотный двор» и говорят о том, что все эти произведения написаны в жанре «антиутопии», их объединяет тема обязательности «всеобщего счастья» и страха перед личностью. Таким образом, тоталитарное государство, государство силы, само чего-то боится, от чего-то постоянно защищается. Почему же мыслящая личность - главная помеха «всеобщему счастью»? Ответы учащихся, основанные на примерах из текста романа Однако вспомним заглавие романа. Человеку, не раскрывшему даже первую страницу, такое заглавие ничего не скажет. Так что же это за особая температура? А зачем сжигают книги в счастливом государстве будущего? Чем гордится Монтэг в начале романа? Все ли книги уничтожают? Почему нет? Как и где определено, какая книга является опасной, а какая нет? Какие печатные издания не вызывают опасения у властей и почему? Комиксы, эротические журналы, краткие пересказы классики. «Книги - подслащенные помои, журналы - ванильный сироп». Они не будят мысли, не заставляют трудиться сердце и голову. Как вы думаете, почему опасными являются книги, а не телевизор, который смотрят тысячи людей? Почему государству выгодно, чтобы человека с четырех сторон окружали телевизорные стены? Что говорят об этом Битти и Фабер? Ответы учащихся А теперь послушайте, что говорит об этом сам Рэй Брэдбери, ныне здравствующий классик мировой литературы. Учащимся предлагается посмотреть видеофрагмент из интервью, взятого у писателя. Брэдбери говорит о том, что он в редчайших случаях смотрит телевизор, который чаще всего навязывает свою оценку событий, в его доме нет компьютера, он продолжает «стучать свои романы на пишущей машинке». Дома вы думали над вопросом о роли книги, компьютера и телевидения в вашей жизни. К каким умозаключениям вы пришли? Авторы работ на тему «Книга, телевизор или компьютер?» разошлись во мнениях. Были высказаны довольно интересные, часто взаимоисключающие суждения о роли средств массовой информации, о суперважном значении информационных технологий в нашей жизни. Но было отрадным то, что большинство учеников считают книгу основным средством передачи опыта предыдущих поколений последующим и не мыслят жизни без нее. Учитель подводит итог Кларисса говорила: «Я редко смотрю телевизор, поэтому у меня остается время для сумасбродных мыслей». И вы в своих работах, если, конечно, они были искренними, показали превосходство книги над телевизором, ее неоценимую роль в духовном становлении человека. А из фундамента постиндустриального общества будущего, нарисованного Брэдбери, был вынут краеугольный камень - книга, и все пошло наперекосяк. Почему же люди перестали читать? Как этого добилось государство? Звучат страницы романа, где говорится о воспитании в школе, в семьях, об интеллектуальном стандарте и т.д. Подводятся итоги сказанного: государство начинает воспитывать послушного гражданина с детства. «Винтиками» легче управлять, они взаимозаменяемы, не представляют особой ценности и не опасны для государства. Вспомните, с чего начинается роман. Прочтите первые строки. В книге О. Гончара «Собор» есть такое удивительно точное деление людей на 2 категории, оно четко отражает человеческую суть. Герой указанного романа утверждает, что есть люди - «руйначі» и есть люди - «будівничі». Монтэг в начале произведения - «руйнач». И вдруг (или не вдруг?) он превращается в созидателя, в «будівничого». С чего начинается духовное выздоровление Монтэга? Он встречает оригинально мыслящую Клариссу, завидует ее умению находить необычное в обычном, поражен верностью своих «жертв» книгам. Затем сам спасает книги от огня. Для чего? Ведь он знает, что это опасно и наказуемо. Прочитайте отрывок из его разговора с Фабером, с Милли. Спасает душу. Ищет ответы на вопросы, которые его мучают. У него, как говорит он сам, «пожар в душе, который не загасить». Когда был написан роман Брэдбери? Как вы думаете, о сколь далеком будущем писал фантаст? Прошло уже полстолетия. Наступил новый век. Самое страшное в этой книге то, на мой взгляд, что это будущее уж очень узнаваемо, черты того далекого государства, к сожалению, проступают в нашей жизни. Самое ужасное и удивительное то, что великий фантаст и придумщик Брэдбери ничего не выдумал. Все уже было или есть сейчас. Пожарные жгут книги? Ну и что? Мы об этом знаем из истории. Не правда ли? Расскажите об этом. Рассказ о кострах из книг в фашистской Германии, видеоматериал о сжигании книг на площади Берлина. Брэдбери пишет, что в постиндустриальном будущем книги будут наподобие жвачки, что телевидение превратится в сплошное мыльное шоу. Но, к сожалению, будущее «по Брэдбери» уже наступило. Вот к вашему вниманию выставка из современных низкопробных молодежных журналов, вот книги, которые заполонили прилавки, вот «золотые сочинения», которые навязывают школьникам стандарт мышления, вот хрестоматии, где Толстой пересказан на 3-4 страницах. Чем не «государство будущего», заботящееся о шаблоне, о нивелировании личности? И легче всего начать это делать в школе, где мозги подростков еще - легкоплавкий материал. Давайте подумаем, какие передачи смотрит Милли. Вы можете вспомнить названия конкурсов, бесконечных сериалов, развлекательных шоу? Скорее всего, нет, потому что их бесчисленное множество. На прошлом уроке я просила желающих сделать некий срез передач на нашем телевидении. Итак, ваш анализ того, какую духовную пищу мы потребляем, включая голубой экран. (Здесь необходимо отметить, что учащимся было дано необычное задание: проанализировать программу трех любых телевизионных каналов за три дня недели, выбранные произвольно, и дать краткое резюме. Сразу хочу отметить, что лицеистами была проделана большая аналитическая работа, многие даже составили графики и диаграммы частотности различных передач на разных каналах. Вывод был неутешительным. Большинство учеников с тревогой говорили о том, что нам показывают в основном развлекательные передачи и многочисленные сериалы. В программе практически нет места учебным, познавательным, детским передачам. На экране много насилия, эротики, низкопробных шоу, много «мыла»). Вам не кажется, что выражение «будущее по Брэдбери наступает» - страшно? Потому что оно действительно наступает на нас, расплющивая и уродуя наши души. Массовая культура идет вширь, не затрагивая глубины, не обременяя людей вопросами и проблемами. Одна ученица, ваша ровесница, как-то сказала мне, что ее папа был крайне недоволен тем, что она начала много читать. Он считает, что книги мешают жить. Я сначала мысленно возражала этому папе, а потом я поняла его «правоту»: книги действительно мешают жить легко и бездумно. Они заставляют задумываться над нравственными, этическими вопросами, а это мешает хапать, хватать, рвать, отталкивать руку просящего. Это мешает карьере, преуспеванию в делах. И, тем не менее, мы должны помнить, что возрождение Монтэга началось с книги. Вспомните, какая книга перевернула его душу? Почему он старается спасти именно ее? Он спас Библию, в частности, Книгу Екклезиаста, где сконденсирована мудрость веков: «род проходит, и род приходит, а земля пребывает вовеки», «кривое не может сделаться прямым», «время рождаться и время умирать; время насаждать и время вырывать посаженное», «время разбрасывать камни и время собирать камни». Герой книги, как и мудрец Екклезиаст, уверен, что все вернется на круги своя. С книги началось выздоровление Монтэга, его ренессанс, но с книгой в его жизнь вошло страдание. Давайте вспомним, что ему пришлось пережить после того, как он спрятал у себя книги? Учащиеся с помощью текста отвечают на вопрос: подозрение, недоверие, предательство жены, отказ соседей от общения с ним, поджог его дома, преследование, бегство героя и т. д. Монтэг попадает за город к особым людям. Кто они? Зачем они там? Чем занимаются? Что их объединяет? Учащиеся вычитывают и анализируют отрывки из финальных сцен романа Демонстрируются кадры из одноименного кинофильма. Зачем они запоминают книги? Верят ли они, что придет время, и их знания понадобятся потомкам? Читают слова одного из людей-книг о его вере в разум человечества. А какую книгу вы бы выучили наизусть, чтобы передать потомкам? Какую книгу для сохранения памяти человечества вы бы запомнили? Размышления по этому поводу и станут вашим домашним заданием. Итак, урок подходит к концу, а мы еще не определили его тему. Попрошу вас высказаться по этому поводу. Ребята формулируют тему урока, определяют его основную идею. Работа очень интересная, поскольку каждый дает свое видение того, что постиг на уроке, что ему показалось особенно важным. А теперь я предлагаю посмотреть на доску, где записана тема урока, сформулированного мной: «Спасите наши души! SOS!». Морякам этот призыв помогает. Все корабли, плывущие рядом, обязаны откликнуться на зов терпящих бедствие. А теперь давайте вслушаемся в буквальный смысл сигнала о помощи. Речь идет о спасении душ. Кто поможет человеку спасти его душу? Да никто. Кроме него самого. Потому что спасение души - это труд! И каждый должен эту работу проделать в одиночку, самостоятельно. Не надо ждать, когда в стране будет порядок, не надо ждать, когда быть нравственным станет выгодно. Сегодня и всегда каждый сам выходит на войну с пошлостью, примитивностью, бездуховностью, разобщенностью между людьми, с подлостью. И если каждый человек бой с самим собой выиграет, глядишь, и будущее будет светлым и прекрасным, а не таким, от которого предостерегал нас великий американский гуманист Рэй Брэдбери. Хочется закончить урок, обратившись к самому началу романа. Давайте еще раз прочитаем эпиграф: «Если тебе дали линованную бумагу, пиши поперек!» Как вы понимаете эти слова с учетом всего сказанного на уроке? Ответы учащихся. Урок закончен. Спасибо за труд ума и сердца!

category: Зарубіжна література


title: Вивчення новели на уроках зарубіжної літератури в школі

description:
Вперше визначення "новела" з'явилося в Італії, де вже у ХІІІ столітті набули поширення невеликі оповідання. У ХІV столітті Джованні Боккаччо у своєму знаменитому "Декамероні" (1350-1353, вид. 1471 р.) - збірці реалістичних новел, об'єднаних загальними гуманістичними ідеями - продовжив новелістичн

                  і традиції, збагативши цей літературний жанр новим змістом. За словами Гете, новела "це ніщо інше, як нечувана подія, що сталася" (Розмови з Еккерманом, 25 січня 1827 року). Новела за обсягом нагадує оповідання, що іноді спричинює ототожнення цих жанрів. Італійська, французька, іспанська новела зародилася ще в добу Відродження, американська новела - у другій половині ХVІІІ століття. Новела як прозовий жанр близька до оповідання. Але якщо оповідання дає ширшу й докладнішу картину життя, наближаючись до повісті, а події розвиваються порівняно спокійно й у хронологічній послідовності, то новела - це дуже короткий твір переважно про одну якусь надзвичайну подію, що стала поворотною в долі персонажа чи кількох головних персонажів. Дія в ній напружена, розвиток сюжету драматургічно стрімкий, гостро конфліктний, із різкими зламами. Новелу іноді образно називають сестрою драми, а властива їй лірична атмосфера й філософська заглибленість у явища життя зближує новелу з ліричним віршем. Таким чином, новела, будучи за жанром епічним твором, поєднує в собі й ознаки лірики та драми. Їй властиві точний, виразний і багатозначний штрих, наскрізна деталь, що передає потрібні авторові думки та настрої, лаконізм в усьому, велика економність у застосуванні художніх засобів. Розрізняють новели подій, новели з настроєвим, психологічним сюжетом. Загострюємо увагу учнів на спільних та відмінних рисах між оповіданням і новелою як малими епічними жанрами. Особливості оповідання: зображення однієї чи двох подій із життя головного героя; розповідний спосіб викладу художнього матеріалу; нетривалий час дії; основних дійових осіб три-чотири; стислість описів і розповіді про події та персонажів; прозова форма; невеликий обсяг. Особливості новели: побудова сюжету на основі справжньої, невигаданої події; конфлікт більш загострений, аніж в оповіданні, події розвиваються      напруженіше , динамічніше; часті раптові повороти дії; парадоксальність ситуацій; несподівана розв'язка; посилена увага до окремих художніх деталей; стислість розповіді про події та персонажів; нетривалий час дії; основних дійових осіб дві-три; прозова форма; невеликий обсяг. Учні пригадують, що їм відомо про малі епічні жанри, які вказують на близькість літературного твору до музичних (ноктюрн, імпровізація, фантазія, арабеска), живописних (етюд, ескіз, образок, малюнок, акварель та ін.) жанрів. НОВЕЛЕТА - дуже стисла новела, невеликий (іноді в кілька рядків) розповідний твір, переважно про якийсь незвичний життєвий випадок. Новелетами є, наприклад, "Вогники" В. Короленка, "Лан" В. Стефаника, цикли С. Васильченка "Крилаті слова", "Чапай" Ю. Яновського. До жанру новелети часто звертались імпресіоністи та модерністи (П. Альтенберг та ін.). ФРАГМЕНТ - уривок якогось твору чи рукопису. Фрагментарна, тобто уривчаста побудова властива багатьом кіносценаріям, а також деяким художньо-літературним творам ("Вершники" Ю. Яновського, "Над Черемошем" М. Стельмаха тощо). ОБРАЗОК ЛІТЕРАТУРНИЙ - невеликий прозовий твір, часто близький до нарису, побудований на матеріалі якогось конкретного життєвого факту або події. Для образків характерне ескізне зображення персонажів кількома яскравими штрихами, а також малорозвинений сюжет. "Галицькими образками" назвав І. Франко одну зі збірок своїх творів. Підзаголовок "образок" стоїть під назвами творів М. Коцюбинського "Пе коптьор" і "Відьма". ЕТЮД (студія) - невеликі самостійні літературні зарисовки, переважно безсюжетні ("Цвіт яблуні", "Невідомий" М. Коцюбинського). ЕСКІЗ - мистецтвознавчий термін, що найчастіше вживається у живописі й означає незакінчений малюнок, попередній загальний начерк майбутньої картини або якоїсь її частини. Втім, подеколи ескізом називають також підготовчі матеріали, які передують написанню завершеного художнього твору або дослідження. Іноді в значенні ескізу вживають терміни "начерк" і "зарисовка". АКВАРЕЛЬ - твір, у якому зорові враження переважають над іншими.

category: Зарубіжна література


title: Детективні новели Едгара По

description:
Вашингтон Ірвінг (1783-1859 ), Натанієль Готорн (1804-1864), використовуючи його золоті розсипи, створили новелу, для якої характерними стали як психологічна складність, так і багатоплановість конфлікту. Едгар По, на думку літературознавців, розробив першу в Америці теорію новели, за якою вона ма

                  ла підпорядковуватись одному головному ефектові, що задуманий автором і впливає на побудову всієї розповіді. Новела, як і теорема, має бути точною. Знаменитий Марк Твен був блискучим майстром новел, зокрема "Знаменита жаба-стрибунка з Калавераса" та "Людина, яка спокусила Гедліберг". Існує чимало висловлювань з приводу "національного американського жанру". Одне з них належить прозаїку,  американському письменнику Бернарду Маламуду: "Новела - це вміння показати на кількох сторінках складність життя. Наданий авторові час украй обмежений, і за цей час треба створити враження, що ти глибоко знаєш предмет, про який треба розповісти... Новела - це необхідність сказати багато за короткий час". Новела як найдинамічніший жанр найкраще передавала характер перенасиченої готовими сюжетами дійсності. Водночас американська новела була і найдемократичнішим жанром: вона зверталася до всіх, замінивши газету для людей, розділених сотнями кілометрів прерій. Від новели чекали розповіді про те, що трапилося насправді, про якусь дивну подію, що сталася десь і з кимось, подію настільки вірогідну, щоб читачі змогли її упізнати та порівняти з власним життям. Сконцентрованість змісту, як відомо, споріднює новелу з драмою, лірична і філософська насиченість - із віршем. Новела не може взяти на себе завдання епічної розповіді. Але по-своєму вона розповідає про дійсність не менше, ніж роман. Прагнення відобразити складність життя, скоротити відстань між життєвим матеріалом і його художнім втіленням, пильна увага до буденного, гостре відчуття динаміки життя, його різких суперечностей, особлива цікавість до яскравих характерів, непересічних людей - характерні риси американської літератури, які сформувалися і найвиразніше виявилися в американській новелі. Тема "Едгар По" важлива в курсі зарубіжної літератури. І не тільки тому, що американський письменник є основоположником детективного жанру в світовій літературі. Едгар Аллан По - "перша літературна слава Америки". Цю важливу думку необхідно донести до учнів, а зробити це краще у такий спосіб: довести, що Едгар По - видатний новеліст ХІХ століття. Урок розпочинаємо вивченням біографії письменника та оглядом його творчого шляху. У роботі спираємось на той матеріал, ті знання, які відомі семикласникам переважно зі самостійного читання. Оптимальною формою організації навчального матеріалу на таких уроках може стати лекція вчителя з елементами бесіди, метою якої є введення семикласників у художній світ Едгара По, ознайомлення їх із розвитком творчості видатного американського письменника. Безпосередньо перед уроками пропонуємо учням прочитати твори Е. По. Готуючись до лекції, добираємо матеріал для вступного слова, яке має створити емоційний настрій сприйняття художніх творів письменника. От, наприклад, як можна розпочати перший урок з цієї теми (вступне слова вчителя). "Щодо мене, то я не зійду з цієї дороги ні за які коштовності. Я буду літератором - хай, навіть, самим звичайним - усе життя. Ніщо не змусить мене полишити надії, що кличуть мене вперед і варті усього каліфорнійського золота. До речі, про золото і спокуси, що підстерігають "бідолах-письменників": тобі ніколи не спадало на думку, що нічого з того, чим дорожить людина, котра присвятила себе літературі, - особливо поет - не можна купити ні за які гроші  Любов, слава, інтелект, відчуття власної сили, чарівне почуття прекрасного, вільний простір небес, вправи для тіла і розуму, які дають фізичне та моральне здоров'я, - от, власне, й усе, що потрібно поетові". Пропонуємо учням план розповіді про життєвий шлях письменника і ставимо перед ними запитання, що має наскрізний характер: який творчий шлях здійснює По-художник? План лекції може бути таким: Біографія письменника. Психологічні новели "Падіння дому Ашерів", "Маятник і провалля". Розвиток детективного жанру. Висловлювання митців про Едгара По "Е. По - це нова література..."(Е. і Ж. Гонкури) "Одна з визначальних його особливостей - сила уяви".(Ф. Достоєвський) "Золотий жук" - найкраща новела"(Жуль Верн) Едгар Аллан По - видатний новеліст і романтичний поет, письменник різнобічного літературного обдарування. Все, що він створив за коротке життя, а це збірки віршів та велика кількість оповідань - багатющий спадок для американської та європейської літератур. Класична формула Гете - аби зрозуміти поета, потрібно побувати у нього на батьківщині - не зовсім підходить до творчості Е. По, бо відкрили світові талант письменника французи Шарль Бодлер (1821 - 1867), Поль Валері (1871 - 1945) і Артюр Рембо (1854 - 1891). Втім, ще дуже довго побутувала легенда, що Е. По - великий, але не американський письменник. Френсіс Брет Гарт, зокрема, вважав його "неперевершеним автором новели" і водночас підкреслював, що Едгар По - "...не... блискучий майстер. Його оповідання чудові, прекрасно збудовані - і мертві". Зрештою, Вільям Фолкнер стверджував, що Е. По "належав до групи американських письменників, які здебільшого залишилися європейцями". "Про вітчизну мою і сім'ю розповісти мені майже нічого", - так розпочинається одна із ранніх новел "Рукопис, знайдений у пляшці". Пропонуємо ще один із варіантів початку уроку Вступне слово вчителя. Доля великих поетів завжди овіяна легендами. Серед легенд, пов'язаних із історією життя Е. По, є декілька, які вигадав він сам. Оскільки письменник захоплювався життям Дж. Байрона, то дуже хотів, щоб сучасники бачили і в ньому романтичного поета. Він, напевне, не мав надії стати поряд з Дж. Байроном, але підсвідомо прагнув наблизитися до нього. І тому Е. По вигадував себе і власну біографію. Головними авторами легенд, до речі, були недруги Е. По, а переважна більшість нападок була спрямована не проти віршів, новел, журнальних статей, а проти нього. Так, Руфус Грізволд, баптистський священик, укладач різних антологій і літературний душоприказник Едгара По, в руках якого по смерті письменника опинився його архів, знищив одні документи, вигадав інші та підробив треті. Основне ядро в прозаїчній спадщині Е. По становить новелістика. Саме в ній він досяг вершин художнього вдосконалення. Щодо новелістики Е. По загалом доречними є слова Бернарда Шоу стосовно "Легейї": "Вона незрівнянна і недосяжна. Про неї немає чого сказати. Ми, інші, знімаємо капелюха і пропускаємо пана По вперед". Досягнення Е. По в галузі американської романтичної прози, за визначенням літературознавця Ю. В. Ковальова, зведені до наступних трьох моментів: Продовжуючи експерименти, розпочаті В. Ірвінгом, Н. Готорном та      іншими сучасниками, Е. По довершив справу формування нового жанру, надав      йому тих рис, які ми сьогодні вважаємо суттєвими при визначенні      американської романтичної новели. 2. Не задовольняючись практичними досягненнями й усвідомлюючи      необхідність теоретичного осмислення свого (і чужого) досвіду, Е. По      створив теорію жанру, яку в загальних рисах виклав у трьох статтях про Н.      Готорна, опублікованих у 40-і роки ХІХ століття. Пізніше ці статті      регулярно передруковувались у всіх американських антологіях з естетики і      теорії літератури. Важливим внеском Е. По у розвиток американської і світової      новелістики є практична розробка деяких її жанрових підвидів. Письменника      небезпідставно називають родоначальником логічного (детективного)      оповідання, науково-фантастичної і психологічної новели. Літературними      спадкоємцями і продовжувачами Е. По вважають А. Конан-Дойля, Агату Крісті,      Жуля Верна, Герберта Уеллса, С. Крейна, А. Бірса, Р. Л. Стівенсона, Генрі      Джеймса та багатьох інших. Зрештою, усі вони, за винятком Джеймса,      визнавали цю спорідненість. У творчості американського письменника Едгара По новела посідає одне з провідних місць. На його думку, стислість є однією з характерних рис гарної новели. Як зауважує М. Боброва у книзі "Романтизм в американской литературе ХІХ века", коротке оповідання - основний жанр у творчості письменників-романтиків: "Головною зброєю романтиків була емоційність художнього твору, а новела з її стислістю, її концентрацією цілісного ефекту містила в собі "романтичне очарування" і величну емоційну силу". Як ми вже згадували, до Е. По ніхто з американських письменників не осмислив новелу як самостійний жанр. Саме Е. По вважав, що "новела надає найбільші можливості для виявлення величезного таланту". Єдності й цілісності усього твору можна досягнути тільки в новелі, бо неможливо прочитати одразу весь роман. Варто зробити перерву в читанні, щоб порушити справжню єдність і враження від прочитаного. Едгар По ретельно обмірковує "певний єдиний ефект", потім "вигадує такі події, їх поєднання і розповідає про них так, щоб усе це краще сприяло здійсненню задуманого ефекту. Якщо вже перше речення не відповідає цьому ефектові, значить він від початку зазнав поразки. Розв'язка має кульмінувати. Головна вимога композиції - енергійність, живописне поєднання подій...". І далі знаходимо у "Філософії композиції": "цілком очевидно, що всякий сюжет, гідний так зватися, слід ретельно розробити до розв'язки, перш ніж братися за перо. Тільки ні на хвилину не випускати з уваги розв'язку, ми зможемо надати сюжетові необхідну послідовність або причинність і змусити події і особливо інтонації у будь-якому оповідання сприяти розвиткові замислу". Саме тому для Е. По новела стала провідним прозаїчним жанром. Двічі впродовж чотирьох років письменник брав участь у конкурсах на краще оповідання, започаткованих "з метою сприяння розвитку національної літератури і заохочення молодих талантів". Перший з них, оголошений "Філадельфійським суботнім кур'єром" у 1831 році, був для нього невдалим. З п'яти оповідань, які він надіслав до редакції журналу, жодне не одержало премії, хоча всі вони були надруковані після проведення конкурсу. Через деякий час балтиморський "Суботній гість" оголосив конкурс на кращий вірш і краще оповідання, повідомивши про те, що членами журі запрошені Д. П. Кеннеді, Д. Латроб і Д. Мідлер. Едгар По взяв участь у цьому конкурсі і як поет, і як прозаїк. Він віддав до журі вірш "Колізей" та шість оповідань, які не взяв раніше "Новоанглійський журнал". Цього разу Е. По святкував перемогу, бо нарешті отримав нагороду за оповідання "Рукопис, знайдений у пляшці". Приймаючи рішення, члени комісії відзначили: "Ми прочитали всі шість оповідань із надзвичайним інтересом... наш вибір упав на "Рукопис, знайдений у пляшці" радше через оригінальність замислу і розміри оповідання, аніж через його переваги над іншими творами, надісланими автором"8. Результати конкурсу мали для Е. По величезне значення. З одного боку, він набув визнання як прозаїк, з іншого - налагодив важливі зв'язки в літературному світі, серед яких - знайомство з Кеннеді, що стало початком багаторічної дружби. Методика викладання літератури, зокрема світової, спираючись на досягнення літературознавства, надає змогу поглибити й узагальнити сприймання художніх творів залежно від рівня літературного розвитку учнів. Детективні оповідання, романи й повісті належать до найпопулярніших жанрів ХХ століття. Слово "детектив" прийшло до нас із англійської мови і перекладається як шукати, розкривати, виявляти. В основі детективної історії завжди є якась таємниця, пов'язана зі злочином, котру й слід розкрити. Саме вона визначає конфлікт, слугує стрижнем сюжету та немов рухає всю дію. Дата народження детективного жанру відома - квітень 1841 року. У цей день в одному з американських журналів уперше з'явилася новела Едгара По "Вбивство на вулиці Морг". Пізніше були створені ще дві: "Таємниця Марі Роже" (1842) та "Викрадений лист" (1844). Так письменник започаткував новий жанр у літературі, визначив його особливості та заклав основи прийомів побудови детективної літератури. Термін "детективна історія" вперше використала популярна письменниця, землячка Едгара По, Енн Кетрін Грін (1844 - 1935). У французькій літературі (друга половина ХІХ ст.) частіше вживався термін "поліцейський роман", а в англійській - "кримінальна історія". На початку розділу про творчість Е. По ми вже згадували про його заслуги у цьому жанрі. Дослідники детективного жанру, визначаючи внесок Габоріо та Конан-Дойля, не надають йому права носити почесне звання першовідкривачів. Сам творець Шерлока Холмса мав таку думку: "Едгар По, котрий посіяв, з властивою йому невимушеністю, зерна, з яких проросли сучасні літературні форми, був батьком детективного оповідання, окреслив його рамки настільки повно, що я не бачу, як послідовники можуть знайти нову територію, яку вони насмілилися б назвати своєю... Письменники змушені йти вузькою стежинкою, постійно зважаючи на Едгара По, який пройшов попереду". Слава Едгара По у детективному жанрі підкріплюється усього декількома, а точніше чотирма новелами: "Вбивство на вулиці Морг" (1841), "Таємниця Марі Роже" (1842), "Золотий жук" (1843) і "Викрадений лист" (1844). Три з них розкривають злочини, четверта розповідає про дешифрування старовинного рукопису, в якому йдеться про місцезнаходження скарбу, схованого піратами. Неможливо пояснити, чому Е. По переніс події у Париж, а героєм зробив француза Ж. О. Дюпена. Едгар По називав свої новели про Дюпена і Леграна "логічними" (в той час термін "детективні оповідання" ще не існував). Герой новел - людина освічена, мисляча, схильна до спостереження й аналізу. Він розгадує таємницю. Оповідач будує невірні припущення, які слугують тлом для проникливості інтелекту та логіки героя. Спробуємо довести на уроці, що детективні новели Е. По - гімн інтелекту. Звертаємо увагу на відсутність зовнішньої дії. Сюжетна структура має два рівні - поверхневий (вчинки Дюпена) та глибинний (робота його думки). Поверхневий рівень "Вбивство на вулиці Морг" Ж. О. Дюпен читає газети, з яких дізнається про подвійне вбивство; знайомиться зі свідченнями свідків, відвідує місце злочину; вміщує оголошення в газеті та розмовляє з матросом, який має орангутанга. "Викрадений лист" Розмовляє з префектом Г., від якого дізнається про обставини викрадення листа; оглядає будинок міністра, вдруге зустрічається з префектом з метою одержання нагороди за вручення знайденого листа. "Таємниця Марі Роже" Дюпен зустрічається з префектом Г., вивчає матеріали, які зібрала поліція, читає газети і повідомляє префекту ключ до розгадування цієї таємниці. Глибинний рівень Дюпен не просто читає газетні повідомлення та матеріали слідства, оглядає місця злочину. Він аналізує, співставляє, бере під сумнів різноманітні деталі та припущення. Величезна ерудиція, могутня здатність до логічних роздумів руйнують помилкові висновки, а на їх місці він будує свою концепцію, яка має розв'язок мотивів злочину. З'ясовуємо, з якою метою Е. По розповідає про інтелектуальну діяльність Дюпена і разом з учнями робимо висновок: Едгар По не просто говорить про інтелектуальну діяльність Дюпена, а й розкриває процес мислення, можливості розуму людини, багатство її внутрішнього світу. Сам Е. По називав свої оповідання "раціонаціями". Це рідкісне, маловживане слово означає, за тлумачним словником Уебстера, "процес мислення", "використання дедукції, індукції та комбінація обох у спробі знайти рішення", "логічне або систематичне мислення". Та яке б з цих значень не брав до уваги Е. По, як свідчить Ю. В. Ковальов, безумовно, предметом його раціонацій є діяльність інтелекту. "Золотий жук", за словами Ж. Верна, "найкраща новела", вона є підтвердженням справедливості висновків, здобутих "аналітичним" шляхом. Особливе значення Е. По надавав початку новели, який має одразу захопити читача. "Багато років тому я був заприятелював з таким собі містером Вільямом Леграном. Він походив з давнього гугенотського роду і був колись маєтний. Але ціла низка знегод довела його мало не до жебрацтва, і щоб уникнути принижень, неминучих при втраті багатства, він вибрався з Нью-Орлеана, міста своїх предків, і оселився на Салівеновому острові поблизу Чарльстона у штаті Південна Кароліна". Далі автор описує "цей дуже незвичайний острів", де проживає Легран зі слугою Джупітером, і до якого ми разом з оповідачем завітаємо в гості. Клапоть брудного паперу, на якому Легран малює жука, стане початком захоплюючої історії. Важко, відзначають учні, назвати цю новелу детективною в звичайному розумінні слова. Але й автор, і його герой Легран, і оповідач, і ми "розкриваємо" таємницю "золотого жука", в основі якої все ж таки лежить злочин - людські скелети були знайдені в ямі зі скарбами Кіда. Окрім того, разом з Леграном розгадуємо криптограму (до речі, й сам Е. По полюбляв усілякі головоломки та криптограми). У новелі перед нами постають живі, іноді навіть комічні та зворушливі характери Леграна, його слуги Джупітера та оповідача. Бесіду за новелою "Золотий жук" можна провести за допомогою таких запитань: Де відбуваються події, описані в новелі "Золотий жук"? Які основні епізоди можна виокремити у творі? Як вони пов'язані      між собою? Розкажіть про "єпископів заїзд" і про те, як Леграну вдалося      розкрити таємницю капітана Кіда. Чи схожа новела "Золотий жук" на сучасні детективні твори? Що об'єднує "логічні" новели Е. По? Як ви розумієте слова Бернарда Шоу: "В Америці є тільки два      справжніх письменники - Е. По та М. Твен"? Спробуйте довести це. Підсумовуючи урок, присвячений детективним новелам американського письменника, зазначимо, що заслуга Е. По як засновника детективної літератури полягає в тому, що він першим усвідомив можливість використання кримінальних розслідувань в оповіданні, в центрі якого знаходився б герой-детектив. Про злочин і злочинців писали ще до Е. По. Шлях у літературу їм проклав Франсуа Відок (1779-1857) - один із відомих нишпорок першої половини ХІХ століття. Все його життя нагадує сюжет пригодницького роману: бродяга, злодій, каторжанин, таємний агент. Свого часу він очолював паризьку поліцію, приватне бюро розслідувань. Можливо, на основі мемуарів Відока й були створені новели Е. По. Проте Е. По заклав підґрунтя цього жанру, який особливо інтенсивно розвивався у ХХ столітті. Він сформував і розробив серію художніх прийомів, які застосовуються письменниками-фантастами у наші дні. Деякі принципи, розроблені Е. По, були канонізовані у творчості перших класиків наукової фантастики - Жуля Верна і Герберта Уеллса. Вивчення творчості Е. По - етап не тільки в літературному розвитку, а й у моральному вихованні учнів, які переконуються, що процес розуміння новел автора - в їх складному психологізмі, в таємниці стилю та світобаченні письменника.

category: Зарубіжна література


title: Добро і світло в новелах О. Генрі

description:
Втім, О. Генрі й нині залишається одним із найулюбленіших і найвідоміших письменників світу. Чому ж його так люблять читачі? Передовсім тому, що художні твори О.Генрі - це витоки добра, світла, життєрадісності та людяності. Майже кожна з його  оповідок  радує, захоплює, пробуджує в душі

                  надію й оптимізм. Письменник співчуває тим своїм героям, котрі найбільше потребують допомоги, прославляє тих, хто робить добрі справи, допомагає нам, читачам, зрозуміти сенс життя. О. Генрі - блискучий майстер короткого оповідання, а його новели - маленькі шедеври. Як вдало  відзначила І. Левідова (дослідниця творчості О. Генрі, автор монографії про нього), новели американського письменника - "...не поверхова імітація літературних прийомів - це завжди комічний бурлеск, маленька петарда, яка розриває "соціально-побутові, психологічні штампи". Перший перекладач новел О.Генрі українською мовою - відомий гуморист Остап Вишня (1924 рік, збірка "Любовні напої"). Літературознавці, дослідники творчості О. Генрі, розподіляють його творчу спадщину на кілька циклів. 1-й - основний і найчисленніший (близько ста п'ятдесяти новел) - нью-йоркський. Герої нью-йоркських новел - "маленькі люди": дрібні службовці, секретарки, клерки, прикажчики й продавці у крамницях, офіціантки, репортери, бідні художники. Усі вони ведуть боротьбу за існування. Саме їм, "маленьким людям", дуже співчуває О. Генрі. До першого циклу входять збірки: "Чотири мільйони", "Голос великого міста", "Запалений світильник" і "Ділові люди". 2-й цикл - новели техаського періоду (близько ста новел, збірка "Серце Заходу"). 3-й цикл - новели про Південь - батьківщину письменника (усього двадцять вісім новел). Вивчення новелістики О.Генрі відкриває простір для самостійної пізнавальної діяльності семикласників на уроках зарубіжної літератури, бо його художні твори, невеликі за обсягом і доступні за змістом, захоплюють читачів своїм гумором, а разом із тим змушують глибоко замислитись. Для того, щоб урок був динамічним, змістовним, цілеспрямованим, систематизуємо можливість роботи з новелами: З'ясувати враження від прочитаної новели (які викликала думки, чим      зацікавила). Визначити місце новели у творчій спадщині О. Генрі. Вивчення новели, її текстуальний аналіз. Він може мати різний      характер (від спостережень до образного узагальнення, або навпаки, від      узагальнюючого до конкретного). Повторне, поглиблене сприйняття новели (звернути увагу на      психологічний стан героїв твору). "Останній листок" (1907 р.) Мета уроку: визначити особливості новели; допомогти учням осягнути моральні проблеми, що порушуються у творі, ставлення автора до "маленької" людини й життя; формувати навички аналізу новелістичного твору; дати поняття про майстерність письменника-новеліста; виховувати людяність, спонукати до роздумів про добро, мудрість, справжнє кохання. Робота з текстом новели. Основним прийомом може стати бесіда з елементами коментованого читання. Можна обрати і шлях для аналізу "слідом за автором", від події до події разом із учнями стежити за майстерністю письменника-новеліста, бо до уроку школярі не були знайомі з творчістю американського письменника. У сучасній практиці викладання літератури в середніх класах аналіз творів окреслений проблемами осмислення сюжету, вчинків та почуттів героїв. Спостереження за композицією, жанровими ознаками, мовними засобами, авторським ставленням до змальованих подій відкладаються в дитячій пам'яті у вигляді конкретних уявлень. М. Рибнікова детально вказала на складники аналізу твору: "Хід подій, герой, його характеристика, зіставлення героїв у творі, ідея і тема - ось ті сторони твору, які можуть бути розглянуті системою запитань". Передовсім з'ясуємо, що учні знають про новелу як літературний жанр. Наступний етап роботи - бесіда. Орієнтовні запитання і завдання: Яке враження справила на вас новела? Коротко розкажіть про героїв новели. Чи вірно те, що Берман був невдахою в мистецтві й не зумів      створити свого шедевра? Поясніть назву новели. Як ви гадаєте, чи здатне мистецтво врятувати людське життя? У процесі роботи на уроці особливу увагу приділяємо художній деталі та виховному аспекту твору. Зачитуємо початок новели й разом з учнями потрапляємо до Грініч-Віліджа, бідняцького кварталу Нью-Йорка, де живуть люди мистецтва, й опиняємось у студії Сью і Джонсі. Знайомимося з дівчатами. Джонсі - пестливе імя від Джоана, - приїхала зі штату Мен, Сью народилася у штаті Каліфорнія. Молоді бідні художниці побачили, що "...їхні погляди на мистецтво, салат з листя цикорію та широкі рукави цілком збігаються". Далі учні спостерігають за поведінкою хворої на пневмонію Джонсі, котра, не маючи сил опиратися хворобі, рахує останні листки старезного плюща за вікном : "...я хочу побачити, як упаде останній листок. Я стомилася чекати. Стомилася думати. Мені хочеться розслабитись, ні за що не триматися й полетіти - дедалі нижче й нижче - як один з отих нещасних, виснажених листків." Знаходимо й зачитуємо опис плюща у новелі: "... до половини тієї стіни видряпався старезний плющ, вузлуватий і підгнилий біля коріння. Холодний подих осені струсив з нього листя, й було добре видно, як майже голі галузки рослини чіпляються за потріскані цеглини." Скажемо учням, що створена письменником реальна картина складається з окремих художніх деталей. Так, деталь - символ рослини плюща (в християнській символіці він трактується протилежно: як символ вірності і символ смерті, безсмертя) допомагає налаштуватись на загальний психологічний стан у новелі, на сприйняття авторської думки твору. Наступний етап уроку - робота над літературним портретом-порівнянням старого художника Бермана (3-є запитання) - вимагає більшої уваги. Знову звертаємося до тексту, знаходимо уривок: "Йому вже перевалило за шістдесят, і борода в нього, як у скульптури Мікеланджело "Мойсей", кільцями спускалася з його голови сатира на тіло карлика. В мистецтві  Берман був невдахою. Він весь час збирався створити шедевр, але навіть не почав над ним роботи. Уже кілька років, як він не намалював нічого. крім якоїсь мазанини - вивісок та реклам. Він надто багато пив і ще не облишав балачок про свій майбутній шедевр. Що ж до всього іншого, то це був  буркітливий дідок, який нещадно знущався з усякої делікатності, в кому  б вона не виявлялася, і дивився на себе як на сторожового пса, спеціально поставленого захищати двох молодих художниць у студії нагорі". Важливо не тільки допомогти учням яскравіше уявити собі зовнішність старого художника, а й створити певне враження від того, як письменник використовує прийом порівняння. Передовсім це свідчить про майстерність американського письменника, котрий кількома рядками не тільки змальовує портрет Бермана, а й розкриває його характер, спосіб життя та ще й повідомляє деталі про життя молодих художниць у студії. Далі разом з учнями продовжуємо стежити за розвитком подій в новелі й зосередимо увагу на двох епізодах: 1) Берман і Сью розмовляють про хвору Джонсі та про останній листок плюща. "- Що, - кричав він з жахливим німецьким акцентом, - хіба ще є такі дурні, щоб умирати через листя, яке осипається з клятого плюща? Вперше чую..." 2) Джонсі бачить останній листок, намальований старим художником. "- Підніми штору, я хочу подивитися, - пошепки наказала Джонсі. Сью стомлено послухалася. Неймовірна річ! Цілу ніч періщив дощ і шаленів рвучкий вітер, а на цегляній стіні ще виднів листок плюща. Один-єдиний. Темно-зелений біля стебла, але з жовтизною тління й розкладу по зубчатих краях, - він хоробро тримався на галузці за двадцять фунтів до землі". Останній абзац новели є важливим для аналізу, бо у ньому не-сподівана розв'язка яскраво підкреслює майстерність письменника О. Генрі. "Мені треба щось тобі розповісти, біле мишенятко, - сказала вона. - Сьогодні в лікарні помер містер Берман. Він хворів тільки два дні. Його черевики і одяг геть промокли і були холодні як лід. Потім знайшли ліхтар, який ще горів, кілька розкиданих пензлів і палітру, на якій було змішано зелену та жовту фарби. А тепер подивися у вікно, люба, на останній листок плюща. Тебе не дивувало, що він ні разу не затремтів і не колихнувся від вітру? Ах, сонечко, це і є шедевр Бермана. Він намалював його тієї ночі, коли впав останній листок". Учні переконуються, що старий буркотливий дідок таки створив шедевр - останній листок плюща на цегляній стіні - й врятував життя Джонсі. Запитаємо учнів: чи близький сюжет новели до казкового? Кожна деталь, мотив новели вказують на сюжетну модель чарівної казки, що полягає у новелістичній "нечуваній події". Завершуємо роботу на уроці бесідою про художню майстерність О. Генрі, яка вражає, насамперед, оригінальними гумористичними прийомами, мовним багатством, яскравими композиційними знахідками. Типова риса літературної манери письменника - несподівана розв'язка. До того ж, О. Генрі вніс багато нового в розвиток жанру американської новели,про що свідчать різноманітні жанрові різновиди його новелістики: новела-сатира, новела-анекдот, новела-гротеск, пригодницька романтична новела, новела-пародія тощо. Твори малого жанру вимагали від письменника особливих засобів виразності. Саме тому новели насичені каламбурами, гумором. А ще письменник часто використовує образи та аналогії з літератури, Біблії, міфології, історії. Цікаві порівняння, влучні метафори для характеристики персонажів, їхніх портретів ми можемо знайти майже у кожній новелі О. Генрі. У своїх спогадах Роберт Девіс розповідав, що письменник на-пружено працював над кожним словом, і йому, редактору, не доводилося правити жодного рядка. Підсумовуючи, учитель наголосить, що творчість О. Генрі - це приклад блискучого опанування жанру новели. Американський письменник - неперевершений майстер у використанні точної й виразної деталі, а особливо у вигадуванні незвичайного фіналу. За допомогою кількох штрихів О. Генрі змальовує характер персонажів, їхнє життя, створює неповторну мистецьку картину твору.

category: Зарубіжна література


title: Урок-подорож на острів Робінзона Крузо. Урок із світової літератури для 6 класу

description: Розробка уроку на заявлену тему в 6 класі з мультимедійною підтримкою (презентація додається) та методичними додатками, мета якого - навчити учнів характеризувати головного героя твору; формувати вміння систематизувати навчальний матеріал і аналізувати прочитане

category: Зарубіжна література


title: "Екзотична" новела Проспера Меріме "Матео Фальконе"

description:
Новела "Матео Фальконе" пропонується до вивчення на уроці додаткового читання. У вступному слові учитель коротко розповість про Проспера Меріме та про історію створення новели. "Екзотична" новела "Матео Фальконе" написана в 1829 році. В її основу покладено кілька книжкових джерел, які пи

                  сьменник творчо переосмислив. А на Корсиці, де відбувається дія твору, Проспер Меріме побував лише через 10 років після написання новели. Якщо учні прочитали твір до уроку, то наступним етапом роботи може бути бесіда за запитаннями: Що у новелі вас найбільше схвилювало? Що викликало сумніви, роздуми? Чи замислилися ви глибоко над змістом новели та вчинками її головних героїв? Далі вчитель зосереджує увагу учнів на описі суворої природи Корсики та її знаменитих макі - притулку розбійників. Зачитаємо уривок з новели: "Макі - то рідний край, вітчизна корсиканських пастухів і всіх тих, хто живе не в злагоді з законом. Бо корсиканський землероб, замість того, щоб угноювати своє поле, часто-густо випалює ділянку лісу; йому байдужісінько до того, що вогонь може перекинутись далі - що буде, те й буде. Він знає, що матиме добрий урожай, засіявши цю землю, угноєну попелом спалених дерев. Після того, як колоски зібрано - а солому тут залишають на полі, бо її важко збирати, - коріння дерев, що зосталося в землі, навесні пускає рясні паростки, минає кілька років, і дерева досягають семи - восьми футів. Саме ці лісові зарості й звуть макі". Автор розповідає про бідні поселення Корсики, скромність сільського ужитку, розбійників, котрі ведуть напівголодне життя, але зазнають  " принаду цілковитої свободи". На думку письменника, у корсиканських розбійників не буває " неблагородного приводу" до вбивства: " ...їх кинули в таке життя жорстокі забобони, а не низька жадібність". Корсиканський розбійник - не грабіжник, тому що "...не знайшов кращого засобу вкрасти срібло ( як це водиться у Франції)": ні, він мститься за збезчещену сестру, карає негідника, який від його імені вимагав гроші, змушує старого скнару наділити приданим бідну племінницю - словом, втілює ті чи інші вимоги народної справедливості. Через те жителі острова хоча й побоюються розбійників, але в душі шанують і підтримують їх. Учні визначають риси характеру корсиканських розбійників, на яких зосереджує увагу письменник (енергія, сміливість, жага волі, цілковита безкорисливість, співчуття до знедолених, безжалісність до ворогів тощо). Таким чином, автор готує нас до знайомства з Матео Фальконе - людиною відважною і в той же час небезпечною, а початок новели є його передісторією. Розмова на уроці далі присвячена Матео Фальконе, його вчинкам та, передовсім, зовнішності героя, якого автор побачив " через два роки після пригоди". "Уявіть собі невисокого на зріст, але кремезного чоловіка з кучерявою, чорною, мов смола, чуприною, орлиним носом, тонкими губами, великими бистрими очима, із смаглявим обличчям". Висловлюючи свої думки, учні говорять про те, що Матео Фальконе, з одного боку, викликає у них жах від безжалісності до власного сина, а з іншого - повагу як людина, яка не може примиритися зі зрадою дитини. Матео постає перед читачем жорстоким і справедливим, гордим і непохитним. "Чи це мій син? - запитує він дружину. - Цей хлопець перший у нашому роду став зрадником". Батько, на думку учнів, вбиває не тільки власну дитину, а й надію на продовження роду. Наступний етап уроку - складання характеристики Фортунато - сина Матео. Запитання: "Яка боротьба точиться в душі хлопчика під час розмови з сержантом Гамбою? Як змінюється його поведінка? - сприяють розмові про хлопця та його вчинки. "Фортунато - ще дитина. Чисто дитяче бажання отримати срібного годинника призвело до зради: хлопчик продає за коштовну річ втікача, котрий довірив йому власне життя. Вражає трагічна розв'язка новели". "У душі хлопчика точиться боротьба поміж почуттям страху й величезним бажанням мати годинника", - ще одне висловлювання дітей на уроці, яке вони підтверджують цитатою з тексту новелістичного твору: "На обличчі Фортунато виразно відбивалося те, що спалахнуло в його душі: боротьба між палким бажанням заволодіти годинником і обов'язком гостинності". Звертаємо увагу дітей на психологічний стан Фортунато і запитуємо: про який обов'язок гостинності йдеться у новелі? Учні розповідають про закон честі корсиканців, що зобов'язував подавати притулок кожній людині, яка цього просить. Фортунато порушив цей закон, не витримав спокуси, - зазначають діти й знову звертаються до тексту: "Груди його важко здіймалися, здавалося, він от-от задихнеться. А годинник погойдувався перед ним, крутився, часом торкаючись кінчика носа. Нарешті хлопець нерішуче потягся до годинника, пальці торкнулися його, і годинник ліг на долоню Фортунато, дарма, що Гамба не випустив з рук ланцюжка. ...Блакитний циферблат... кришка начищена до яскравого блиску... вогнем горить проти сонця...". Його дядько, ад'ютант, розпалює в ньому почуття заздрості, хоча в батькових очах - це не виправдання для хлопця. Закони честі засвоюються з молоком матері, а діти змалечку вчаться переборювати свої бажання в ім'я вищих моральних цінностей. Далі поведемо розмову про те, що в епізоді зради Фортунато конче важливе кожне його слово. Символічне ім'я хлопчика (походить від імені богині удачі Фортуни). Та й сам батько сподівався, що в майбутньому пишатиметься сином, про що читаємо у новелі: "... і нарешті народила сина, продовжувача роду, на якого Матео покладав усі свої надії". Пропонуємо учням замислитись: хто винен у тому, що так трагічно обірвалося життя Фортунато? У чому автор новели вбачає величність Матео Фальконе? Поставлені запитання спонукають читачів ще раз перегорнути сторінки твору. Разом із учнями підсумовуємо: Матео Фальконе уособлює вірність корсиканському кодексу честі. Влада грошей ще не зіпсувала корсиканських горців, і саме в цьому вбачає Меріме величність головного героя, котрий зневажає особисту користь, продажність. Скупий діалог і лаконізм події, які властиві новелістичним творам, розкривають не тільки її внутрішній трагізм, а й специфіку звичаїв корсиканців. Як відреагував Матео Фальконе на зневагу, що виказав його домівці Джанетто, котрий плюнув на поріг й сказав: "Дім зрадника!"? Учні зачитують уривок з новели: "Лише людина, приречена на смерть, могла зважитися назвати Матео зрадником. Він негайно помстився б за таку образу ударом кинджала, і удар той не довелось би повторювати. Проте Матео тільки підніс руку до лоба, як людина, геть пригнічена горем". Цей жест підтверджує справедливість слів Джанетто. Не залишаємо поза увагою дітей і психологічний стан матері, у душі якої йде боротьба благородних почуттів материнської любові й свідомості суворого обов'язку. Як завершує новелу письменник? - запитуємо учнів і звертаємо їхню увагу на останні рядки твору: "Треба сказати зятеві Теодору Б'янки, щоб він перебрався жити до нас". Допомагаємо учням осмислити фінал новели. П. Меріме не завершує розповідь трагічною сюжетною розв'язкою, а мовби знижує враження від неї повідомленням про не-значну деталь. Як бачимо, письменник не дає готової відповіді, не осуджує людей, які потрапили в складну ситуацію. Тонко сплітаючи романтичні й реалістичні методи зображення дійсності, Проспер Меріме змальовує  окремі таємничі механізми людських стосунків, які визначаються бурхливими почуттями, побутовими звичками та моральними цінностями особистості. Підсумкова бесіда Що ви знаєте про новелу як жанр? У чому її особливості? Яке враження справила на вас новела "Матео Фальконе"? Яка думка склалася у вас про головних героїв твору? Що ви можете сказати про ставлення автора до героїв?

category: Зарубіжна література