description:
Тоді, на початку 50-х років, багато митців зверталися до минулого, намагаючись там відшукати відповіді на питання про майбутнє Японії. Особливо виразно це виявилося у творах Ясунарі Кавабата (1899-1972). Його герої охоплені ностальгією за минулими часами, вони намагаються воскресити колишні цінно

                  сті та ідеали. Недарма древня столиця Японії - Кіото - незмінно знаходиться у центрі художньої оповіді Ясунарі Кавабата. Кіото стає своєрідним символом протесту проти загазованих і отруєних промисловими викидами японських міст. Колись і англійські романтики оспівували "добру стару Англію", не сприйнявши залізний гамір "промислового суспільства" і прагматизм нової цивілізації. Тепер настала черга японців.Ясунарі Кавабата - один із визначних прозаїків XX століття, якому в 1968 році була вручена Нобелівська премія за "письменницьке мистецтво, що виражає сутність японського мислення". У чому ж виявляється творча самобутність митця? Традиційний тип мислення японців передбачає цілісне сприйняття світу, тобто погляд на речі "зовні" і "зсередини" одночасно. Згідно з вченням школи "дзен", до якої належав і Кавабата, кінцева мета "споглядання" - відчуття єдності зі світом, подолання свого маленького "я", що повинно "розчинитися в атмосфері дійсності". Велике значення тут мають інтуїція, внутрішнє пробудження, відмова від традиційної логіки. Тому у поетиці японського мистецтва центральне місце посідає прийом натяку (йодзю), який допомагає відчути те, що не можна побачити зором і осягнути розумом, а лише "зрозуміти серцем". У всіх своїх творах ("Снігова країна", "Тисяча журавлів", "Стогін гори", "Стара столиця" та ін.) Кавабата кожного разу здійснює нове відкриття світу, звертаючись при цьому до витоків японського мистецтва, до першоджерел національної культури, поєднуючи її самобутні риси із власними шуканнями та творчими прагненнями. Талант Ясунарі Кавабата відображає і традиційне, і нове у житті японського народу одночасно, знаходячи для відтворення цього синтезу найбільш природні й виразні форми. Ясунарі Кавабата народився 11 червня 1899 року в місті Осака у сім'ї лікаря. Батько майбутнього письменника, крім своєї спеціальності, цікавився літературою та мистецтвом. Однак, коли хлопчику виповнилося лише два роки,  помер батько, а ще через рік померла й мати. Ясунарі виховували бабуся та дідусь (батьки матері), після смерті бабусі та сестри він залишився із дідусем, якого дуже любив. У шкільні роки Кавабата захоплювався живописом, мріючи стати художником. Але у 12 років він змінює своє рішення і пробує сили в літературі. Перший твір - "Щоденник шістнадцятирічного" (1914, опубл. 1925) - передає щирі й безпосередні почуття дитини, на очах якої відбулося стільки трагедій і поступово згасало життя дідуся, останньої близької людини. Ще у юнацькі роки у Ясунарі Кавабата виявився талант спостереження за іншими людьми. На сторінках його ранніх творів з'явиться чимало цікавих думок про людей, які його оточували, про їх співчуття, безкорисність, душевну щедрість. "Люди оточили мене увагою, - напише потім у своїй "Літературній автобіографії" митець, - і я став одним із тих, хто не здатен образити чи ненавидіти інших". Великий вплив на становлення майбутнього письменника справили твори японської класики, перш за все "Гендзі-моногатарі" - роман про життя принца Гендзі. Однак не тільки середньовічні епопеї з їх батальними сценами й кодексом честі самураїв привертали увагу Кавабата. Він із захопленням читає твори зарубіжної літератури, особливо скандинавські та російські. Із скандинавських письменників йому найбільше подобався А. Стріндберг. А серед російських класиків віддає перевагу Л. Толстому, Ф. Достоєвському, І. Тургенєву, А. Чехову. Вступивши у 1920 році до Токійського університету, Ясунарі Кавабата значно розширив коло свої мистецьких уподобань. Він серйозно займається вивченням не тільки літератури, а й шедеврів світового мистецтва. Познайомився з творами Леонардо да Вінчі, Мікеланджело, Рембрандта. В університеті спільно з іншими студентами Кавабата видавав літературний журнал "Сінто" ("Новий рух"), в одному з випусків якого було надруковане його оповідання "Картина для поминання", що привернув увагу японських літераторів. По закінченні університету в 1924 році узяв участь у створенні журналу "Бунгей дзідай" ("Сучасна література"), з яким у Японії пов'язують початок нового літературного напряму - сіканкакуха (неосенсуалізм). Великий вплив на засновників журналу мали модерністські письменники Заходу (Дж. Джойс, Г. Стайн). З точки зору японських неосенсуалістів, література не повинна бути тільки копією об'єктивної дійсності, вона, на їхню думку, - завжди плід суб'єктивних вражень, переживань, почуттів, сумнівів  автора. Однак Кавабата у цій групі молодих майстрів посідає особливе місце. На відміну від інших, він не відмовився від національних художніх традицій, класичних уявлень про прекрасне. Пізніше він писав: "У захопленні від літератури Заходу я намагався наслідувати кращі її зразки. Але по суті я - східна людина і ніколи не втрачав свого власного шляху". Невелика повість Ясунарі Кавабата "Танцівниця з Ідзу" (1925, опубл. 1926), створена у традиціях класичної японської літератури, одразу привернула увагу літературної критики й здобула авторові популярність публіки. По суті, це перший його значний твір, в якому виявилися характерні риси стилю митця - задушевність, м'якість, спокійність. Однак справжній успіх і заслужене визнання прийшли до письменника після появи нової повісті - "Снігова країна" (1934-1947). Цей твір визнано одним із найкращих у прозі Японії. Таємниця людського кохання і таємниця принадності природи снігового краю стають предметом філософських роздумів митця, котрий намагається знайти ключ до відкриття вічної гармонії світу. Твір написаний на основі принципу вабі (неяскравої, приглушеної краси). Цей принцип дозволив письменникові показати цінність кожної миті людського життя і неповторність природи. Взаємини токійця Сімамури та сільської гейші Комако зображуються на фоні різних пір року, як цього вимагала дзен-буддистська естетика. Крім реального плану, у повісті велике значення має психологічний план. Автор заглиблюється у підсвідоме, у світ почуттів і вражень, які для нього не менш значущі, ніж навколишній світ. Ясунарі Кавабата заявив про себе як талановитий майстер ліричної прози, в якій знайшов відбиток духовний стан сучасного японця. Під час другої світової війни і в повоєнний період письменник багато подорожував Маньчжурією, чимало уваги приділяв вивченню класичного японського роману XI ст. У 1860 році відвідав кілька американських університетів, де читав семінари з японської літератури. У своїх лекціях наголошував на неперервності її розвитку з XI до XIX ст., а також на тих змінах, які відбулися у японському мистецтві XX століття, коли особливо посилився вплив Заходу. У повістях "Тисяча журавлів" (1951), "Голос гір" (1954), "Давня столиця" (1962), що розвивають давні традиції класичної японської словесності, Ясунарі Кавабата порушує проблеми моралі і краси, намагаючись врятувати суспільство XX століття від бездуховності. Тривоги й хвилювання цілих поколінь, їх моральні та естетичні ідеали дали поштовх для творчих шукань письменника, для якого завжди були дорогими і духовні традиції світової літератури, і цінності японського народу. Думка про те, що минуле знищити неможливо, що воно продовжує існувати, що в "давно покинутих місцях ми зустрічаємо втрачений час", надає особливого забарвлення художній творчості Кавабата. Митець упевнений, що зв'язок часів не розпався, що минуле існує у теперішньому, пронизуючи його невидимими променями. Кавабата володіє здатністю відтворювати цей ланцюг часів, відчуваючи світ у всіх трьох часових вимірах: у минулому, теперішньому і майбутньому. Ця тривимірність нерідко виступає як єдність спогадів, вчинків і марень його літературних героїв. Найбільш відчутно це виявилося у повісті "Тисяча журавлів". Письменник завжди зберігав політичний нейтралітет, але наприкінці 60-х років він порушив цей принцип, підписавши петицію проти "культурної революції" в комуністичному Китаї. 16 квітня 1972 року важко хворий Ясунарі Кавабата покінчив життя самогубством у себе вдома в Дзусі. Мотиви самогубства залишилися нез'ясованими. Питання і завдання для учнів Де і коли народився Ясунарі Кавабата? Які трагічні події він пережив у дитинстві? Які твори мистецтва справили вплив на його становлення як      письменника? Назвіть перший твір Ясунарі Кавабата. Який твір приніс письменникові перший успіх у публіки? Які риси      стилю митця виявилися в ньому? Назвіть відомі вам визначні твори Ясунарі Кавабата. Які проблеми порушує в них письменник? Що характерно для його творчої манери? Розкрийте ставлення Ясунарі Кавабата до часу. Яку роль відіграє японська класична література у спадщині митця? Чи можна назвати Ясунарі Кавабата представником традиційного      напряму в японській літературі? Доведіть свою думку. Коли і за які досягнення Ясунарі Кавабата був нагороджений      Нобелівською премією? Повість Ясунарі Кавабата "Тисяча журавлів" Композиційна побудова повісті "Тисяча журавлів" пов'язана із традицією чайної церемонії. Саме з цього ритуалу в храмі древнього міста Камакура (де сам Кавабата жив тривалий час) і починається знайомство читачів з головними героями: Кікудзі і Юкіко, долі яких і становлять основу сюжету. Чайна церемонія - загальний фон, а точніше, художня тканина, переплетіння "ниток" якої з'єднує минуле і теперішнє всіх персонажів. Сутність чайного обряду - старовинної традиції, доведеної японською естетикою до рівня високого мистецтва, - полягає в тому, щоб дати можливість людині поміркувати над своїм життям, очистити душу від повсякденних турбот і суєти, нагадати про гармонійну єдність людини з природою та іншими людьми. Існує чотири правила чайної церемонії: гармонія. Це умова існування, основа основ; постійність можлива      лише тоді, коли є рівновага. Наслідуючи красу, людина вдосконалює себе та      свої стосунки зі світом. Пошуки гармонії - призначення традиційного      мистецтва японців; чемність. Вона передбачає щирість стосунків між людьми, співзвуччя      сердець, "зустріч почуттів" не за правилами поведінки, а через те, що душа      людини, яка потрапляє у світ краси та натуральності, прихильна до добра.      Чайний дім - це обитель миру та спокою, сюди немає доступу людям з      поганими думками; чистота. Вона повинна бути абсолютною, починаючи від почуттів та      думок, закінчуючи чистотою в буквальному розумінні; спокій. Головне у чайному домі - тиша та спокій, які необхідні для      рівноваги духу, для бесіди "серцями". Як неодноразово підкреслював сам Кавабата, його метою був не докладний опис чайної церемонії, а застереження від вульгаризації її сучасністю. Небезпека духовного знецінення давньої традиції у повісті йде від Тікако Курімото, яка "здобула собі неабияку славу вчительки чайної церемонії". Із нею пов'язані всі життєві труднощі головних героїв повісті. Колись Тікако була коханкою батька Кікудзі, котрий вже по-дорослому осмислює свої дитячі спогади про неї. Пізніше ця жінка змогла увійти в довіру до його матері, ставши незамінною помічницею в родині Кікудзі, допомагаючи влаштовувати чайні церемонії і навіть прислуговуючи на кухні, коли збиралися гості. Тікако опікає і вже дорослого Кікудзі, котрий втратив батьків. Вона впливає на розвиток його стосунків з нареченою Юкіко Інамурі і чинить перешкоди його контактам з пані Оота та її дочкою Фуміко. Тікако пересуває  людей та їхні долі, як чашки: спочатку вона підсуває Кікудзі Юкіко і відсуває пані Оота, потім відсуває її дочку Фуміко, врешті-решт відсуває і Юкіко, кажучи, що обидві дівчини вийшли заміж. Слід зазначити, що на сторінках повісті самий чайний посуд і взагалі вся кераміка - вази, чашки і чайники - живуть немовби власним особливим життям, що пов'язане з минулим. Старовинні речі, яким по кілька сот років, відтіняють швидкоплинність людського існування, втілюють віковічну мудрість, нагадують про неминущі цінності. Огорнений романтичним серпанком образ Юкіко, котра тримає в руках рожеву крепдешинову хустку (фуросікі) із зображенням літаючих журавлів, заполонив уяву Кікудзі із самого початку повісті. Він закохується в Юкіко, шукаючи в ній втілення своїх мрій. Іншу сюжетну лінію повісті складають  досить складні стосунки (у тому числі й любовні) Кікудзі з пані Оота та її дочкою Фуміко. Із пані Оота його пов'язують спогади про батька (котрий зближується з нею після Тікако). Оота-сан шукає у синові риси батька, люблячи його і шануючи пам'ять про нього. Зближення з Кікудзі викликає в неї почуття провини, а сам Кікудзі відкриває в Оота невідомі раніше її привабливі риси і краще розуміє тепер почуття свого батька. Оота не чинить перешкод запланованому шлюбу Кікудзі з Юкіко. Однак піклування і співчуття самого Кікудзі до дочки Оота - Фуміко (після раптової смерті її матері від паралічу серця) і зближення з нею, а також наполеглива "турбота" Тікако про Кікудзі роблять дівчину з літаючими журавлями на фуросікі недосяжною мрією для хлопця. У японській символіці журавлі - символ надії, благополуччя і щастя. Малюнок із зображенням білосніжних птахів на рожевому фоні має глибокий смисл: героїня повісті повинна мати щасливу долю. Мрія про щастя взагалі є провідною ідеєю твору, але вона лишається недосяжною В естетиці японського мистецтва уявлення про речі, а точніше, про "сумну принадність речей", відіграє дуже велике значення. Дерева, квіти, каміння, кераміка сприймаються японцями як одухотворені образи, просякнуті настроями туги, співчуття, світлої печалі. У літературній творчості, особливо в поезії, як і в мистецтві складання букетів (ікебана), як і в традиційному японському саду, немає нічого зайвого, але завжди є місце для уяви, натяк, певна незавершеність і несподіваність, що змушують працювати думку й почуття. Спираючись на традиційну японську естетику, Кавабата через "сумну принадність речей" передає своє ставлення до героїв: симпатії і співчуття, милосердя і ніжність, гіркоту і біль. Розкривати внутрішній світ героїв, робити їх живими й близькими для читачів людьми допомагають письменникові також і суто японська споглядальність, тонке розуміння природи та її впливу на душу людини. Природа у творах Кавабата завжди посідає особливе місце. Життя природи і людини, на думку письменника, поєднані невидимими ланцюгами. Усвідомлення цього первісного невід'ємного зв'язку надзвичайно важливе для митця. З ним пов'язане і відчуття ритму цілісного світу, що дозволяє проникати у закони природи, жити з нею одним життям, не відступаючи від природного єства, не створюючи дисгармонії, дисонансу, розладу з нею, а значить, і з самим собою. Рядки про природу створюють своєрідний фон, на якому розгортається життя героїв, проте нерідко природа набуває і самостійного значення, стаючи одним із образів твору. Кавабата закликає вчитися у природи, проникати в її нерозгадані таємниці, він бачить у спілкуванні з природою шлях до морального та естетичного вдосконалення людини. У зображенні Кавабата природа прекрасна й велична, через показ змін у ній автор відтворює порухи людської душі, тому майже всі твори письменника багатопланові, вони мають прихований підтекст. У повісті "Тисяча журавлів" природа немовби співчуває героям. Наприклад, через опис природи передається тривога Кікудзі перед невідомістю. Коли Кікудзі виглянув у сад, "по небу прокотився грім. Далекий і могутній, він наближався все ближче й ближче. На мить дерева у саду освітив спалах блискавки". Блискавка як думка і думка як блискавка - нерозривність цих понять допомагають авторові краще висвітлити образ Кікудзі, який переживає осяяння, знайшов потрібне рішення, певний вихід для себе. "І одразу зашумів дощ, - пише Кавабата. - Поступово грім відкотився далі". Дощ неначе змиває тривожні передчуття героя, очищує його душу, відкриває шлях до нового, чистого начала. "Кікудзі підвівся і зателефонував Фуміко". Розмовляючи з нею по телефону про дрібниці, Кікудзі ледь її слухав, перевівши розмову на головне: "- У нас тут справжня злива. А у вас?.. - Ллє, як з відра. Тільки-но так гримнуло, що я ледь не вмерла. - Зате після дощу буде так свіжо..." Слово "свіжий", "свіжість" означає не тільки стан у природі після дощу, а й зміну у внутрішньому світі героя. В описі зустрічі персонажів використовується така сама символіка. "- Напевне, ви чули по телефону, як тут зранку шумів дощ? - спитав Кікудзі. - Хіба по телефону почуєш? Я не звернула уваги. Дивно, невже можна почути, як шумить дощ у вашому саду?" В останній фразі даного діалогу застосовується прийом іносказання. Це речення слід розуміти так: "Хіба можна знати, що відбувається у вашій душі?" У фіналі повісті символіка речей і природи зливається воєдино. Уранці, після ночі з Фуміко, Кікудзі у саду перед чайним павільйоном піднімає друзки чашки, розбитої дівчиною напередодні. З цією чашкою пов'язані стосунки  чотирьох людей: батька Кікудзі з пані Оота і самого Кікудзі з Фуміко. "Кікудзі склав разом чотири великих друзки, і в його долоні з'явилась чашка. Тільки на її краю не вистачало шматочка. Кікудзі узявся його відшукати, та згодом полишив цю спробу". Піднявши очі вгору, він побачив, що на сході поміж  деревами сяяла одна велика зірка. "Скільки я вже не бачив ранкової зорі!" - подумав Кікудзі, дивлячись у небо, що потроху затягували хмари. Зірка виблискувала серед хмар і від того здавалася ще більшою, ніж була насправді... "Нема сенсу збирати черепки, коли на небі сяє зірка таким свіжим блиском", - промайнуло у голові Кікудзі. І він кинув уламки на землю". Фуміко, рішуче розбиваючи ввечері чашку, немовби обривала всі пута минулого, які безнадійно заплутали ті, хто пив чай із цієї чашки до неї, пута, що не відпускали від спогадів тих, хто живе нині. Водночас дівчина переживає з приводу того, що Кікудзі може порівняти її чашку з іншою, кращою (тобто з Юкіко): "У вас є краще "сіно", - прошепотіла вона". ("Сіно" - чашка у стилі Сіно Сосіна, відомого майстра чайної церемонії.) Однак після незабутнього вечора Кікудзі й не думав порівнювати Фуміко з кимсь іще. Вона стала для нього незрівнянною, стала самою долею. Проте, кинувши черепки на землю, Кікудзі, знову піднявши очі угору, ледь не скрикнув: "Зірки вже не було. Поки він збирав друзки, ранкова зірка сховалася за хмарою". Він знову підняв черепки. "Шкода було кидати чашку. Та й тут її могла побачити Тікако" (через яку все минуло виглядає гріховним і брутальним). Втративши зірку (Юкіко), Кікудзі все ж таки відчуває, що звільнився від "гидкої чорної пелени, що застила йому світ", символом якої у повісті є потворна родима пляма на грудях (тобто на душі) Тікако. Невже його врятувало гріхопадіння чистої Фуміко? - розмірковує сам-на-сам герой, згадуючи, як не опиралася Фуміко - "опиралася тільки її чистота". Кікудзі боявся, що цього разу прокляття торкнеться його душі, а вийшло навпаки: його душа неначе очистилася. Чиста хмарка Фуміко, що закрила зірку Юкіко і очистила душу самого Кікудзі, безслідно розтанула. Кікудзі ніде не може знайти дівчину, яка так раптово зникла. Згадавши її слова "Смерть йде за мною слідом", він відчуває, як дерев'яніють його ноги від жахливої думки: "Не можу повірити, що вона померла!" "Як же Фуміко могла померти, коли мене самого вона повернула до життя?" - із цим та з багатьма іншими питаннями залишає свого героя Кавабата у фіналі повісті. І у скорботній тональності немовби відповідає на почуття Кікудзі вся природа, що також сумує разом із людиною. Лірична повість "Тисяча журавлів" написана на основі давнього естетичного принципу японського мистецтва - міябі (яскрава краса). Краса у творі показана всебічно: і як чуттєва, земна краса, втілена в образі пані Оота, і як вишукана, вічна краса, уособлена в образі дівчини Юкіко, і як прихована, внутрішня краса, що знайшла втілення в образі Фуміко. Автор передає відчуття краси з допомогою особливого прийому - натяку (йодзю), який створює настрій, викликає "надпочуття", змушуючи працювати думку і уяву читача. Повість "Тисяча журавлів" має глибокий гуманістичний зміст. Назва твору промовиста: тисяча журавлів - це символ чистоти та щастя, яких шукає кожна людина, інколи не здогадуючись, що вони зовсім поруч. Питання і завдання для учнів 1. У чому полягає сутність чайної церемонії у сприйнятті японців?2. З якою метою використав Ясунарі Кавабата чайну церемонію у композиційній      побудові повісті "Тисяча журавлів"?3. Розкрийте зміст назви твору "Тисяча журавлів".4. Як показана природа у повісті?5. Яку роль відіграє символіка у творі? Назвіть символи і розкрийте      їх значення.6. Схарактеризуйте образи жінок у повісті "Тисяча журавлів". Яка      героїня вам найбільше сподобалася?7. Які філософські проблеми вирішує Кікудзі?8. Ваша ставлення до образу Кікудзі? Чим вам близький цей герой?9. Напишіть твір-роздум на тему "Журавлі, яких людина шукає все      життя" (за повістю Ясунарі Кавабата "Тисяча журавлів").

category: Зарубіжна література


title: Проблеми аналізу художнього твору на уроках зарубіжної літератури в школі

description:
Із цим важко не погодитись. Справді, вчитель зарубіжної літератури має залучити учнів до найкращих здобутків світового письменства. Але залучати можна по-різному. Можна спиратися на емоційні враження учнів, або зацікавлювати захоплюючим перебігом подій твору, або привертати увагу до художніх обра

                  зів, або звертатися до інших видів мистецтва. Слід визнати, що кожний учитель залучає школярів до скарбниці світової літератури як може, виходячи зі свого власного досвіду. Однак художня література - не тільки розвага, не тільки засіб цікавого проведення часу, а ще й могутній потенціал для духовного та естетичного виховання молоді. І тому, якщо ми хочемо сформувати по-справжньому культурних читачів, варто визначити шляхи, якими відбувається залучення учнів до скарбів світової літератури. А всі ці шляхи починаються з однієї відправної точки - аналізу тексту. Який би метод чи методичний прийом не обрав учитель, які б інноваційні технології він не використовував на уроці, усі вони мають бути обумовлені самим твором і специфікою його аналізу. Тільки твір і його аналіз визначають методику його вивчення (і ні в якому разі не навпаки!). Таким є професійний підхід до викладання предмета. Не осягнувши вповні твір, не осмисливши його в усій цілісності й взаємодії компонентів, неможливо й правильно побудувати урок, організувати види й форми навчальної діяльності учнів. Аналіз твору має стати основою літературної освіти учнів, яку вони набувають у процесі вивчення курсу зарубіжної літератури. Навчитися аналізувати літературний твір означає: сприймати його не пасивно, а осмислено, активізуючи всі якості      культурного читача; глибоко проникати в тканину художнього твору; розуміти його не на побутовому рівні, а в контексті розвитку      світової культури, філософської думки, з позиції духовних прагнень свого      часу; і врешті-решт, уміти оцінити й отримати справжню естетичну      насолоду від твору як мистецтва слова. Проте аналіз художнього твору завжди викликав чимало проблем і труднощів у вчителів зарубіжної літератури. Як аналізувати художній твір у середніх і старших класах? Якими підходами при цьому керуватися? Які шляхи аналізу обрати? Як сформувати в учнів навички аналізу художнього твору? Усі ці питання доводиться розв'язувати вчителям-словесниками щодня, виходячи до шкільної дошки. Але вже зараз зрозуміло: ці проблеми не може вирішити кожний учитель особисто, тут потрібні спільні зусилля і науковців, і методистів, і учителів-практиків. Адже предмет "зарубіжна література" порівняно молодий, і методика аналізу творів зарубіжної літератури на уроках у школі ще тільки-но формується. Визначимо наріжні камені цієї проблеми, які потребують особливої уваги на сучасному етапі. Відмінність шкільного аналізу твору від літературознавчого аналізу Як відомо, шкільний аналіз тексту відрізняється від літературознавчого аналізу, хоча між ними є й чимало спільного. У чому ж полягає схожість і відмінність між ними? Літературознавчий аналіз - це аналіз художніх елементів літературного твору в їх взаємодії в історико-літературному контексті з метою ідейно-естетичного осмислення художнього твору як цілого. Шкільний аналіз теж передбачає ідейно-естетичне осмислення учнями художнього твору. Разом з тим шкільний аналіз має відмінні аспекти: емоційний аспект (аналіз повинен викликати в учнів безпосередній      інтерес до твору, емоційне враження, створити атмосферу зацікавленості      тощо); пізнавальний аспект (з допомогою аналізу твору вчитель має      познайомити учнів з особливостями життя, культури, літератури того чи      іншого народу, творчою манерою митця, художньою своєрідністю тексту та      ін.); виховний аспект (будь-який аналіз має сприяти формуванню моральних      якостей учнів, їх естетичного смаку, розвитку творчих здібностей,      забезпечувати особистісно зорієнтоване навчання). Відповідність методів і прийомів аналізу твору віковим і психологічним особливостям учнів Навчити учнів аналізувати художній твір - чи не найскладніше завдання вчителя-словесника у курсі зарубіжної літератури. І йти до цього треба поступово, крок за кроком, щоб надмірні зусилля у цьому плані не відбили у школярів бажання читати. У 5-6 класах ця роботи тільки-но починається. Тут можна говорити лише про елементи аналізу художнього твору. Учні навчаються вирізняти елементи композиції твору, аналізувати окремі епізоди, знаходити в тексті зображально-виражальні засоби (метафора, епітет, гіпербола, порівняння), пояснювати їхню роль, характеризувати та порівнювати героїв твору, визначати їх риси, давати їм оцінку. У цьому віці учні вже отримують початкові знання про пейзаж, інтер'єр, портрет та про інші теоретичні поняття. Важливо, щоб цими поняттями не були переобтяжені уроки зарубіжної літератури, але й без них повністю не можна обійтися, оскільки навчити аналізувати художній твір без знань із теорії літератури неможливо. У 7 та 8 класах уміння й навички аналізу художнього твору повинні розвиватися. Учні вже мають навчитися не тільки називати елементи композиції й переказувати сюжет, а ще й визначати ідейно-художню роль структурних елементів тексту, давати більш повну характеристику літературних героїв, порівнювати тематику й проблематику, сюжет і героїв різних творів, визначати особливості епічних, ліро-епічних та драматичних творів, поглибити свої знання з теорії літератури, опанувавши деякі жанрові поняття (повість, історичний роман, сонет, трагедія, філософська казка, науково-фантастична література, поема), засоби комічного, героїчне і трагічне в літературі тощо. У середніх класах при аналізі творів домінують емоційний та виховний аспекти, тому що у цьому віці учні сприймають художні тексти більше на емоційному рівні, їх цікавлять захоплюючі події, герої, які набувають для них виховного значення. Коли ж починається систематичний курс зарубіжної літератури - у 9-11 класах, учні вже здатні навчитися всебічно оцінити літературний твір і дати його цілісний аналіз. Звісно, це вміння приходить не одразу, а в результаті систематичної спільної роботи учителя й учнів. У старших класах школярі мають навчитися аналізувати художній твір у єдності змісту й форми, визначати основну проблематику, сюжет, композицію, систему образів і виражально-зображувальні засоби мови, характеризувати літературних героїв і засоби створення образів, розрізняти жанрові особливості прочитаних творів, порівнювати художні тексти, виявляти авторську оцінку героїв і подій, розглядати твори в контексті епохи, напряму, течії, використовувати при аналізі твору критичну літературу тощо. У старших класах на перший план виходить пізнавальний аспект шкільного аналізу твору, хоча не слід відмовлятися й від емоційного та виховного аспектів, щоб уроки літератури не перетворилися на нудні й нецікаві заняття. Відповідно до кожного класу визначаються й види та форми робіт з учнями, спрямованих на оволодіння навичками аналізу твору. У середніх класах надається перевага усним формам роботи: бесіді евристичного характеру, усній характеристиці героїв, подій, окремих компонентів твору тощо. Однак у середніх класах учні вже починають опановувати й письмові форми аналізу, зокрема, навчатися складати простий, а потім розгорнутий план характеристики героя, можна пропонувати їм для написання і невеличкі твори-роздуми за прочитаними творами та інші види письмових робіт. У старших класах види й форми роботи по аналізу твору ускладнюються. Урізноманітнюються усні форми: крім бесіди, дедалі більше використовуються такі форми, як дискусія, проблемна ситуація, виступ щодо певних аспектів твору, характеристика героя, проблематики, сюжету й композиції твору тощо. Невеликі літературні твори (наприклад, вірші, оповідання або окремі текстові фрагменти) можна пропонувати й для цілісного комплексного аналізу в усній формі. Письмові форми роботи стають теж складнішими. Учні мають уже вміти письмово обгрунтовувати свою оцінку прочитаних творів, готувати письмові роботи, різні за обсягом, характером і жанром (твір-роздум, рецензія на твір, характеристика літературного образу тощо), складати план і конспект літературно-критичної статті тощо. Отже, методика шкільного аналізу художнього твору, його види й форми  повинні визначатися віковими та психологічними особливостями учнів. Методологічні принципи шкільного аналізу художнього твору До шкільних програм із зарубіжної літератури введені твори досить різноманітної тематики й проблематики, які належать до різних культур, епох, напрямів, течій, жанрів. Однак все ж таки можна визначити ті загальні принципи, що мають бути покладені в основу аналізу літературного твору в курсі зарубіжної літератури. 1. Принцип цілісності Кожний художній твір - це певна цілість, тому й аналіз твору має бути цілісним. Художній твір слід аналізувати в сукупності всіх його елементів, у їх синтезі, взаємодії. Г .Гуковський зазначав: "Кожна деталь, кожна риса стилю, врешті-решт кожне слово художнього твору потрібні, тобто образно значущі, містять у собі смисл". Хоча на уроці вчитель й виокремлює ті чи інші компоненти твору (наприклад, пейзаж, портрет, тропи тощо), щоб розглянути їх більш глибоко, але завжди слід пам'ятати, що це частки єдиного цілого. Узяті поза контекстом, вони втрачають своє значення. Словесник має вести своїх учнів від аналізу окремих елементів - до пізнання цілого. А можна йти й навпаки: від цілого - до розуміння його складових. Такими можуть бути напрямки шкільного аналізу тексту, але який би напрямок не обрав учитель, він завжди має привести учнів до розуміння ідейно-естетичної єдності твору. 2. Принцип відповідності форм і шляхів аналізу художній природі твору Кожний літературний твір має свою специфіку: він належить до того чи іншого роду літератури (епос, лірика чи драма), жанру, репрезентує певні напрями, течії або стилі. Тому художні твори, введені до шкільної програми, не можна аналізувати всі однаково, тому що вони всі різні. Твори романтизму значно відрізняються від, скажімо, творів постмодернізму. А до творів античності не можна підходити з тими самими критеріями, що й до творів реалістичного спрямування. Отже, сам твір, його своєрідність визначають шляхи й методику його аналізу. І цим має керуватися учитель при вивченні творів зарубіжної літератури. 3. Принцип багатозначності Кожний по-справжньому високохудожній твір завжди багатозначний, тому немає й не може й бути раз і назавжди "правильного" аналізу художнього твору. Твір може бути прочитаний по-різному, і в цьому - причина його живучості в часі. Тому при аналізі твору варто враховувати читацьке сприйняття. Ще Ю. М. Лотман зазначав: "Кожний іде до книги своїми шляхами, і кожний відкриває її по-своєму. В цьому й полягає цінність художньої літератури". 4. Принцип єдності змісту та форми твору Деякі вчителі вважають, що розмова про форму художнього твору на уроці не буде цікавою для учнів, тому вони обмежуються цікавими подіями або образами твору. Проте література, як відомо, - передусім мистецтво слова. І розмова про те, як створюється це мистецтво, якими засобами письменник досягає художньої виразності, емоційного впливу на читача не менш захоплююча, ніж усі сюжетні перипетії. Проте аналіз твору зарубіжної літератури саме як мистецтва слова має свою специфіку. І це пов'язано зі специфікою самого предмета. Твори зарубіжної літератури в школі вивчаються, як правило, в перекладах. Якщо вчитель та учні мають доступ до оригіналу, то, звісно, тут при шкільному аналізі йде мова про мистецтво слова першоджерела. Однак якщо учитель та учні розглядають твір у перекладі, то тут треба враховувати специфіку аналізу художнього перекладу. Не можна погодитися з поширеною в останній час думкою про те, що художній переклад не можна аналізувати. Його можна і варто аналізувати, тому що художній переклад тому й називається художнім, бо він відтворює не тільки основні змістові колізії, а й художні домінанти твору (стильові, мовні, мотивні, образні тощо). Але при цьому, звичайно, не можна не враховувати й мистецтво слова перекладача, його вміння передавати засобами рідної мови ті чи інші особливості оригіналу. Шляхи шкільного аналізу художнього твору Питання про шляхи аналізу літературного твору в школі є доволі дискусійним. Уже давно застаріла класифікація, за якою виділялися три шляхи аналізу: за структурою, за образами, і за проблемами. На сучасному етапі є слушною думка Б. Чиркова, котрий запропонував такі шляхи шкільного аналізу твору: текстуальний (коли розглядається текст сам по собі, у його цілісності й розмаїтті художніх компонентів), контекстуальний (коли текст аналізується відповідно до певного історико-літературного контексту, з урахуванням напряму, жанру, течії, філософської думки, розвитку культури тощо) та інтертекстуальний (коли встановлюються міжтекстові зв'язки на різних рівнях художніх творів). Однак питання про шляхи аналізу художнього твору в школі лишається ще відкритим. І тут велику роль має відіграти досвід учителів-практиків, оскільки великого значення у процесі викладання курсу зарубіжної літератури набувають не тільки загальні шляхи аналізу, а й шляхи конкретні, що придатні для кожного окремого тексту. А конкретних шляхів існує безліч, наприклад: аналіз поетичної мови твору, аналіз віршової структури твору, аналіз авторської позиції, стилістичний аналіз, мотивний аналіз, аналіз міфологічної основи твору тощо. Шлях аналізу художнього твору - це той ключ, яким учитель "відкриває" твір для учнів, вводить їх у неповторний світ художнього твору. І такі заповітні ключі в кожного вчителя - свої, і чим більше їх, тим талановитішим є словесник. Методи аналізу художнього твору в школі У шкільній практиці вчителі використовують елементи таких методів літературознавчого аналізу, як: порівняльно-історичний, або історико-літературний (коли твір      розглядається як факт історії літератури того чи іншого народу); структурний (коли в основі аналізу - розгляд художньої будови,      структури твору); категоріальний (коли в центрі уваги вчителя та учнів знаходяться      певні категорії: жанр, напрям, стиль тощо); описовий (коли вчитель робить огляд певної літературної доби,      художніх тенденцій епохи, залучаючи ті чи інші твори тощо); біографічний (коли до аналізу твору залучаються факти біографії      митця, певною мірою трансформовані у художній формі); культурологічний (коли твір аналізується з урахуванням розвитку      світової культури, при цьому великої ваги набувають фонові знання, що      готують учнів до сприйняття таких творів); генетичний (коли аналіз твору передбачає з'ясування першоджерел      образів і мотивів твору, традицій, архетипів, міфологічної основи тощо); компаративний (коли з метою поглибленого аналізу порівнюються різні      твори за певними спільними аспектами: чи то тематикою, чи то образами, чи      то засобами художньої виразності, чи то мотивами тощо). Отже, аналіз художнього твору - це справа надзвичайно складна, але й цікава. Не можна погодитися з думкою деяких учителів, які вважають, що твори треба просто читати з цікавістю. Але виникає питання: звідки ж виникне ця зацікавленість? Що сформує стійкий інтерес учнів до зарубіжної літератури? Тільки постійна й наполеглива робота з розвитку вмінь і навичок аналізу тексту допоможе нашим учням стати справді культурними читачами, знайти свої стежки до творів світового письменства й отримати велику насолоду від спілкування з мистецтвом слова. Практика аналізу літературного твору в школі Щоб учитель міг спрямувати аналітичну роботу з текстом у потрібному руслі, пропонуємо деякі пам'ятки, з якими він може ознайомити своїх учнів і які можуть знайти місце у кабінеті літератури. При цьому зауважимо, що етапи аналізу твору визначає передусім читач, їх порядок можна змінювати залежно від способу інтерпретації твору. План аналізу ліричного твору 1. Тема. 2. Ідея. 3. Образ автора або ліричного героя (його думки, почуття, переживання). 4. Композиція (розвиток почуттів, ідеї або образів). 5. Жанр. 6. Особливості ритмомелодики, темпоритму (система віршування, віршовий розмір, рими тощо). 7. Мова художнього твору (тропи, фігури та ін.). 8. Зв'язок з певним напрямом, течією. План аналізу епічного твору 1. Тематика і проблематика. 2. Жанр. 3. Форма оповіді (від імені автора, оповідача тощо). 4. Сюжетно-композиційні особливості ( в тому числі й позасюжетні елементи). 5. Простір і час. 6. Система образів і засоби їх розкриття. 7. Мова художнього твору. 8. Ідея. Задум письменника і його втілення. 9. Місце в історико-літературному процесі. План аналізу драматичного твору 1. Жанрова природа твору. 2. Конфлікт. 3. Особливості розвитку сценічної дії. 4. Характери героїв і художні засоби їх розкриття. 5. Сюжетні та позасюжетні елементи (монологи, діалоги, ремарки тощо). 6. Тема та ідея. 7. Різні наукові чи читацькі інтерпретації. 8. Місце в історико-літературному процесі. Характеристика художнього образу 1. Еволюція героя. 2. Портрет. 3. Як характеризують героя предмети, що його оточують. 4. Поведінка, вчинки героя. 5. Зображення душевних переживань. 6. Ставлення героя до інших персонажів, природи тощо. 7. Світогляд. 8. Мова героя. 9. Роль деталей у розкритті характеру. 10. Авторська характеристика. 11. Характеристика героя іншими персонажами. 12. Читацьке сприйняття та оцінка образу в науково-критичній літературі. Огляд літературних тенденцій 1. Визначити хронологічні межі періоду, про який йдеться. 2. З'ясувати, які напрями й течії домінували в цей час. 3. Дати теоретичне визначення провідних напрямів і течій певного періоду, назвати їх основні ознаки. 4. Згадати представників названих напрямів і течій, їхні твори. Відзначити внесок окремих письменників в історію світової літератури. 5. Показати зв'язок літературних тенденцій з попередніми й наступними етапами. 6. Визначити своєрідність даного періоду на тлі світового культурного процесу. Учитель може адаптувати ці пам'ятки відповідно до вікових особливостей класу. Можна також розробити за аналогією до поданих пам'ятки для аналізу сюжету та композиції твору, для аналізу поетичної мови твору, для компаративного аналізу та інші згідно з програмою із зарубіжної літератури. Звісно, такі пам'ятки не є догмою, вони розраховані на творче використання. Їх призначення - нагадати про основні моменти шкільного аналізу тексту. Однак аналіз художнього твору - це завжди справа суто індивідуальна і творча, оволодіння учнями вміннями й навичками аналізу свідчить не тільки про знання текстів, а й про рівень глибини їх сприйняття, про розвиток творчих здібностей і читацьку активність школярів.

category: Зарубіжна література


title: Психологічні портрети вайльдівських героїв

description:
Мета: проаналізувати основні теми та ідеї роману "Портрет Доріана Грея", намалювати психологічні портрети головних героїв твору, прищеплювати навички складання конспекту за допомогою опорних схем і таблиць, вчити школярів помічати і розв'язувати проблемні питання, розвивати вмінн

                  я бачити прекрасне в художньому творі та в житті, виховувати розуміння суті мистецтва і його впливу на життя людини. Тип уроку: урок психологічного малюнку персонажів. Приступаючи до характеристики персонажів, слід звернути увагу на те, що в образах головних героїв роману втілено різні аспекти естетизму. Кожен герой є уособленням якоїсь ідеї: Доріан - це прагнення бути вічно юним, лорд Генрі - культ філософії насолоди, художник Безіл - відданість мистецтву. У всіх трьох персонажів роману спільний прообраз - Оскар Вайльд. Доріан Грей - це втілення дендизму, який був притаманний митцеві, лорд Генрі - втілення гедоиізму, який Вайльд сповідував, Безіл Голуорд - естетизму. Різні обличчя письменника, такі як: Король Життя, Принц Парадокс, Митець - "ожили" у головних героях "Портрета Доріана Грея". Вродливий юнак, як і Вайльд в юності, хоче скуштувати плоди з усіх дерев. Лорд Генрі Воттон упродовж усього роману висловлює найзаповітніші думки письменника у формі парадоксів. Сам Вайльд казав: "Правда життя найчастіше розкривається у формі парадоксів". Художник Безіл, як і автор роману, намагається творити справжню красу, "мистецтво заради мистецтва", а не заради моральності. Характери, створені письменником, позбавлені життєвої правди і нагадують героїв-маріонеток, котрих веде досвідчений лялькар. Образ Доріана Грея Вродливий натурник художника Безіла Доріан Грей - головний герой роману Вайльда. На початку твору він - людина з чистими, щирими почуттями, надзвичайно вродливий юнак. Та ось художник малює свою кращу картину - портрет Доріана Грея, виконаний за допомогою нового  методу в мистецтві. І юнак у розпачі вигукує, що ладен віддати душу заради того, щоби старішав портрет, а не він. Чому так просто Доріан може розлучитися зі своєю душею? З погляду філософічності цієї проблеми варто підкреслити, що герой іще не збагнув цінності душі. Бажання Доріана було почуте. І герой ступив на верхній щабель сходів, що вели униз. Поняття "Прекрасне" і "Краса" підносяться Вайльдом на найвищу сходинку в ієрархії цінностей. Повчання лорда Генрі та їх практичне втілення - Доріан Грей - немовби відповідають цьому положенню. Доріан вродливий, і краса оправдовує усі негативні сторони його вдачі. Той, хто намагається зробити замах на Красу - сам стає жертвою (наприклад, брат Сібіл - Джеймс Вейн). Доріан Грей для Безіла Голуорда - не просто натурник. Він - його ідеал, його божество. Художник щодня бачиться з ним і малює його портрети один за одним. Він уже не може жити без Доріана. Так починається процес міфологізації людини людиною. У образі Доріана Грея втілені риси кількох героїв античної міфології. Разом з учнями треба пригадати міфічні образи. Адоніс - бог родючості, що перевершував своєю вродою богів-олімпійців. Це вродливий юнак, в якого закохалася Афродіта. Ганімед - прекрасний хлопчик, виночерпій богів-олімпійців. Нарцис - син річкового бога Кефісса і німфи Ліріопи. Побачивши у воді своє відображення, він закохався у нього і втопився. Парис - яскравої краси син Пріама, царя Трої. За допомогою Афродіти він вкрав дружину царя Спарти Менелая - прекрасну Єлену. Так, юнак Доріан, залишаючись наодинці, залюбки грає роль Нарциса. У тексті читаємо про Доріана, що він "мавпує, як дурник", "якось раз... поцілував - точніше, вдав, ніби цілує вуста, намальовані на тому портреті", "щоранку він довго простоював перед портретом, милуючись ним, інколи він відчував, що майже закоханий у нього". Нарцисизм героя - це вияв не тільки естетизму як світоглядної позиції героя, але й безсумнівна ознака роздвоєння його особистості, що стає дедалі помітнішою: "Він усе дужче закохувався у власну вроду і з дедалі гострішою цікавістю спостерігав розпад своєї душі". Серед особистих речей Доріана Грея - один із численних дарунків лорда Генрі: "овальне ручне дзеркало в рамі із слонової кістки, прикрашене купідонами". У нього герой полюбляє дивитися. Учитель може запропонувати учням прочитати невеличкий твір Вайльда під назвою "Послідовник". Послідовник Коли Нарцис помер, ставок його замилування перетворився з чаші солодких вод на чашу солоних сліз, і німфи, плачучи, виходили з лісу, щоб співати ставкові пісень і якось втішати його. І коли вони побачили, що ставок перетворився з чаші солодких вод на чашу солоних сліз, вони порозпускали своє зелене волосся, оплакували ставок і промовляли: - Ми не дивуємося, що ти в такій гіркій жалобі за Нарцисом, адже він був такий прекрасний. - Але чи був Нарцис прекрасний? - запитав ставок. - Кому ж це знати краще, ніж тобі? - здивувались німфи. - Нас він завжди минав, але ж у тебе він дивився, він лежав на твоїх берегах і вдивлявся в тебе, і в дзеркалі твоїх вод він бачив свою вроду. І відповів ставок: - Але я любив Нарциса за те, що, коли він лежав на моїх берегах і вдивлявся в мене, в дзеркалі його очей я завжди бачив відображення своєї краси. Запитання на сприйняття прочитаного. - Як ви зрозуміли основну ідею цього твору? - У чому полягає сутність парадоксальної ситуації, до якої вдався Вайльд, переосмисливши відомий міф? - Поясніть поняття "нарцисизм". На "античну" красу Доріана постійно вказують інші персонажі роману. Для художника Безіла, наприклад, Грей є ідеальним втіленням вродливих Париса, Адоніса, Ганімеда. Він не втомлюється малювати зі свого юного друга давньогрецьких богів і героїв. Але "міфічна" врода Доріана Грея приваблива тільки зовні. Вона протиставляється його внутрішньому світові. Повіривши промовам лорда Генрі, Доріан віддається чуттєвим насолодам і падає у безодню розпусти. Слова Воттона так глибоко запали юнакові в душу, що скрізь, де б Доріан не ходив, йому здається, що у повітрі розлита якась солодка отрута. Запитання для учнів. - У людини завжди є вибір: піддатися чи опиратися спокусі. Як ви гадаєте, чому Доріан Грей піддався їй? Головним предметом світоглядних пошуків для героя тепер стає втілення в життя філософії "нового гедонізму": "Він мріяв створити нову філософію життя, яка матиме своє розумне обґрунтування, свої послідовні принципи, і найвищий сенс життя марився йому в одухо-творенні відчуттів і емоцій". У долі Доріана Грея Вайльд розкрив трагедію реального протиріччя: задоволення, що стало самоціллю, породжує не радість, а муки. Доріан стає жертвою своєї максималістської пристрасті - любові до самого себе. Загальне забарвлення злочинів Доріана - абсолютна аморальність. Думаючи винятково про свою особу, він її і зруйнував. Доріан гине, коли здіймає руку на Прекрасне, яке вічне. Знову відбувається фантастичне перевтілення, і все стає на свої місця: портрет сяє красою, а на Доріановому обличчі проступають усі скоєні ним злочини. Сам вигляд мертвого Доріана Грея антиестетичний. Вайльд, усупереч своїй програмі, зобразив не лише душевну кризу свого героя, але й привів його до кари. Образ лорда Генрі Воттона Ідеолог у романі "Портрет Доріана Грея" - це, звичайно, лорд Генрі Воттон, котрий розгортає перед головним героєм цілу програму філософії гедонізму і є втіленням філософії насолоди. Він старший за Доріана Грея на десять років. Це багатій, витончений естет, що кохається у красі й відмежовується від потворного, бридкого у житті. Прагнення не помічати нічого, крім краси, робить його не просто байдужим до всього іншого, а й цинічним. У лорда Генрі холодна душа людини, яка не має ідеалів. Пробуджуючи в Доріані бажання насолоджуватися життям за будь-яку ціну, він зовсім не замислюється над можливими наслідками такої поведінки як для самого юнака, так і для інших людей. Проповідуючи свободу інстинктів, Воттон стверджує вседозволеність. Лорд Генрі володар екзотичного, практично невидимого саду. У спеціальному сховищі у нього зберігається гербарій у скляночках, на поличках, з інвентарними номерами, а на дверях до сховища висить табличка: "Не наближатися! Не нюхати! Не доторкатися!" Лорд Генрі полюбляє обідати з друзями в приватному кабінеті ресторану "Брістоль", попиваючи там вермут, гірку настоянку із помаранчів, шампанське, дорогі французькі коньяки, каву. Він ходить у гості, прогулюється у найбільшому лондонському парку - Гайд-парку. Воттон одружений. Шлюб він розглядає як нонсенс, бо вважає, що на світі існують привабливіші форми спілкування між чоловіком і жінкою. З дружиною він підтримує дипломатичні стосунки: кожен живе своїм окремим життям, але обоє дотримуються зовнішніх ознак благопристойності. Зрештою лорд Генрі розлучається зі своєю дружиною Вікторією, бо не зміг зробити її щасливою і бути щасливим біля неї. Егоїзм Генрі Воттона - це егоїзм естета, який хоч і має уявлення про реальне життя, але не зважає на нього. Навіть самогубство Сібіл Вейн лорд оцінює в першу чергу не з етичного, а з естетичного погляду. Головну увагу Вайльд приділяє не поведінці лорда Генрі, а тонкій грі його розуму. Воттон має яскравий інтелект. Він наділений здатністю миттєво реагувати на будь-що і передавати свої враження стисло й образно. У його парадоксах втілено заповітні думки самого письменника. Ось деякі з блискучих афоризмів лорда Генрі: "Справжня таїна життя - це видиме, а не невидиме", "Щаслива людина - обов'язково добра. але добра - не обов'язково щаслива", "Я люблю сцену - вона куди реальніша за життя", "Єдиний спосіб позбутися спокуси - піддатись їй"... У свою інтелектуальну гру лорд Генрі, "Принц Парадокс", утягує Доріана, вражаючи уяву юнака незвичними промовами. Але насправді його словесна гра - це роль, яку він віртуозно розігрує. Лорд Генрі замінив моральні почуття милуванням красою. Він не хоче визнавати, що кожному вчинку обов'язково притаманне своє етичне значення. Сам Воттон не робить нічого аморального. Його цинізм - тільки поза. Але ця поза - його сутність. Найдужче його дратує природність. Лорд Генрі, вперше зустрівшись з Доріаном, зрозумів, що тому треба насправді. І він спокушає вродливого юнака небезпечними теоріями. На Воттоні лежить велика відповідальність за деякі вчинки Доріана. Але вважати лорда Генрі повністю відповідальним за вчинки юнака не можна. Адже йому належать і інші слова, які наштовхують на думку про необхідність порятунку душі: "А між іншим, Доріане, ...яка користь людині від того, що вона отримає весь світ... якщо вона губить власну душу". Образ художника Безіла Голуорда На сторінках роману Вайльд послідовно проводить думку про митця як представника "високого мистецтва брехні". Ця лінія в романі пов'язана з особою художника Безіла. Створюючи портрет Доріана Грея, Голуорд відходить від позицій моральності і стає на позиції "чистого мистецтва". Саме тому йому і вдається створити шедевр живопису. У Доріанові художник побачив свій ідеальний художній образ. Він дізнався, як поєднуються гармонія душі й гармонія тіла. Зустріч з Греєм дала йому змогу наблизитися до досконалості: "Художник дивився на прегарну юнакову постать, що її він так майстерно відобразив на полотні, і обличчя йому опромінив задоволений усміх. Раптом він схопився і, заплющивши очі, притис пальці до повік, наче силкуючись утримати в пам'яті якийсь чудовий сон і боячись пробудитися". Безіл - митець, і своє завдання як художника він вбачає у тому, щоб створювати шедеври мистецтва, які повинні бути реальними, правдивими і жити самостійним життям. Доріан Грей відчуває свій глибокий зв'язок із Голуордом. Проте віддає перевагу спілкуванню з лордом Генрі. Дорін знає, що митець - це людина, яка дотримується моральних принципів. Художник, котрий обожнює свого вродливого друга, не може повірити у плітки, які ходять про нього у світському товаристві. Одного разу він приходить до Доріана у гості і стає учасником жахливої зустрічі зі створеною ним картиною. "Боже милостивий, адже перед ним портрет Доріана Грея! Лице, хоч як жахливо знівечене, все ще зберігало частинку його чудесної вроди. Поріділі кучері ще трохи яскріли золотом, і ясною барвою ще горіли стастолюбні уста. В припухлих очах помітні були рештки їх вабливої блакиті, і не зовсім ще зникли благородні обриси виточених ніздрів та стрункої шиї. Так, це сам Доріан. Але хто ж намалював його такого? Художник мовби впізнав свою руку, та й рама була та сама, зроблена за його ескізом. Здогад - моторошно неймовірний, а все ж Голуорда пронизав жах. Схопивши запалену свічку, він підніс її до портрета. У лівому кутку видніли довгі літери - його ім'я, виведене циноброю". Художник Безіл бачить наслідки своєї натхненної праці. Правда життя (остання зустріч з Доріаном) вбиває його і як митця, і як людину. Підсумкова бесіда - Чи одержали ви естетичну насолоду, читаючи роман? - Матеріалістичним чи ідеалістичним було світосприйняття письменника? Доведіть це. - Яка ваша особиста оцінка "Портрета Доріана Грея"? Наскільки сучасний цей твір? Що вас найбільше приваблює в ньому? Підсумки вивчення роману "Портрет Доріана Грея" Фантастичні пригоди з Доріаном Греєм - це один з романтичних засобів-метаморфоз. Історія пригод і перевтілень Доріана Грея, попри використання традиційних фантастичних засобів, відтворена з такою конкретикою, що її не можна назвати повчальною романтичною притчею. Мабуть, у жодному творі англійських письменників не переплелося стільки різнорідних традицій. Оскар Вайльд проголошував себе прихильником "чистого мистецтва"і говорив про те, що мистецтво не повинно бути залежним від будь-якої моралі. Але не можна сказати, що "Портрет Доріана Грея" - це аморальний твір, бо аморальність і злочинність головного героя засуджуються автором. Вайльд, стверджуючи, що мистецтво важливіше за життя, показує, як щире почуття іноді негативно вливає на мистецтво (закохана Сібіл Вейн не може надалі "вигадливо" грати на сцені). У романі зображуються приховані людські страждання, сумління серця красеня Доріана. Отже, краса може страждати і переживати? Герої шукають для себе нових ідеалів, протиставлених реальній дійсності. Доріан Грей знаходить свій ідеал у насолоді, Безіл - у творенні прекрасного, лорд Генрі - у вільному самовиявленні, Сібіл Вейн - у коханні. Безвольний і не маючий справжнього обличчя Доріан, котрий слухняно втілив у своє життя гедоністичну теорію лорда Генрі, стає у фіналі роману жалюгідним розпусником зі спустошеною душею, егоїстом, убивцею. Рок у романі "Портрет Доріана Грея" постає як відплата, що не-впинно наздоганяє героя, який, прагнучи зазнавати насолоди від кожної миті буття, повністю підпорядкував себе цій філософії гедонізму. Не можна безкарно порушувати норми людського життя. Втрата моральних норм веде людину до загибелі. Людина без совісті і без душі не може існувати. Вайльд дійшов висновку: гедонізм й імморалізм - безперспективні. Смерть Доріана - підтвердження цього. Письменник, всупереч своїм замислам, показує, до яких наслідків призводить егоїстичне, аморальне служіння антисуспільним спокусам. Важко було завдати філософії гедонізму сильнішого удару, ніж той, який був нанесений їй у романі власною рукою письменника. Залежно від спеціалізації класу (гуманітарний, математичний, правознавчий тощо) учитель добирає домашнє завдання: написати твір за романом О. Вайльда на одну з тем: "Доріан Грей -      жертва філософії гедонізму", "Якою є справжня мораль роману" Портрет      Доріана Грея", "Роль парадоксів у романі О. Вайльда"; написати реферат на тему "Художня майстерність Оскара Вайльда у      розв'язанні найнагальніших проблем людського існування"; зробити малюнок до обкладинки книги "Портрет Доріана Грея". Автор: О. Скобельська

category: Зарубіжна література


title: Сильні людські характери в новелі Д. Олдріджа "Останній дюйм"

description:
Про це говорив і сам письменник: "У моїх книжках головна тема завжди одна й та сама - вибір. Вибір шляху, вибір дії, вибір світогляду". Новелу "Останній дюйм" можна розглядати не як екзотичну замальовку чи твір пригодницької літератури, а як своєрідну притчу про становлення людини, духовн

                  е зближення батька і сина, про вірність обов'язку та мужність людини. Вона захоплює учнів незвичайними подіями, романтикою подвигу (не боїмося вжити це слово) Деві, який врятував своєму батькові життя. У новелі порушуються складні моральні проблеми, доступні і зрозумілі семикласникам, оскільки письменник розкриває їх на прикладі вчинку хлопчика, майже ровесника наших дітей, якого життєві обставини змушують зазирнути у світ дорослих людей. Зображуючи Бена і Деві у найвідповідальніший момент їхнього життя, Джеймс Олдрідж підкреслює те нове, що формується у взаєминах батька і сина. Кожному з них  вдається одержати перемогу над собою і вийти переможцем, долаючи, кожен по-своєму, "останній дюйм". Серед цілей у роботі над новелою варто визначити наступні, на наш погляд, найголовніші: розгляд новели у контексті: а) краса чистих взаємин батька і сина; б) людина у драматичних ситуаціях; в) людина і природа. Такий напрям у роботі дає змогу осягнути ідейно-тематичне багатство твору, майстерність письменника. Головні герої - Бен і Деві - стають близькими і зрозумілими дітям, викликають глибокі морально-етичні емоції. Новела "Останній дюйм" цінна  не тільки своєю виховною функцією, а й тим, що відкриває широкі можливості для розв'язання освітніх завдань курсу зарубіжної літератури у 6 класі, де особлива увага приділяється характеристиці героїв, їхньому психологічному стану, мотивації вчинків. Розв'язуючи ці завдання на матеріалі новели Д. Олдріджа, вчителю слід звернути увагу на зовнішній прояв внутрішнього стану Бена і Деві, на діалоги, портрети героїв і змалювання взаємин батьком і сином. І. Дитячі та юнацькі роки письменника Дитячі та юнацькі роки письменник провів у Австралії, де він народився 10 липня 1918 року, виріс, сформувався як особистість. Батько - Вільям Томас Олдрідж - був корінним лондонцем, мати - Едіт Квейль - народилась у Квеслтауні на острові Мен. Сім'я проживала у невеличкому глухому селі Уайт Хіллс штату Вікторія, а дерев'яний будиночок називався "Уейвертрі" ("дерево, що хитається"). Незабаром родина Олдріджів переїхала до провінційного містечка Соун Хілл, розташованого у долині річки Муррей. В оповіданні "Батькова сорока" письменник зворушливо передає атмосферу провінційного життя: "Будинок стояв у величезному саду - найбільшому саду в усьому містечку. Овочами і фруктами займався батько, зате чудовий квітник опікувала тільки мати, і вона вкладала в нього всю свою тугу за рідною Англією. Жили ми тихо й відлюдно, як і належить добропорядній англійській родині, що являє собою окрасу міста". Джеймс був п'ятою дитиною в родині. За традицією, він дістав одразу кілька імен - Гарольд, Едвард і Джеймс. Хлопчикові це не подобалось, і батьки зупинились на останньому. Заробіток батька був невеликий, а тому одяг ніколи не купували, його шили й перешивали, передавали від старших молодшим. Олдрідж навчався у державній школі, де виявився його глибокий інтерес до літератури, мистецтва і музики. Та найбільшим захопленням Джеймса були прогулянки лісом і години перебування з вудкою на березі річки. Любов до природи дієва, а не споглядальна - один із найголовніших мотивів у творчості письменника. А враження юнацьких років знайшли відображення в його австралійському циклі новел, які пронизані любов'ю до природи, прагненням "відкрити" її таємниці, невичерпні багатства. Роки життя, які Джеймс провів у Стоун Хіллі, за його словами, нагадували життя Тома Сойєра. ІІ. Новели Джеймса Олдріджа Про майстерність Олдріджа - новеліста засвідчила збірка "Золото й пісок", опублікована у 1960 році. Невеличкий цикл австралійських оповідок - "Батькова сорока", "Хлопчик з лісового берега" - створений на основі дитячих та юнацьких вражень, знайомить читачів із середовищем, в якому ріс майбутній письменник. Дванадцятилітнього сина бідного лісоруба Едгара хвилюють "два заповітних бажання - вбити лисицю і впіймати двадцятифунтову муррейську тріску". У пошуках шляхів здійснення мрії відбувається формування особистості Едгара. "Так. Життя - це життя, але я подолаю його", - говорить він у фіналі твору. Хлопчику вдалося зрозуміти красу і силу чарівності природи і своє місце в ній. Ще раз акцентуємо увагу учнів на тому, що письменник через усе життя проніс любов до простих людей, до природи, зберіг захоплення рибальством і мисливством. Новели Олдріджа читають і діти, і дорослі.Тема дитинства, краса чистих людських взаємин висвітлюються письменником як єдність людини і природи. В австралійському циклі автор із величезною майстерністю зумів передати дитячу психологію, розкрити духовний світ підлітка Едгара. ІІІ. Захоплення письменника Гадаю, що питання про захоплення Олдріджа - нескладне для дітей. Вони зможуть назвати авіацію та підводний спорт. А ми у свою чергу розповімо дітям, що мистецтво пілотажу захопило Д. Олдріджа ще у Лондоні, де 1938 року він вступив до авіаційної школи і незабаром уперше піднявся в повітря. "Зробивши небо "своїм", Олдрідж попрямував під воду", - написав про письменника один з українських літературознавців. У 1955 році побачила світ книга "Підводне полювання для недосвідчених англійців". Це був, так би мовити, навчальний посібник для любителів підводного спорту. Молодший син письменника Томас пристрасно захопився підводним полюванням, і книга батька відіграла вирішальну роль: хлопець, прекрасний плавець і аквалангіст, став зоологом. Одного разу, подорожуючи поблизу Каїра, Олдрідж побував у Акулячій бухті, там він знімав під водою акул. Була в нього і кінокамера, і акуляча клітка (ось звідки назва новели!) для безпечних підводних зйомок. ІV. Історія написання новели Ще дві новели - "Останній дюйм" і "Акуляча клітка" - переносять читачів до іншої країни - Єгипту. І в них письменник загострює увагу на проблемі взаєморозуміння, стосунків між людьми, самотності та шляхів її подолання. Ці новели написані за часів Радянського Союзу в 1957 році, коли письменник відпочивав на Чорноморському узбережжі Кавказу. Вперше російською мовою "Останній дюйм" був опублікований у журналі "Огонек"(№ 37, 1957 рік). Українською мовою новела була надрукована у збірці "Хлопчик з лісового берега" (К.: Дитвидав, 1959). Новела "Акуляча клітка" українською мовою увійшла до збірки Д.Олдріджа "Наодинці з акулами" (К.: Молодь, 1960). Твір "Останній дюйм" захоплює читачів не стільки збігом дивовижних обставин (герой - пілот - береться не за свою справу - він опускається на дно Червоного моря, де з ризиком для життя проводить підводні зйомки морських хижаків для телебачення), скільки своїм внутрішнім драматизмом. Письменник розкриває складні й болісні переживання Бена: поранений акулами, він збирає останні сили, щоб будь-якою ціною врятувати сина, а головне - зламати глуху стіну відчуження, подолавши отой "останній дюйм", що відділяв його від власної дитини. V. Робота з художнім текстом Обговорення новели розпочинаємо з перевірки домашнього завдання, за яким учні мали прочитати твір і дати назву окремим розділам. 1. "Головне - останній дюйм". 2. Акуляча бухта. 3. Роздуми Деві. 4. Зйомки під водою. 5. Обід на березі Червоного моря. 6. Поєдинок Бена з акулою-кішкою. 7. Допомога пораненому батькові. 8. Серйозна розмова. 9. Самостійний політ хлопчика. 10. На висоті трьох тисяч футів. 11. Вдале приземлення. 12. Попереду ціле життя. З'ясовуємо значення слова "дюйм". У короткому тлумачному словнику української мови знаходимо: дюйм (застаріле слово) - одиниця міри довжини, близько 25 міліметрів ( К.: Рад. школа, 1988. - С. 74). Звертаємось до тексту першої частини новели і  знайомимося з головними героями. Бен - досвідчений пілот, від послуг якого відмовилась нафтоекспортна компанія Тексєгипто. Йому 43 роки, дружина поїхала від нього, залишивши сина. Деві - десятилітній хлопчик, самотній і не-прикаяний, котрий розуміє, що мати ним не цікавиться, а батько - стороння людина, "різка й небагатослівна". Поняття "останній дюйм" у першій главі згадується кілька разів і є ключовим у композиції новели. Орієнтовні запитання для бесіди: Які події змусили Бена прилетіти на узбережжя Червоного моря і взяти      з собою Деві? Що можна сказати про взаємини батька і сина? Порівняйте поведінку героїв на початку і в кінці новели. Як і чому      змінився кожен із них? Що непокоїть Деві під час перебування на березі Червоного моря? Розкажіть про поведінку героїв у небезпечній для них ситуації? Уважно прочитайте уривок про повернення додому. Чи можна      стверджувати, що хлопчик мужньо переніс випробування під час польоту? Чи      згодні ви з тим, що Деві таки подолає відчуття страху і самотності? Як поводить себе Бен у драматичній ситуації? Чи можна сказати, що      він знайшов сина? Відповідаючи на запитання, учні працюють з текстом новели, а саме з епізодами "Зйомки під водою" та "На висоті трьох тисяч футів". Важливим для характеристики Деві є епізод, який розповідає про самотнього хлопчика на березі Червоного моря: "Кругом на цілих сто миль не було нікого, і він міг посидіти у літаку та добре його роздивитись. Але запах, що йшов від літака, знов запаморочив йому голову... Під водою нічого не було видно, і в розпеченій тиші, залишившись сам один (виділено мною - В. Б.), - про що він не жалкував, хоч і гостро відчував свою самотність, - хлопчик роздумував, що з ним буде, якщо батько так ніколи і не випливе з морської глибини". Після обіду він перепитує батька, чи відомо комусь про їхнє місцезнаходження. І, як завжди, батько грубувато відповідає: "Ти не бійся, нічого з тобою не станеться!". Історія поранення Бена змушує Деві полишити свої невеселі думки й серйозно поставитись до того, що трапилося. Обличчя його" сповнене жаху", а від крові на руках  він "зеленіє", голос тремтить від сліз та хвилювання. Уперше Бен бачить свого сина іншим: "Він, здається, хлопець розвинутий". Справді, цей хлопчина " був чимось схожим на нього самого: за дитячими рисами приховувався, можливо, твердий і навіть невгамовний характер". На цьому етапі уроку можна запропонувати завдання для самостійної роботи, мета якої - відновити всі деталі історії, яка змінила долю двох найрідніших людей, наприклад: розкажіть про самостійний політ Деві, його переживання, вчинки. Працюючи з текстом 7-ої частини новели, зачитуємо діалог між батьком і сином: - Що мені робити? - кричав Деві. - Бачиш, що з тобою сталося? Бен заплющив очі, щоб зібратися з думками. Він знав, що вже не зможе вести літак: руки горіли, як у вогні, і були важкі, наче свинець, ноги не рухались, а в голові стояв туман. - Деві, - ледве-ледве вимовив Бен з заплющеними очима, - що у мене з ногами? - У тебе руки... - почув він невиразний голос Деві, - руки зовсім порізані, просто жах! - Знаю! - сердито сказав Бен, не розтуляючи зубів. - А що у мене з ногами? - Ноги в крові, теж порізані... - Дуже? - Дуже, але не так, як руки. Що мені робити? Бен зрозумів, що він відповідає за життя сина. Коли його не стане, Деві залишиться сам, і хлопчину не скоро знайдуть у цій пустелі, якщо взагалі знайдуть. Тема відповідальності є однією з найважливіших у новелі, бо Людина - наголосимо ще раз - творець своєї долі. Йде боротьба не тільки тіла, а й духу. Запитання "Як Деві долає останній дюйм?" - змушує знову звернутися до уривка з художнього тексту. "Залишилась хвилина до посадки. - Шість дюймів! - кричав Бен Деві; язик його наче розпух від напруження і болю, а з очей текли гарячі сльози. - Шість дюймів. Деві!.. Стій! Ще рано! Ще рано... - плакав він. ...Та ось хвіст і колеса літака торкнулися землі, це був останній дюйм. Вітер закрутив літак; машина забуксувала, описала на землі петлю і завмерла. Настала тиша". Характеризуючи образи героїв, на що, насамперед, треба звернути увагу учнів? Безумовно, на почуття й поведінку батька і сина. Правдивість і глибина цих епізодів - у зображенні переживань і Бена, і Деві. Дж. Олдрідж розкриває жах і збентеження Бена у драматичній ситуації, зосередженість, уважність Деві, який виконує роботу дорослого чоловіка. Втім, хлопець і сам став дорослішим. У нього з'явилося почуття відповідальності як за себе, так і за батька. Справді, у житті не раз настають або залишаються останні дюйми, та найголовніше те, що у Бена тепер є ціле життя; яке подарував йому син. VІ. Людина і природа у новелі Картинам природи письменник відводить небагато місця. Це опис узбережжя Червоного моря, зокрема Акулячої бухти. Спробуємо разом з учнями простежити, яким бачать узбережжя герої новели. Опис Акулячої бухти в тексті: "... назвали її Акулячою - не через форму. А через її мешканців. У ній завжди водилася сила-силенна великих акул". Бухта очима Бена з висоти польоту: "...Бен ... сумовито поглядав на величезну мертву пустелю узбережжя Червоного моря, котра розстилалася під крилом літака, - суцільну смугу на тисячу миль, якою відокремлювалися ніжно розмиті акварельні фарби суходолу від бляклої зелені моря. Все було нерухоме і мертве. Сонце випалювало тут усе живе, весною вітри підіймали в повітря маси піску на тисячах квадратних миль і відносили його на той бік Індійського океану, де він і залишався навіки; пустеля зливалася з дном морським". Узбережжя очима Деві:  він "...поглядав на море... Але дивитися не було на що, хіба на пухирці повітря, які з'являлися час від часу на поверхні. Нічого не було видно ні на морі, яке вдалині зливалося з горизонтом, ні на безкраїх просторах випаленого сонцем узбережжя. А коли він виліз на розпечений піщаний горб біля найвищого краю бухти, то не побачив позад себе нічого, крім пустелі, то рівної, то трохи хвилястої. Виблискуючи на сонці, вона тягнулася вдалину, де в гарячому серпанку невиразно вимальовувались обриси червонуватих пагорбів, таких же голих, як і все довкола". Учні ведуть спостереження, з одного боку, за описом моря, пустелі, а з іншого - за поведінкою героїв. Вчитель підсумовує: у творі віддзеркалилась думка письменника про людину, її призначення, духовну красу. Висновок Людина - це найвище творіння природи. Дж. Олдрідж прагнув показати силу і красу людини, її величезні можливості. Письменнику належать слова: "У мене є оповідання "Останній дюйм". Річ у тім, щоб своєчасно зупинитись, не перейти межі. Насправді ж - це метафора. Сьогодні у світі накопичено стільки зброї, що на останньому дюймі перед всесвітньою катастрофою опинилося людство. Кожен повинен усвідомити свою відповідальність за долю світу, за долю цивілізації... Щоб останній дюйм не був пройденим. Щоб були люди на землі..." Пробудити у читачів почуття відповідальності за землю, на якій вони живуть, - загальнолюдське кредо письменника-гуманіста ХХ століття. Запитання для підсумкової бесіди Що вам відомо про творчу історію новели "Останній дюйм"? Якої ви думки про людину, котра керується принципом: "На що ти      здатний, доки не спробуєш"? У новелі є такі рядки: "Невже можна роками жити з сином і не      роз-гледіти його обличчя?" Як ви їх розумієте ? Яким ви уявляєте Деві в момент, коли він самостійно керує літаком?      Що можете сказати про характер хлопця? Як ви розумієте слова: "Їм обом потрібен час. Йому, Бену, тепер      потрібне ціле життя, яке подарував йому хлопець"? Поясніть назву новели "Останній дюйм".

category: Зарубіжна література


title: Смішне і трагічне в новелах А. П. Чехова

description:
Л.Толстой зазначав у щоденнику, що Чехов, "як Пушкін, зрушив уперед форму. І це велика заслуга". У приватній бесіді з Б. Лазаревським у Ясній Поляні (1903 р.) письменник висловився про Чехова: "Чехов...Чехов - це Пушкін у прозі". Форма малого епічного жанру з'явилася задовго до А. П. Чех

                  ова, втім, саме молодий письменник удосконалив її і зробив популярною. У гумористичних тижневиках з'явилися перші чеховські оповідання, які одразу привернули увагу критиків, стали шедеврами. З іменем А. П. Чехова пов'язане проникнення художнього оповідання на газетні шпальти, а звідти - до "товстих" журналів. "Я щасливий, що вказав багатьом шлях до товстих журналів, і тепер не менш щасливий, що з моєї милості ті ж самі деякі можуть розраховувати на академічні лаври... Шляхи, мною прокладені, будуть цілі і неушкоджені - у цьому моя єдина заслуга". Отже кінець ХІХ століття відіграв вагому роль у закріпленні жанру новели в літературному процесі, а А. П. Чехов сприяв розвиткові цієї форми творчості, хоча сам визначив свої газетні новели як "маленькі". Новела, коротке оповідання, що відображає певну подію з життя людини, характеризується стислою, напруженою дією. Автор уникає широких описів, подробиць, які уточнюють певні обставини життя героя та його вчинки. Новелі, про що ми вже не раз згадували, властивий несподіваний поворот, який приводить дію до розв'язки. Часто у новелі є оповідач, котрий обрамляє мотиви. Ця жанрова форма потребує простої фабули, обмеженого кола діючих осіб, скорочення діалогу, певної економії художніх засобів. Чехов надав чимало порад письменникам-початківцям, котрі працювали у жанрі малої прози. Він вважав обмеження художніх засобів однією з головних вимог жанру, хоча не завжди міг це переконливо довести: "У маленьких ... оповіданнях краще недоговорити, ніж переказати, тому що... тому що... не знаю чому!..." (лист до І. Леонтьєва (Щеглова) від 22 січня 1888 р.). Письменник як ніхто інший усвідомив суть оповідання як малої епічної форми, вдосконалив цей жанр, глибоко і правдиво висвітлив важливі життєві події. На початку творчої діяльності А.Чехова лаконічність оповідання значною мірою залежала від вимог редакторів переважно гумористичних журналів. Ще Гете у листі до Еккермана говорив про особливості розвитку подій у новелі, незвичайне закінчення, порівнюючи сюжет з рослиною: "Щоб пояснити вам порівнянням перебіг розвитку подій цієї новели ... візьму зелену рослину, яка над корінням виганяє сильну стеблину з міцним зеленим листям і зрештою увінчується квіткою; квітка є щось несподіване, вона дивує, але вона мусила з'явитися, і все зелене листя лише для цього й росло, без квітки не варто було б його ростити". Порівняння новели з квіткою, зі стрілою та краплею води, в якій переливається барвами світ, часто зустрічається в літературознавстві. "Новела, - писав К. Паустовський, - це коротке оповідання... ЇЇ можна порівняти з написом на камені чи персні. Такі написи робились у середні віки - на дуже маленькій площині... небагатьма словами треба було сказати дуже багато". Теорію Гете легко застосовувати до композиції чеховських оповідань. Сучасні літературознавці (І. О. Денисюк, В. В. Голубков) дотримуються думки, що варто зберегти термін "оповідання", який вжив А. П. Чехов і з цього приводу писав у листі до А. С. Суворіна: "Мережковський пише гладенько і молодо, але на кожній сторінці він лякається. Робить застереження та йде на поступки. Це ознака того, що він сам не з'ясував свої питання... Мене називає він поетом, мої оповідання - новелами, моїх героїв - невдахами, значить дує в рутину". В іншому листі до того ж Суворіна (18 серпня 1893 р.) Чехов писав: "Газетна белетристика не повинна повторювати того, що давали і дають журнали, для неї практика виробила особливу форму, саме ту, яку Мережковський, коли буває в мармеладному настрої, називає новелою". Скажемо учням, що А. П. Чехов вважається класиком новели початку ХХ століття: "Навіть зарубіжні літературознавці схильні вважати нині, що російська новелістика виходить на цей час на передове місце у світовій літературі, що за останні п'ятдесят років жодна новела не була написана без впливу А. П. Чехова...". Для російського письменника коротке оповідання було літературним жанром, який він, за визначенням Л. М. Толстого, "зрушив уперед" та удосконалив. Упродовж творчої діяльності Чехова цей жанр змінювався разом зі зміною його поглядів, настрою, задумів і тематики. Всі оповідання поділяються на три групи: гумористичні, сатиричні та лірико-драматичні. Молодий Чехов, як і його сучасники, шукав себе у всіх комічних жанрах. "Крім роману, віршів і доносів, я все перебрав, - написав він у листі до Плещеєва. - Писав і повісті, й оповідання, й водевілі, й передовиці, й гумористику, й всіляку дурницю, включаючи сюди комарів і мух для "Стрекозы". Для Чехова, як і для Мопассана та О. Генрі, характерною є випадковість. Їй відповідає і художня форма: коротке, інтенсивне за розвитком подій, сюжетно-чітке оповідання - "Смерть чиновника", "Хористка", "Шампанське", "Товстий і тонкий" тощо. У вступному слові до зібрання творів Чехова у 12-ти томах М. Єремін писав: "Душа чеховського лаконізму - в безпомилковому співвідношенні засобів вираження з характером вибраного сюжету". Автор прямо веде читачів до несподіваної розв'язки, ні на що не відволікаючись. У подібних випадках стриманість - це ознака таланту письменника. Розглядаючи оповідання А. П. Чехова, радимо звернути увагу учнів на такі особливості: гумор, іронію, лаконізм і відсутність відкритої авторської позиції. Вибір проблеми, назва оповідання, особливості його конструкції, підтекст - усе це чудово замінює широкі авторські висловлювання. Назва оповідання "Смерть чиновника" спрямовує увагу читача на фінальну частину події. Чому ми з гіркою посмішкою сприймаємо її у цьому оповіданні? Тому що Чехов зумів зв'язати несерйозний вихідний момент (чиновник чхнув) із серйозним наслідком (чиновник помер). На початку оповідання автор знайомить читачів зі своїми героями, називає їх прізвища. Чиновник Черв'яков (корінь черв-) асоціюється з плазуном, і в уяві постає людина нікчемна; генерал Бризжалов кричить, тупотить ногами. Запитуємо в учнів, як автор розпочинає оповідання "Смерть чиновника". Разом з ними з'ясовуємо, що оповідання починається трафаретним зачином: "Одного чудового вечора..." Чехов змальовує спокійне, врівноважене життя: свято, вечір, театр, блаженний стан Черв'якова, який сидить "у другому ряді крісел" (цікава художня деталь - відсутність різниці між особами вищого рангу і маленьким чиновником). Несподіване "апчхи" Черв'якова змінює його життя, і Чехов змушує читача замислитись над плинністю подій. Черв'яков чхнув, оббризкав "дідка", "сконфузився", "упізнав статського генерала Бризжалова, який служив у відомості шляхів сполучення". Звертаємось до учнів із питанням: Як змінюється темп оповідання після такого випадку? Учні відмічають, що Чехов тепер веде розповідь у динамічній формі діалогу, а темп оповідання відповідає стану героя: неспокійному і тривожному. З'ясовуємо внутрішній світ Черв'якова, звертаємо увагу на його мову. Учні доходять висновку, що мова героя бідна, він часто вживає одні й ті самі слова: "Я вчора приходив... не для того, щоб глузувати... я перепрошував за те, що, чхаючи, бризнув... а сміятися я й не думав. Чи смію я сміятися? Якщо ми будемо сміятися..." Наступне запитання: Чи можна простежити авторське ставлення до своїх героїв? Учні "бачать", що автор багато чого приховує у підтексті, він спонукає читачів бути спостерігачами. Спочатку чиновник тільки "сконфузився", відчув себе непевно, бо "потурбував", хоч і чужого, "начальника". На повторне вибачення Черв'якова генерал уже відповів з прикрістю: "Ах, сидіть, будь ласка! Дайте слухати!" У Черв'якова остаточно зникає почуття "як у раю", він страждає, під час антракту ходить поруч генерала. Нарешті, насмілившись, "бурмоче": "Пробачте... Я ж не те, щоб...". На що генерал сухо відповідає: "Ах, облиште, я вже забув, а ви про те саме!". Запитуємо учнів: Яким чином ускладнюється обома героями дріб'язковий випадок? Заключні рядки написані у формі гротеску: смерть чиновника через незначні обставини. Працюючи з оповіданням А. П. Чехова "Смерть чиновника", вчитель наголосить, що воно відповідало вимогам журналу, в якому друкувалося (мала форма, сатиричний зміст), і вигідно вирізнялося художньою майстерністю серед оповідань інших авторів. Така ж незначна подія та її учасники зображені в оповіданні "Хамелеон" (1884). Учні знайомі з текстом, а тому бесіду на уроці розпочинаємо з питань: Де відбувається дія твору? Які виразні деталі характеризують Очумєлова і городовика? Учні відповідають на поставлені запитання і роблять висновок про те, що вже з перших рядків оповідання письменник знайомить нас із персонажами, використовуючи іронічні прізвища: "Через базарну площу йде поліцейський наглядач Очумєлов у новій шинелі з клуночком у руці. Услід за ним ступає рудий городовик з решетом, вщерть повним конфіскованого агрусу" (підкреслядача Очумєлова та городовика Єлдиріна, "залагодження" всіляких непорозумінь у місті. До перших вражень від знайомства з героями цього оповідання ми додамо решту, якщо разом вирушимо за Очумєловим та Єлдиріним. Отже, базарна площа: "Навкруги тиша... На площі ні душі... Відчинені двері крамниць і шинків позирають на світ божий похмуро, як голодні пащі, коло них немає навіть жебраків". Як змальовує Чехов життя обивателів цього міста? Учні знаходять у тексті епітети: "голодні", "сонні (фізіономії)", які визначають убоге життя людей. У центральному епізоді автор оповідання надає перевагу голосу маси, залишаючи собі окремі репліки-ремарки: "глибокодумно зауважує городовик", "каже хтось із натовпу" тощо. З'ясовуємо переносне значення назви оповідання "Хамелеон". Хамелеон - невелика тварина з родини ящірок, яка живе на деревах і в кущах і здатна змінювати забарвлення шкіри при подразненнях, зміні кольору оточення (робимо запис у робочому зошиті). Перен. Людина, яка легко, безпринципно змінює свої погляди і думки (з міркувань власної вигоди). Отже, йдеться про хамелеонівські перевтілення, які відбуваються не лише з поліцейським наглядачем, а й з іншими персонажами твору. Разом з учнями складаємо план послідовності перевтілень чеховських героїв. У фіналі оповідання поліцейський наглядач Очумєлов погрожує Хрюкіну: "Я ще доберуся до тебе!". Він обіцяє розібратися з єдиним тепер винуватцем описаних вище подій, які могли б вилитись у великі для нього неприємності. Упоравшись зі справою, Очумєлов "запинається шинеллю" і прямує далі. Наступне запитання: "Як реагує натовп на описані події? - надасть змогу виявити реакцію обивателів, котрі очікують, куди поверне "сила". Спершу юрба мовчки спостерігає за тим, що відбувається на площі, потім сміливішає, дехто намагається описати подробиці сутички. Відчувши поразку Хрюкіна, "натовп регоче", глузує з нього. Цікаво спостерігати й за поведінкою Хрюкіна (також хамелеонівською), яку автор змальовує паралельно з перетвореннями Очумєлова. Хрюкін на правах сильнішого дражнив собаку, тицяв "цигаркою йому в морду для сміху". "Постраждалий" хоче заробити: "нехай мені заплатять". Він відчуває певну підтримку: "В мене самого брат в жандармах... щоб ви знали..." Та у фіналі оповідання Хрюкін переконується, що сила не на його боці, й замовкає. Якщо дозволяє час на уроці, то хоча б одне з хамелеонівських перевтілень Очумєлова варто проілюструвати невеличкими інсценівками (це може бути домашнім завданням). Оповідання "Товстий і тонкий" вперше вийшло друком в журналі "Осколки" (1883), через три роки воно було доопрацьоване письменником і увійшло до збірки "Пестрые рассказы" (1886). Оповідання-сценка ділиться на чотири частини: вступну, дві основні, де в одній герої зображені як старі шкільні друзі, а в іншій - як чиновники різного соціального та майнового стану; і заключну сцену - несподівану розв'язку. Ми згадували про те, якого великого значення надавав Чехов художній деталі, як він радив ".. хапатися за подробиці, групуючи їх таким чином, щоб, коли закінчиш читання і заплющиш очі, утворилась картина". На початку оповідання "Товстий і тонкий" саме так і подаються портрети персонажів: коротко, лаконічно, засобами художньої деталі. Учням 7 класу з уроків української літератури відомо, що опис зовнішності дійової особи у літературному творі називається портретом. Це - зображення рис обличчя, його виразу, жестів, міміки, постави, одягу. Знають вони і про те, що одні портрети бувають докладніші, інші - стислі. Можна звернутися до учнів з такими запитаннями: Який опис називається портретом? Для чого автор описує зовнішній вигляд персонажів? Нагадуємо, що письменники використовують епітети, порівняння, пестливі слова, гіперболи для яскравого, виразного, поетичного зображення портретів героїв у своїх творах. Пропонуємо учням зачитати вголос портрети "товстого" і "тонкого", які зустрілися на вокзалі Миколаївської залізниці. "Товстий""Товстий щойно пообідав на вокзалі, і його губи лисніли від масла, мов стиглі вишні. Пахло від нього хересом та флердоранжем". "Тонкий""А тонкий щойно зійшов з вагона і був на'вючений чемоданами, клунками та коробками. Пахло від нього шинкою та кофейною гущею.." Дві деталі - "першоелемент творчості" - виокремлює автор у зображенні портрета "товстого": не все обличчя, а тільки губи та запах дорогого вина і модного одеколону. Висновок: цього досить, щоб уявити "товстого" як людину багату, забезпечену і всім задоволену. Звертаємо увагу учнів на дві художні деталі, що є в зображенні "тонкого": замість опису портрета автор говорить, що "тонкий" нав'ючений речами і пахне від нього шинкою та кофейною гущею (підкреслено нами). Робимо висновок: "тонкий" - людина небагата, не користується послугами носія, вживає просту їжу. Отже, А. П. Чехов виводить своїх героїв на "сцену" (згадаймо театр в оповіданні "Смерть чиновника", базарну площу - в "Хамелеоні") - вокзал, де вони виявляють себе в думках, у розгорнутих судженнях, в інтонаціях, міміці. Авторські описи дедалі стисліші і знову набувають вигляду ремарок, що пояснюють поведінку героїв. Зачитуємо уривок з оповідання. "Порфирій! - вигукнув товстий, угледівши тонкого. - Чи ти це? Голубчику мій! Скільки зим, скільки літ! - Матінко! - здивувався тонкий. - Миша! Друг дитинства! Звідки ти взявся? Приятелі тричі поцілувалися і дивилися один на одного очима повними сліз. Обидва були приємно здивовані". Як бачимо, друга сцена - це короткий діалог старих шкільних друзів. Знаходимо у цьому уривку слова, що передають радість приємної зустрічі ("голубчику мій", "друг дитинства", "очі повні сліз" тощо). Третя сценка - також діалог, але діалог контрасту. Проводимо словникову роботу, знаходимо лексичні засоби, які характеризують холопську інтонацію (я, ваше превосходительство; дуже приємно; хи-хи). Звертаємо увагу учнів на розв'язку оповідання: "Товстий хотів був заперечити щось, але на обличчі тонкого було стільки благоговіння, солодкуватості і шанобливої кислоти, що таємного радника занудило. Він відвернувся     від тонкого і простяг йому на прощання руку." Запитання вчителя: Який художній прийом використовує письменник, щоб якомога сильніше підкреслити холопську психологію тонкого? (Чехов використовує прийом гіперболізації і поширює його на речі. Тонкий "зіщулився, згорбився, звузився.. Його чемодани, клунки і коробки стиснулись, поморщились...") Заключну частину уроку відводимо теорії літератури й разом з учнями пригадуємо основні елементи композиції оповідання: зав'язка - кульмінація - розв'язка (з'ясовуємо, що це є традиційним для чеховських композицій). Як правило, зав'язка - зустріч і випадкова розмова; кульмінація - діалог-"сценка" (для оповідань, які ми розглянули на уроці); розв'язка - завершення розмови, розлука. Оповідання Чехова ще називають новелами-портретами, у центрі яких малюнок характерів, котрі розкриваються у конфлікті, сюжеті. Завершуємо вивчення оповідань розмовою про гумор і гумористичні твори. Чехов змушує нас весело, добродушно сміятися над поведінкою своїх персонажів, вади яких сам письменник вважає незначними. Словникова робота Комічне - (гр. слово komikos - веселий, смішний) - те, що здається нам не таким, яким має бути. Основні різновиди комічного - гумор, сатира, сарказм. Гумор (віл. лат. humor - волога, тобто смішний до сліз) - співчутливе, доброзичливе висміювання негативних явищ життя або вад людського характеру. Завдання гумору - висміяти негативні явища або вади людської вдачі з тим, щоб виправити їх. Сатира (від лат. satura - суміш, усяка всячина) - різке, глумливе висміювання негативних явищ суспільного життя або людського характеру. Завдання сатири - висміяти пороки суспільства і людини з метою їх усунення. В античній Греції сатирою називали пісеньки, діалоги, пантоміми викривального характеру, які виконувались під час карнавалів. Сарказм ( від гр. sarkasmos  - роздираю м'ясо) - різка, в'їдлива, гнівна насмішка, сповнена презирства й ненависті до об'єкта висміювання. Завдання сарказму - зганьбити глибоко порочні явища з тим, щоб знищити або виправити їх. Запитання та завдання для підсумкової бесіди. 1. Назвіть відомі вам гумористичні оповідання А. П. Чехова. 2. Розкажіть, як вони побудовані: а) що в них переважає - мова персонажів чи ремарки автора; б) про що говорять такі художні деталі: вузлик у руках Очумєлова, опис портретів "товстого" і "тонкого" тощо? 3. Прочитайте "вибачення" та "пояснення" Черв'якова. Як ви гадаєте, що ускладнює досить незначний випадок у театрі? 4. Простежте за зміною поведінки Очумєлова. Як це позначається на його мові, жестах? 5. Доведіть, що не тільки Очумєлов є "хамелеоном". Якими мовними засобами змальовує Чехов життя обивателів у оповіданні "Хамелеон"? 6. Як у портретах, на вашу думку, відбито ставлення А. П. Чехова до своїх персонажів? Важливим моментом на уроці, присвяченому творчості А. П. Чехова, стане розповідь про перебування письменника в Україні, любов до української літератури, українського народу. "Наші письменники, - писав М. Рильський, - знають і люблять автора "Человека в футляре", "Мужиков", "Чайки", як мало кого із світових майстрів слова..."20. Чехов знав і любив український фольклор, мріяв купити хутір на Полтавщині й оселитися там. Кілька років поспіль письменник разом зі своєю сім'єю відпочивав у садибі поміщиків Лінтварьових, на Сумщині. Випереджальні завдання. Робота з картками. Заочна подорож "Перебування А. Чехова в Україні" Картка № 1 Що ви знаєте про перебування А.Чехова в Україні, зокрема на Сумщині? Зверніть увагу на ставлення письменника до України. Добрий знайомий Чехових, музикант-флейтист О. І. Іваненко, українець за походженням, запропонував письменнику поїхати до с. Луки. Майбутня подорож захопила письменника, і він запрошує друзів, особливо поета О. М. Плещеєва: "Мені хочеться, щоб ви понюхали український сінокіс". А. П. Чехов хотів ближче познайомитись з українським народом, його віковими звичаями, побутом. У листі до знайомих він пише, що "все літо кружлятиме по Україні і, як Нозд-рьов, їздитиме по ярмарках". Картка № 2 Розкажіть про садибу поміщиків Лінтварьових та її господарів. Місцевість, де розташувалося село Лука, справді була "поетичним краєм". Чехови оселились у флігелі, що стояв у розкішному саду. Внизу протікав красень Псел. І знову в листі Чехов пише: "Якщо хочете побачити безмежну широчінь природи, подихати чудовим повітрям... то приїжджайте до мене". Сім'я Лінтварьових (старенька мати та дорослі два сини і три доньки) була інтелігентною, освіченою, доброю й гостинною. Картка № 3 Що відомо про поїздку Чехова до Полтавщини? Уперше Чехов побував на Полтавщині в червні 1888 року. Відвідав Сорочинці, де народився М. В. Гоголь, подорожував по Миргородському повіту. Свої враження від поїздки Антон Павлович передав у листі до М. А. Лєйкіна: "Був я в Лебедині, в Гадячі, в Сорочинцях і в багатьох прославлених Гоголем місцях. Що за місця! Я зачарований. На моє щастя, погода весь час стояла чудова. Тепла. Проїхав я в колясці 400 верст, побував у десяти місцях... Все, що я бачив і чув, таке нове, хороше і здорове, що всю дорогу мене не залишила чарівна думка: засісти в якому-небудь селі на березі Псла і зайнятися медициною". Картка № 4. Які твори А. П. Чехова друкувалися в Україні наприкінці ХІХ й на початку ХХ століття? Твори Чехова на сторінках українських видань з'явились у другій половині 80-х років ХІХ століття. У 1889 р. окремим виданням вийщло оповідання "Вірочка". У 90-х роках побачили світ близько двадцяти творів російського письменника в журналі "Літературно-науковий вісник". У "Громадському голосі" (№ 13 за 1897 рік) надруковано оповідання "Спати хочеться", а в журналі для дітей та молоді "Дзвінок" (річний четвертий за 1904 рік) - оповідання "Ванька" під назвою "Івасик". У 1904 році У Львові окремим виданням вийшла збірка під назвою "Змора". Переклади окремих творів і лист редакція надіслала письменнику. Чехов дав перекладам схвальний відгук. Картка № 5 Розкажіть про перебування письменника в Криму. 1897 року через хворобу Чехов переїжджає до Криму в Ялту. Там він зустрічається з М. Горьким, Л. Толстим, В. Короленком та іншими письменниками. У 1900 році до Ялти завітав колектив Московського Художнього театру з метою продемонструвати хворому письменнику його п'єси на сцені. Завершуємо заочну подорож по місцях перебування письменника в Україні його словами: "Україна дорога і близька моєму серцю. Я люблю її літературу, музику і чудову пісню, сповнену чарівної мелодії. Я люблю український народ, який дав світові титана, як Тарас Шевченко"22. Висновок. Після читання Чехова залишається світле відчуття. Максим Горький писав: "Кожне нове оповідання Чехова дедалі підсилює одну глибоку цінну для нас ноту - ноту бадьорості і любові до життя"23.

category: Зарубіжна література


title: Перемога щирих людських стосунків над багатствами Снігової королеви. Урок із світової літератури

description: Розробка уроку на заявлену тему, мета якого - розкрити учням головний конфлікт казки - зіткнення краси живої і неживої; показати велич людського серця; розвивати в учнів творче мислення, уміння працювати з текстом, аналізувати інформацію; виховувати в учнів доброту, розуміння справжньої краси

category: Зарубіжна література