title: Лицар в іржавих обладунках. Матеріали до вивчення роману Сервантеса "Премудрий ідальго Дон Кіхот з Ламанчі"

description:
Інститут лицарства, що відігравав у житті західноєвропейського середньовічного суспільства суттєву роль, був породжений особливостями структури феодального суспільства. За прийнятим у ХІ столітті законом про наслідування латифундій та станів, усі землі й усе майно померлого феодала переходили у с

                  падщину лише до старшого сина, а всі інші сини мали самі дбати про себе. Дехто з них обирав церковну кар'єру, та більшість поповнювала лицарський стан. Лицарі мали нести військову службу у могутніх феодалів, служити при дворах, виступати у хрестові походи. Лицарі та лицарська література Поступово лицарство виросло у могутню, широко розгалужену організацію, що жила за своїми законами і певними правилами моралі та етики. Лицарський кодекс правил поведінки, честі й доблесті відзначався гуманністю і благородством. Лицар давав клятву бути стійким і мужнім, чесним і справедливим, добрим і щедрим, захищати усіх слабких та беззахисних, особливо жінок, бути безмежно відданим своєму сюзеренові та завжди готовим стати на захист країни й церкви тощо. Кожен лицар мав служити своїй дамі серця, якій він присвячував усі свої перемоги. Ця піднесена постать ідеального лицаря була створена уявою численних лицарських поетів і романістів. Насправді ж таких благородних героїв майже не існувало, оскільки в реальному житті ці високі ідеали часто переходили навіть у свою протилежність. Головною особливістю лицарських романів є наявність фантастичних та авантюрних елементів. Герой такого роману діє, маючи на меті інтереси і накази своєї Прекрасної дами. Лицар зустрічається у двобої з іншими лицарями, фантастичними чудовиськами, бореться проти чаклунів і таким чином завойовує собі славу в віках. Занесені трубадурами із Франції лицарські романи з'явилися в Іспанії у другій половині XIV століття. Розквіт їх популярності на батьківщині Сервантеса спостерігається на початку XVI століття, тобто на три віки пізніше, ніж у Франції, Німеччині та Англії. Головним взірцем для авторів іспанських романів слугувала передовсім лицарська література Англії і Франції. Багато романів цих країн було перекладено у XV столітті іспанською мовою. На початку XVI століття з'явилися й іспанські лицарські романи, що мали великий успіх у читачів. Найбільшою популярністю користувалися "Зерцало принців і лицарів, у якому розповідається про безсмертні подвиги лицаря Феба та його брата Росиклера", "Лісуарте Грецький", "Амадіс Гальський", "Беліаніс Грецький" та ін. Найбільш відомим лицарським романом був "Амадіс Гальський", опублікований в Сарагосі у 1508 році. Схема його типова для творів цього жанру: Амадіс, син короля Гальського і принцеси Єлисени, служить не батьківщині, не королю, а своїй дамі Оріані. Образ героя побудований на контрасті: це сміливий, мужній воїн і водночас галантний, тремтливий закоханий. На честь своєї дами він бореться з велетнями, казковими чудовиськами, і за свої подвиги отримує імена: Лицар змії, Лицар Полум'яного Меча, Лицар Юної Шпаги, Лицар Карлика. Його зведений брат Галаон не поступається Амадісу у мужності, але, на відміну від нього, Галаон мінливий у коханні. Книга про Амадіса Гальського мала багато продовжень, які, однак, були позбавлені ідейної і художньої глибини, у порівнянні з першим романом. Так, існують романи про сина Амадіса - Еспландіана, його племінника Флорисандо та онука Лісуарте. Услід за "сім'єю Амадісів" з'явилися й інші герої-ліцарі, про яких було написано безліч романів. Лицарська література переносила читачів у світ ілюзій, які відволікали від проблем реальної дійсності. Лицарі та їх подвиги були близькими і зрозумілими людям, які недавно завершили війну з маврами і ходили у плавання в далекі країни. Лицарські романи писалися доступним стилем, вони розважали людей та зверталися до їх добрих почуттів. Вони, насамперед, описували вічні теми: смертельну небезпеку та піднесене кохання. Боротьба добра зі злом в цих творах завжди закінчувалася перемогою добра. Лицарська література описувала те, як усе повинно бути, а не те, як було насправді. Любов до лицарських романів рівняла класи. Відомою є історія Франсіска Португальського, що розповів про свого знатного співвітчизника: одного разу повернувшись додому, той знайшов усіх своїх рідних у сльозах. Причиною такої журби виявилася смерть Амадіса, про яку родина щойно дізналася. Можна спитати в учнів, які лицарські романи знаходились в бібліотеці Дон Кіхота (про це вони повинні були прочитати вдома у розділі VI першої частини). Загальне захоплення лицарськими романами, що не відрізнялися високим художнім та ідейним рівнем, псували не лише смак читачів. Сліпе прийняття відумерлих лицарських ідеалів та відірваність цих творів від реального життя призвели до того, що вони почали гальмувати розвиток іспанської літератури в цілому. Ще раніше того видатні іспанські мислителі, моралісти і теологи того часу виступали з передосторогою проти масового читання лицарських романів. На їх думку, подібна література робить людей грубими, жорстокими, розпусними, підриває моральність та уводить від достойного життя. Серванес також вважав, що лицарські романи віджили своє і стали шкідливими для іспанського суспільства, тому й задумав свій твір як пародію на цей жанр. Назва роману Сервантеса та ім'я головного героя Коли взимку 1605 року у книжкових лавках Мадрида з'явилася книга "Премудрий гідальго Дон Кіхот з Ламанчі", читачі були трохи збентежені, відчуваючи щось незвичне. Форма цієї книжкової назви мала дивний та цікавий відтінок. У той час читач добре знав, що назва роману дає чітке уявлення про його героя, жанр і сюжет. Наприклад, роман про Амадіса Гальського був виданий під заголовком: "Чотири книги про непереможного лицаря Амадіса Гальського, в яких розповідається про його великі подвиги на полі битви та про галантні походження". Тут усе було зрозуміло. А от в новому романі Сервантеса у самому заголовку містилося якесь протиріччя та невизначеність. До лицарських імен автори часто додавали епітети "відважний", "могутній", "непереможний", "доблесний" тощо. Епітет у назві твору Сервантеса - "премудрий" (так М. Лукаш переклав іспанське слово "ingenioso", яке не піддається однозначному перекладу українською мовою) - був не зовсім звичним. Адже слово "премудрий" (ingenioso) у часи Сервантеса означало дивне поєднання марення, меланхолії й винахідливості. Вже в цьому епітеті звучала прихована полеміка з жанром лицарського роману. Відомо, що в художньому творі немає "німих" імен. Кожне ймення є певною підказкою читачеві на те, які риси та якості героя автор хоче актуалізувати. Тому при вивченні кожного художнього тексту необхідно звертати увагу на імена персонажів, адже літературне ім'я у конденсованому вигляді містить максимум інформації: національність, вік, професія, морально-духовна подоба, соціальне положення та ін. Ім'я героя - Кіхот - вводило читача у світ лицарства: іспанською слово "quijote" означає настегенник, тобто частину лицарських обладунків. Можна було припустити, що герой книги був лицарем. Але у словосполученні Дон Кіхот з Ламанчі є певний комізм. Які подвиги можна здійснити в Ламанчі, це зовсім не героїчна область в Іспанії: там завжди палить сонце і немає іншого пейзажу, окрім нудної рівнини, перерізаної червоними пагорбами? Пригоди в цій місцевості не могли обіцяти нічого цікавого. До того ж у побутовій мові "La mancha" - це "пляма", "шматок землі". Таким чином, ім'я головного героя роману буквально звучало як дон Настегенник зі Шматка Землі. Це ім'я повинно було приводити до тями захоплених шанувальників Бельянісів Грецьких, Пальмерінів Англійських та Амадісів Гальських. Без суміву, сучасники Сервантеса етимологію дивного імені героя Сервантеса добре відчували. Нарешті, звертало на себе увагу сполучення титулу "дон" зі словом "гідальго", що означало людину хоч і благородну, але не дуже високого походження. Недарма перші читачі роману, односельці сервантесівського лицаря, такі ж бідні гідальго, як і він, були обурені тим, що він назвав себе без усяких на це прав "доном". Отже, Сервантес використав в назві своєї книги принцип художньої творчості, що ґрунтується на наслідуванні зразків минулого. Тільки це наслідування було пародійним. "Дон Кіхот" як пародія на лицарський роман Приступаючи до аналізу І-VI розділів роману, необхідно зазначити, що у "Передньому слові" до книги Сервантес вказав на головну мету свого твору: "вщент зруйнувати баламутну споруду лицарських романів". На останніх сторінках твору письменник також не відмовляється від свого завдання і пише, що "не мав іншого бажання, як тільки викликати у людей оскому до брехливих і несвітських історій, у лицарських книгах приточуваних; і от хай моя історія про достеменні подвиги Дон Кіхотові побиває і поб'є ці книги, так що невдовзі буде вже, безперечно, по них". Герой роману, 50-літній бідний іспанський гідальго Алонсо Кіхано, проводить увесь свій вільний час за читанням лицарських романів, внаслідок чого втрачає здоровий глузд і вирішує стати мандрівним лицарем. У творі "Премудрий гідальго Дон Кіхот з Ламанчі" описуються смішні і нерозважливі пригоди Дон Кіхота, які він здійснює спочатку наодинці, а потім у товаристві зброєносця Санчо Панси - свого сусіда, якого він повів за собою. Найбільш кумедні, безглузді й дивні вчинки герой здійснює у першій частині роману, майже повністю витриманій у пародійному дусі. Щоб довести шкідливу роль захоплення лицарською літературою, Сервантес обирає головним героєм свого роману не звичайну, просту людину, а інтелігента, мислителя, гуманіста. Головню особливістю Дон Кіхота є його хвороблива і багата на фантазії уява, чуйне до страждань і горя серце, благородна душа. Надмірна пристрасть до читання лицарських романів довела до того, що він загубився між двома світами: реальним та ілюзорним. У своїх мріях герой відірвався від дійсності. Що є в романі Сервантеса від традиційного жанру лицарських романів? Насамперед, мотиви дороги та подвигів, що їх здійснює герой. Та Дон Кіхот - не справжній лицар, він лише уявляє себе лицарем. І подвиги, які здійснює герой Сервантеса - не справжні подвиги, бо часто вони обертаються не допомогою, а шкодою.(Тут варто пригадати історію з пастушком Андресом; розділ IV.) Дон Кіхот вирушає у подорож, вдягнувши іржаві обладунки, верхи на старій шкапі, яку він назвав Росинантом, тобто Перешкапою. У його особі ми бачимо осудження і викривання письменником лицарських романів. Висміюються нестримна фантазія, безглузда вигадка, мовна витіюватість, вжита без мети і потреби, словесна декоративність, надумана образність героїв лицарської літератури. Тільки наприкінці роману виснажений мандрівкою Дон Кіхот знову перетворюється з лицаря на дрібного гідальго Алонсо Кіхану, він одужує від свого божевілля і проголошує лицарські романи безглуздими дурницями. Перед смертю герой складає заповіт, у якому позбавляє свою небогу спадщини, якщо та одружиться з людиною, яка захоплюється лицарською літературою. Дуже уважно і послідовно треба прослідкувати разом з учнями, у яких моментах "премудрий гідальго" наслідує героїв лицарських романів і чому це виходить комічно. Наголос слід зробити на тому, що збожеволілий Дон Кіхот дотримується насамперед зовнішніх сторін лицарського ритуалу. Аналізувати пародію на лицарські романи в образі Дон Кіхота пропонуємо за таким планом: Обладунки      Дон Кіхота. (Розділ І). Кінь      "премудрого гідальго". (Розділ І.) Дама      серця лицаря з Ламанчі. (Розділ І.) Головна      мета мандрів героя Сервантеса. (Розділ ІІ.) Вартування      при зброї. (Розділ ІІІ.) Висвята      Дон Кіхота на лицаря. (Розділ ІІІ.) Перші      "подвиги" і лицарська слава героя. (Розділ IV.) Начитавшись лицарських романів, Дон Кіхот озброюється заіржавілими рештками збруї своїх предків, сідає верхи на жалюгідну шкапу з претензійним іменем Росинант (rocin (ісп.) - "шкапа", "робочий віл", ante - "майже") та вирушає встановлювати справедливість у світі і здобувати подвиги на честь своєї дами серця, прекрасної вродливиці принцеси Дульсінеї Тобоської, яка насправді є простою селянкою з сусіднього села Тобосо. Сервантес пародіює куртуазний етикет лицарського служіння дамі, сонети і славу, що намагається здобути Дон Кіхот для своєї коханої. Герой будь-якого твору завжди випробовується письменником на спроможність кохати. Здатність на чисті й глибокі почуття характеризує натуру палку, вірну і шляхетну. Герой Сервантеса закоханий у Дульсінею не тому, що він і справді закохався в неї, а тому, що "мандрований лицар без любові - то все одно, що дерево без листу й овочу або тіло без душі". Колись давно йому подобалася сільська дівчина Альдонса Лоренсо, от Дон Кіхот і вирішив зробити її своєю дамою серця і присвячувати їй усі свої перемоги і подвиги. Гадаючи, як назвати свою даму (до речі, Альдонса в іспанських прислів'ях нерідко виступає дівчиною легкої поведінки) лицар з Ламанчі вигадує для неї вишукане ім'я - Дульсінея Тобоська. Етимологія цього імені доволі цікава: "dulce" в перекладі з іспанської означає "солодка", "ніжна", а суфікс "нея" надає простому імені благородного, "лицарського" звучання. Додаток до її імені - Тобоська - повинен був би означати "володарка, принцеса Тобоських земель". Насправді ж, Тобоко - це місце в Іспанії, де виробляють бамбукові горщики. Ось якою постає Дульсінея в уяві її лицаря: "Врода в неї надлюдська, бо в ній поєднались усі неймовірні й фантастичні прикмети раси, якими поети ущедрюють своїх коханих: волосся її - то щире золото, чоло - Поля Єлісейські, брови - веселки, очі - сонця, личко - троянди, вуста - коралі, зубоньки - то перлоньки, шия - любайстер, перса - мармур, руки - мов кість слонова, уся вона - мов сніг біла, а ті частини тіла, що цнотливість од ока людського приховує, такі, думаю собі і уявляю, що ними можна лише безмірно захоплюватись і годі до будь-чого рівняти" (розділ XIIІ). І хоч би яким надуманим не було почуття героя, але воно надає йому міці та енергії. Чисту пристрасть Дон Кіхота до Дульсінеї Тобоської можна назвати справжнім коханням, це почуття морально підтримує лицаря з Ламанчі та вносить у його внутрішній світ гармонію. У скрутних обставинах Дон Кіхот може шукати підтримки лише у своїй високій мрії, адже в реальному світі він самотній... Герой роману не намагається видати вигадану жінку за реальну: для нього значення має лише особиста уява. Усіх подорожніх він зупиняє наказом: "Стійте всі, аж поки не визнаєте, що в цілому світі немає красуні над володарку Ламанчі, незрівнянну Дульсінею Тобоську!" За це герой часто отримує побої, але не зрікається свого лицарського кохання. Сцену висвяти Дон Кіхота на лицаря можна зачитати та з'ясувати, як Сервантес пародіює важливий лицарський обряд. Подвиги героя такі ж карикатурні, як і його зовнішній вигляд. У нагороду за шляхетні поривання Дон Кіхот дістає лише глузування та стусани. Але лицар з Ламанчі опанований пристрастю подвигів, і ця пристрасть примушує його долати всі негаразди й побиття. Важливо підкреслити, що за образом Дон Кіхота стоїть не лише світ лицарських романів XIII-XVI століть, занесених до Іспанії із Франції, але й "лицарська" Іспанія XVI століття. Відродження мандрівного лицарства у особі Дон Кіхота доводило, що ситуація в сучасній Сервантесові Іспанії була дійсно загрозливою: посилення національного нещастя, еміграції, грабування правлячої верхівки, економічний і політичний занепад країни, поширення несправедливості, бідування простого люду. Письменник блискуче впорався із завданням, яке поставив перед собою: після виходу в світ першої частини "Дон Кіхота" лицарські романи в Іспанії почали швидко втрачати свою популярність і більше майже не видавалися. Проте навіть першу частину твору Серватеса вважати тільки пародією на лицарські романи недоречно і так само не слід відносити головного героя до постаті лише комічного плану. Будучи пародією на лицарську літературу, "Премудрий гідальго Дон Кіхот з Ламанчі" є водночас сатирою на сучасну Сервантесові Іспанію, а мандрівний лицар з Ламанчі поєднує в собі властивості комічного і трагічного героя. Учителю варто звернути увагу восьмикласників на ті моменти, що лицарський матеріал у свідомості Дон Кіхота - не головне. Особливість образу "премудрого гідальго" полягає в тому, що лицарські казки для нього є цілком реальним життям, і герой прагне здійснити закладені в них ідеали. У 50-літньому віці Алонсо Кіхано раптом зрозумів, що не може більше залишатися бездіяльним та дивитися собі у вікно на дисгармонію та несправедливість, що панують у світі. І от він робить вільний вибір свого життєвого шляху. Важливо зрозуміти, в ім'я чого здійснюється цей вибір. У голові Дон Кіхота роїться безліч справедливих завдань: скільки в світі "зла треба знищити, скільки беззаконня скасувати, скільки сваволі впинити, скільки помилок виправити, скільки повинностей виконати!" Мета, що її бачить для себе лицар з Ламанчі, полягає у тому, аби захищати тих, кого "Господь і природа створила вільними". Дон Кіхот продовжує не лише лицарські традиції, але й переймається ідеологією гуманізму. Головною ідеєю героя є зміна світу на краще. Те ж завдання ставив перед собою й гуманізм. Дон Кіхот має високі уявлення про людину і творить з неї ідеал. Лицарство давно вже віджило, коли Дон Кіхот вирішив відродити його минулу славу. Тому лицар з Ламанчі є, з одного боку, пережитком старого. І смішний він, за словами Д. Затонського, "не тому, що худий і старий, що сидить на кволому Росинанті, закутий в іржаві обладунки і голову його покриває тазик для гоління... а насамперед тому, що не вписується в свою епоху". Ідеал лицаря, захисника слабких і знедолених, не був лише ілюзією. Багато з лицарів у дійсності були грубими та жорстокими. Але серед них було чимало і людей честі, справжніх захисників справедливості. У лицарів були свої закони, яких вони повинні були притримуватися: закони благородства, мужності, честі, щедрості тощо. У "Дон Кіхоті" Сервантес пародіював лицарство, але в той же час письменник яскраво втілив справжній лицарський ідеал. Ім'я для зброєносця Лицаря Сумного Образу Сервантес, як гадають, запозичив з іспанської приказки: "Там Санчо їде на своєму віслюкові". Прізвище Панса (ісп. panza) означає в перекладі "черево", "живіт". Вибір зброєносця для лицаря - дуже відповідальна справа, адже зброєносець - повинен розділити з ним усі труднощі та перешкоди, на його відданість треба покладатися стовідсотково. Чому ж саме Санчо Пансу запросив Дон Кіхот до себе за джуру? Мабуть, Алонсо Кіхано виходив із тої думки, що "був то чоловік добрий, хоч добра мав, сердега, не гурт, але, як то кажуть, без олії в голові" (розділ VII). Санчо Панса - це хазяйновита, практична і простосерда людина, що дбає насамперед про свої інтереси і мріє збагатитися. Це бідний чоловік, який зазнав за життя злиднів й утисків, тому він легко спокушається на пропозицію Дон Кіхота, сподіваючись дістати з цього матеріальну користь. На противагу своєму панові, Санчо відправляється у мандри не заради високих ідеалів - він мріє про губернаторство, і його мрія ґрунтується на глибокій вірі власну людську гідність. Спочатку образ Санчо Панси в романі виконує лише пародійну роль, але з розвитком сюжету зміст його поширюється і збагачується. Поступово вимальовується живий і правдивий образ допитливого іспанського землероба, сповнений глибокого соціального й етичного змісту. Сам Сервантес у "Передньому слові" до роману писав, що в образі Санчо Панси він "згромадив до купи всі чесноти, що оздоблюють джуру, тоді як у тих пустозвонних лицарських романах вони трапляються лише поодинці". Санчо Панса - безмежно наївна і простувата людина. Він єдиний, хто вірить фантазіям Дон Кіхота. Простодушність і наївність, проте, поєднуються у нього з селянською хитринкою і часткою шахрайства. Санчо вважає, наприклад, що якщо його підданими на острові виявляться негри, то можна буде збагатитися за рахунок работоргівлі. Зброєносець ніколи не забуває, що він годівник своєї родини і тому завжди щось вимагає у свого пана: або грошей, або віслюків, або рецепт чудодійного бальзаму тощо. Після кожного подвигу Лицаря Сумного Образу Санчо вишукує собі трофеї на полі битви. Головна особливість образу Санчо - його твереза розсудливість. На противагу Дон Кіхоту він увесь - на землі, у реальному світі, живе сьогоденними проблемами. І на свою службу зброєносця спочатку дивиться тільки з точки зору матеріальної користі. Але згодом Санчо сам підпадає під вплив Дон Кіхота і починає вірити в його ідеали. Поступово зброєносець внутрішньо просвітлюється, стає безкорисливою та гуманною людиною, носієм народної мудрості. Санчо Панса починає розуміти, що Дон Кіхот - божевільний, проте вже не може залишити його і всюди слідує за ним, забуваючи колишню корисливість і прозаїзм. Проста, темна, неграмотна людина виявилася здатною зрозуміти піднесеність, природну доброту та високі ідеали Дон Кіхота. Про те, що Санчо Панса не залишає свого пана й завжди знаходиться поряд, свідчить його духовна і моральна стійкість. Місце Санчо Панси в цьому світі - особливе. Герой одночасно знаходиться у двох світах: казковому, фантастичному світі Дон Кіхота та прозовому, реальному житті сучасної йому Іспанії. Поєднання цих двох світів у свідомості зброєносця відбувається досить гармонійно, тому герой не відчуває дискомфорту. Розумом Санчо оцінює всі поразки й приниження Дон Кіхота, але його серце схиляється перед змістом величних і чесних подвигів Лицаря Сумного Образу, якому він відданий усією душею. Зрештою Санчо Пансу приваблює вже не стільки губернаторство, скільки висока натура, ентузіазм і духовна енергія його пана. Санчо починає підтримувати Дон Кіхота у його фантазіях і безумствах. Автобіографія образу Дон Кіхота Художній образ мандрівного лицаря з Ламанчі створювався у в'язниці. Отже, біографія Сервантеса в даному випадку особливо важлива: вона дає ключ до розуміння його роману. У "Передньому слові" письменник заявляє, що він "не здолів таки переступити закону природи, що, який, мовляв, батько, такий і син. І справді, що іншого міг спородити мій недійшлий та недолугий розум, як не повість про худого, хирного і химерного сина, повного розмаїтих думок та гадок, що зроду ніякій душі живій і в сні не приверзеться?" Багато літературознавців проводять паралель між Сервантесом та його героєм, вважаючи, що в образі Дон Кіхота письменник висміяв самого себе, свій героїзм та свою гордість. Тому роман про "премудрого гідальго" можна в якійсь мірі вважати "авторською сповіддю", завуальованою автобіографією. І це ствердження легко довести. Сервантес і його герой - однолітки: їм обом близько п'ятидесяти років. Вони обидва - збіднілі гідальго. Та головне, що їх поєднує, - це гуманістичні ідеали та трагічна доля. Саме з простосердості й доброти письменника народився Лицар Сумного Образу. Той, кого пізніше персонажі роману стали називати Алонсо Кіхано Добрий. Три чи чотири зуби, вибиті спереду і збоку внаслідок сутички Дон Кіхота з пастухами, нагадують беззубий рот автора "Премудрого гідальго Дон Кіхота з Ламанчі". Так само, як інший герой його роману - Санчо Панса, Сервантес мріяв дістати одного дня якесь прибуткове губернаторство, і з цим проханням він 1590 року звернувся до Верховного Радника з питань Індії. На це прохання ніхто так і не зважив. У книзі Сервантеса його сучасники впізнавали в рисах персонажів постаті реальних людей, насамперед письменників, драматургів і поетів Лопе де Вегу, Тірсо де Моліну, Хуана де ла Куеву, Суареса де Фігероа. Читач кілька разів зустрічає у творі згадки імені самого автора, що було новаторським художнім засобом. У розділі VI, наприклад, Перо Перес, сусід Дон Кіхота, пропонує не спалювати роман "Галатея" Сервантеса, його давнього друга. Знаходимо згадку і про сервантесівську "Повість про Рінконета й Кортаділья" (розділ XLVII). Не забуває письменник згадати і про свою п'єсу "Нумансія" (розділ XLVIII). Про життя Сервантеса в алжирській неволі дізнаємося з вуст персонажа-невільника: "Один лише бранець безпечне собі мався - гишпанський вояк на прізвище Сааведра. Добре він дався туркам узнаки всякими своїми штуками, щоб то якось на волю вирватись, отже не чіпав його наш пан - і сам не бив, і другим не велів, ба навіть слова гнилого йому не сказав, хоч ми боялись, що й за найменшу витівку не минути йому палі, та й сам він часом було потерпав. Шкода, що часу не маю, а то б розказав вам дещо про подвиги цього вояка - цікавіше й дивніше воно б вам іздалося, аніж моя вбога історія" (розділ XL). Таким чином, знання біографії Сервантеса допомагає зрозуміти поведінку, поривання, пристрасті та думки героя його роману. Конфлікт роману Ознайомившись з головним героєм роману Сервантеса, восьмикласники намагаються визначити конфлікт твору. Вчитель креслить на дошці схему. уявний світ                    дійсність ілюзія                К           реальність благородні наміри        неможливість їхнього втілення Розтлумачуючи написане на дошці, учні доходять висновку, що дійсність не відповідає уявленням про неї Дон Кіхота, але це його не непокоїть. Він живе не в реальному світі, а у вигаданому, ілюзорному. Саме цей ілюзорний світ і слугує йому грунтом, на якому він здійснює свої "подвиги". Реальна дійсність чинить жорсткий опір шляхетним намірам лицаря з Ламанчі, і, хоча герой роману часто страждає від свого ілюзіонізму, це не гасить його активності і бажання творити добро. У романі виведено дві реальності: 1) реальність, що народжена хворобливою уявою мандрівного лицаря з Ламанчі. Ця реальність перетворює дійсність у чудовий, поетичний, чарівний світ, де панують закони "лицарського кодексу честі"; 2) справжня реальність, що складається з області Ламанчі та її бідного простору, вбогих заїжджих дворів, вбогого населення. Відношення Дон Кіхота з навколишнім світом достатньо суперечливі. Свої високі ідеали лицар з Ламанчі втілює в життя без урахування реального стану речей. Конфлікт зіткнення Дон Кіхота з дійсністю обертається для героя трагедією, бо він безсилий усунути антагонізм ображених і тих, хто ображає. Світ уявний здається Дон Кіхотові більш гідним, аніж світ реальний. Жодні випробування долі не можуть змінити його поглядів. Ця особливість героя викликає повагу до нього автора й читача. Конфлікт роману Сервантес вивів з іспанського життя XVI - початку XVII століття. Іспанія була величезною імперією з багатими заокеанськими колоніями. На перший погляд, країна створювала уявлення безмежної стійкості. Та незабаром виявилося, що її велич і міць ілюзорні. Герой роману - людина, ідейно піднесена, духовно непереможна. Але в реальному світі на її долю випадає багато страждань. Не кожен може узгоджувати між собою високу ідею і реальність, уявний світ і дійсність, але прагнути до цього потрібно, щоб не загубитися десь посередині, як загубився Дон Кіхот. Автор: О. Скобельська

category: Зарубіжна література


title: Экскурсия в Россию времен А. С. Пушкина. 7-й класс

description:
Учитель. Александр Сергеевич Пушкин - имя это знает каждый человек с раннего детства. Сначала мы читаем прекрасные сказки, потто знакомимся с поэтическими строками, которые нельзя не любить, а, став, постарше, открываем для себя Пушкина-прозаика. О Пушкине можно говорить много, и

                   все равно всего не скажешь, так многогранен и талантлив этот человек. И сегодня у нас урок - заочное путешествие в Россию начала XIX века, где мы можем повстречать удивительного поэта. Помогать нам в путешествии будут: экскурсовод (Таня Безух) проведет нас по этажам Царскосельского      лицея, расскажет о метах, где жил Пушкин;биограф (Таня Головко) познакомит с самыми интересными фактами      биографии поэта;иллюстратор (Лиина Шиян) покажет портреты писателя и близких ему      людей;театральная группа разыграет диалоги, отрывки из воспоминаний      людей, знавших Пушкина;чтецы прочтут стихи поэта.Выходят дама и мальчик. Биограф. По одной из московских улиц шла дама и с нею - неповоротливый мальчик. Увалень раздражал мать - так медленно и лениво он шел. Она потеряла терпение и, оставив мальчика, пошла вперед. Он преспокойно уселся среди улицы. Из окон смотрели на него и смеялись. И тогда он сердито сказал: Пушкин. Ну, нечего скалить зубы! Биограф. Встал и пошел. Это был маленький Саша Пушкин. Иллюстратор показывает портреты Сергея Львовича и Надежды Осиповны Пушкиных. Иллюстратор. Александр Пушкин родился в семье Сергея Львовича и Надежды Осиповны Пушкиных. Рассказчик (С. Тарасов). Сергей Львович принадлежал к старинному дворянскому роду, был помещиком, имел более тысячи крепостных душ, но к хозяйству относился холодно. Приказчики, управляющие его имением, воровали. Как-то раз крестьяне послали к Пушкину ходоков с жалобой на приказчика. Сергей Львович рассердился, что его обеспокоили, затопал на мужиков ногами и прогнал, не выслушав. А мать поэта, Надежда Осиповна, была внучкой «арапа Петра Великого», и очень была недовольна, что ее сын Александр унаследовал многие черты своего прадеда: смуглое лицо, черные вьющиеся волосы, толстые губы. Иллюстратор показывает портрет маленького Саши Пушкина. Иллюстратор. Вот он, маленький Саша. Разве мальчик некрасив? Разве наши родители любят нас только за то, как мы выглядим? С Сашей мать мгла неделями не разговаривать; зная его привычку тереть ладони одна о другую, завязывала ему руки назад и морила голодом. Выходят мать и сын. Надежда Осиповна. Несносный ребенок! Все играют, а он! Ты будешь играть? Я тебя спрашиваю! Почему ты молчишь? Будешь играть? Пушкин. Нет! Надежда Осиповна. Уберите от меня этого ребенка! Видеть его не могу! Второй рассказчик (Н. Мовчан). Когда мальчику становилось невмоготу, он убегал к бабушке Марии Алексеевне, залезал в ее корзину и долго смотрел, как она работает. В этом убежище его уже никто не трогал. Иллюстратор. Посмотрите на эту женщину. Как вы думаете, кто она (Арина Родионовна). Верно, это няня Пушкина. Биограф. Настоящую, материнскую любовь мальчик видел только от своей няни. К ней Пушкин был очень горячо привязан. Какую же духовную силу имела она, что смогла, будучи неграмотной, повлиять на творчество великого поэта? Какой красотой, благородством души обладала она, что смогла, будучи крепостной крестьянкой, вызвать у него, потомственного дворянина, такие глубокие родственные чувства, что называл ее мамой! Своей родной матери Пушкин не посвятил ни одной строчки, ей же даровал бессмертие в стихах! Послушаем саму Арину Родионовну! Арина Родионовна. Мое настоящее имя по церковным книгам - Ирина Родионовна. Я родилась 10 апреля 1758 года и была крепостной графа Апраскина. У моих родителей Яковлевых было семеро детей. Отец умер, когда мне было 10 лет. В 1781 году я обвенчалась с Федором Матвеевым. Меня выдали замуж за крепостного крестьянина из села Кобрина, что в нескольких верстах от Петербурга. Село принадлежало деду Александра Сергеевича Пушкина по матери, Осипу Ганнибалу. Так я стала крепостной у Пушкиных. Вскоре у Сергея Львовича и Надежды Осиповны родилась дочь Ольга. А у меня - сын Степан. Так меня взяли в дом Пушкиных кормилицей. Звучит мелодия песни «Зимний вечер». О. Дзюман. Наперсница волшебной старины, Друг вымыслов, игривых и печальных, Тебя я знал во дни моей весны, Во дни утех и снов первоначальных. Я ждал тебя; в вечерней Мишине Являясь ты веселою старушкой И надо мной сидела в шушуне, В больших очках и с резвою гремушкой. Ты, детскую качала колыбель, Мой юный слух напевами кленила И меж пелен оставила свирель, Которую сама заворожила. Третий рассказчик (Д. Шкурко). Арина Родионовна, живя в доме Пушкиных, занимала особое положение, пользуясь уважением Марии Алексеевны за свою исполнительность и расторопность. Она мастерски говорила сказки, знала народные поверья и сыпала пословицами и поговорками. Не родители, имевшие французское образование, а Арина Родионовна, не умеющая читать, впервые пробудила в будущем поэте любовь и страсть к поэзии, к вымыслу. Она была первой музой поэта. О ней Пушкин говорил: Пушкин. Вечером слушаю сказки моей няни! Она единственная моя подруга. И с нею только мне не скучно. Биограф. О том, как Пушкин относился к няне, вспоминал и дворовый человек Пушкиных - кучер Петр Парфенов. Кучер. Правда ли, что он ее очень любил? Как же еще не любил-то, она у него вот тут и жила. И он все к ней, коли дома. Чуть встанет утром, уж и бежит ее глядеть: «Здорова ли мама?» - он ее мамой называл. А она ему, бывало, эдак нараспев: «Батюшка, ты за что меня все мамой зовешь? Какая я тебе мать?» - «Разумеется, ты мне мать; не то мать, что родила, а то, что своим молоком вскормила». Пушкин. Мама, расскажи сказку! Арина Родионовна. Экой ты неуимчивый, Александр Сергеич! И о царе Салтане, и о мертвой царевне, о Кощее бессмертном разве? Нет, забыла я о Кощее! Память старушечья вовсе никуда!.. Как на океяне глубоком стоит остров зелен, как на том острову стоит дуб зеленый, от того дуба зеленого висит цепь золотая, на той цепи золотой ходит черный кот... Пушкин. Мама, а вот как по-моему получается... Чтение вступления к поэме «Руслан и Людмила». Арина Родионовна. Красиво по-новому соединил. Биограф. В доме Пушкиных жили еще гувернеры и гувернантки, по-французски учили всех детей. Саша учился плохо и лениво, над правилами арифметики заливался слезами, а деление ему вообще не давалось. Чем занимался с удовольствием - так это читал книги. Иллюстратор. Еще гулял в Летнем саду, но это уже в 1811 году, когда он приехал в Петербург, чтобы сдать вступительные экзамены. По Летнему саду Саша Пушкин гулял с дядей Василием Львовичем. Летний сад был создан по проекту Петра I, желавшего иметь сад «лучше, чем в Версале у французского короля». Парк украшали мраморные статуи. Давайте прогуляемся по Летнему саду, полюбуемся его красотами представим, как это делал Александр Пушкин. Прогулка по Летнему саду. Биограф. 1811-й год. В Царском Селе под Петербургом открывается новое учебное заведение - лицей. Послушаем экскурсовода. Экскурсовод. Лицей открыли 19 октября 195 лет назад. Он размещался в четырехэтажном флигеле царского дворца. На первом этаже размещались квартиры инспектора, гувернеров, на втором - столовая, больница с аптекой и конференц-зал, на третьем - классы, а на последнем, четвертом - спальни лицеистов. Пушкин занимал комнату № 14, его соседом, в комнате №13, был Иван Пущин. Комнаты были оборудованы всем необходимым, тут были железная кровать, комод, конторка, зеркало, стул, стол для умывания. Лицеистов в первый же день поставили в известность, что им запрещается покидать лицей до самого его окончания, даже во время каникул, только родственникам можно посещать их по праздникам. О. Дзюман. А были ли у Пушкина друзья в лицее? Биограф. Конечно же, были. Это Ваня Пущин, Вильгельм Кюхельбекер, Дельвиг и другие. Вильгельма называли Кюхлей и часто над ним подтрунивали. Однажды, читая товарищам свою пьесу «пирующие студенты», Пушкин прочел: Писатель за свои грехи! Ты с виду всех трезвее; Вильгельм прочти свои стихи, Чтоб мне заснуть скорее. Кюхля на Пушкина не обиделся. Вообще добрая душа был этот Кюхля! Иллюстратор (показывает портрет Пущина и Кюхельбекера). А вот и портреты Ивана Пущина и Вильгельма Кюхельбекера, которые станут декабристами. Биограф. Все профессора смотрели с благоговением на растущий талант Пушкина. Как-то на уроке математики Карцов взывал к доске Пушкина и задал задачу по алгебре. Пушкин долго перенимался с ноги на ногу и все писал молча какие-то формулы. Наконец преподаватель спросил его: Карцов. Что ж вышло? Чему равняется икс? Пушкин. Нулю! Карцов. Хорошо! У вас, Пушкин, в моем классе все кончается нулем. Садитесь на свое место и лучше пишите стихи! Биограф. Давайте заглянем в старые записи, как отзывались о Пушкине-лицеисте преподаватели. Вот читаем: «Имеет более блистательные, нежели основательные дарования, более пылкий и тонкий, нежели глубокий ум. Прилежание его к учению посредственно. В характере его вообще мало постоянства и твердости»... А вот еще одна характеристика: «Весьма понятен, замысловат и остроумен, но крайне неприлежен. Он способен только к таким предметам, которые требуют малого напряжения»... Неужели это сказано о Пушкине? Невероятно! Уж очень строгие были у него учителя! Экскурсовод. Годы учебы в лицее позади, а впереди - три года службы в Петербурге. Прогуляемся по городу. 1. Вот это набережная Фонтанки. Здесь впервые поселился Пушкин, когда приехал из Москвы, чтобы поступить в Царскосельский лицей. Здесь же он написал свою первую поэму. Кто помнит, как она называется? («Руслан и Людмила».) 2. А это Михайловский замок, в котором был задушен царь Павел I с молчаливого согласия своего сына Александра. Очень не любил Пушкин это место. 3. А это - Адмиралтейство со своим шпилем-иглой, скульптора Захарова. Это здание завершает Невский проспект. 4. А это последняя квартира Пушкина, на набережной Мойки в доме № 12. Сейчас там музей А. Пушкина. Каждая вещь в этой квартире рассказывает о последних месяцах жизни поэта. В кабинете Пушкина все стены заняты полками с книгами. На письменном столе стоит чернильница с бронзовой фигурой арапа - подарок московского друга Нащокина. Тут же, на столе, лежит разрезной нож из слоновой кости, личная печать Пушкина и его визитная карточка. Биограф. Александра Каратыгина, знавшая в юности Пушкина, так о нем вспоминает: Александра Каратыгина (И. Бессмертная). Мы познакомились с Пушкиным и он стал часто посещать нас. Шалун был ужасный. -Да уймешься ли ты, стрекоза! - крикнет, бывало, моя мама. - Перестань, наконец! Саша минуты на две приутихнет, а там опять начинает проказничать. В 1818 году после жестокой горячки ему обрили голову, и он носил парик. Как-то в Большом театре он вошел к нам в ложу. В самой поэтической сцене Пушкин, жалуясь на жару, снял с себя парик и начал им обмахиваться, как веером. Это рассмешило сидевших в соседних ложах и обратило на нас внимание всего зала. Мы стали успокаивать его, а он со стула соскользнул на пол и сел у нас в ногах. Так и просидел на полу все представление, отпуская шуточки насчет пьесы и игры актеров. Биограф. А по Петербургу поползли слухи: 1. Слыхали? 2. Что? 3. Про Пушкина? 4. Сказки, говорят, написал? 1. Написал. И совсем не детские! 4. Там и о самом царе! 1. А еще говорят: медведь с цепи сорвался и в парк побежал, а там Александр I гулял. Неизвестно, чем бы все это кончилось! Завтра бы царя! А Пушкин, знаете, что сказал об этом? Все. Что? 1. Нашелся один человек, говорит, да и тот медведь! Биограф. Вот так и покатились слухи, пока не дошли до самого царя. Тот решил сослать опасного поэта в Сибирь, но друзья Пушкина заступились, и Сибирь была заменена югом России, или Малороссии, как говорили тогда. Так Пушкин попал в наши края. По дороге к месту назначения Пушкин заболел. Лежал он в нищей еврейской лачуге, был у него сильнейший приступ малярии. То и дело он терял сознание, очень похудел. Здесь его и нашли генерал Раевский и двое его сыновей. Генерал Раевский попросил начальника Пушкина отпустить поэта с ними на Кавказ, чтобы он подлечился. Разрешение было получено, и поэт едет на Минеральные воды Кавказа. Об этом путешествии он напишет в письме брату, Льву Пушкину: Пушкин. «Жалею, мой друг, что ты со мной вместе не видал великолепную цепь этих гор; ледяные их вершины, которые издали, на ясной заре, кажутся странными облаками, разноцветными и недвижными; жалею, что не всходил ты со мною на острый верх пятиконечного Бешту, Машука, Железной горы...» Биограф. На Кавказе Пушкин побывает еще раз спустя восемь лет. Этот край вдохновит его на множество прекрасных произведений. А. Биличенко читает стихотворение «Кавказ». Экскурсовод. Кавказ поражает вех, кто впервые знакомится с ним. И как можно забыть бьющийся об утесы Терек, огромное облако, которое любит ночевать на вершине горы Машук, такое близкое, если смотришь на него с горы, небо? Посмотрите на эти картины. Их нарисовал другой русский поэт Михаил Лермонтов, который был сослан на Кавказ после того, как написал стихи на смерть Пушкина. Вот она: величественная и неповторимая красота кавказкой природы! Но поэт, проведя лето на Кавказе, отправляется дальше с семьей Раевских в Крым, а из Крыма - в Кишинев. Биограф. Кишинев, куда попал Пушкин, был в те годы глухой провинцией. Городок состоял из одноэтажных домов, над которыми мрачно возвышалась тюрьма. Здание ее было сложено из огромных серых камней, узкие окна выходили во двор, а во дворе сидели два орла. Птицы были прикованы цепями к столбам, но это не делало их ручными, смирившимися с неволей. Они смотрели на людей гордо и, получая пищу, не набрасывались на нее, а если не торопясь, сохраняя достоинство. Пушкин несколько раз заходил в тюрьму, говорил с арестантами. Его волновало, что чувствуют люди, оказавшись в неволе. Так появилось стихотворение «Узник». О. Дзюман читает стихотворение «Узник». Учитель. Сейчас мы с вами разделимся на две группы. Каждая группа подготовила для своих соперников вопросы по произведению «Узник». 1. Пушкин не был заключен в тюрьму, но пишет   так, словно находится в неволе. Почему? 1. Как называет герой орла? И как орел   обращается к человеку? Объясните, почему? 2. Почему поэт ни разу не упоминает слово   «свобода»? 2. Для чего автор от имени орла рисует   картины природы? 3. Пушкин употребляет эпитет «сырая»   темница. Как он помогает читателю представить себе эту темницу? Какой вы ее   видите? 3. «Клюет, и бросает», - говорит Пушкин о   еде орла. Почему же птица бросает пищу, почему ест ее неохотно? 4. В стихотворении «Узник» много глаголов.   Как вы думаете, для чего они нужны поэту? 4. Почему в последнем куплете трижды   повторяется слова «туда»? Как называется это художественный прием?  Учитель. Следующее здание по закреплению изученного материала называется «Восстанови биографию». 1. А. С. Пушкин родился ___ июня ___ года. Фамилия нянин Пушкина ___. Отца Пушкина звали ___. Русский царь, открывший у себя во дворе учебное заведение ___. На Кавказ Пушкин ездил с семьей генерала ___. 2. Любимую няню Пушкина звали ___. Поэт учился в ___. Мать Пушкина ___. Дядю, водившего Пушкина в Летний сад, звали ___. Первая поэма Пушкина называлась «___». Задание «Строку - на свое место!» Учитель. Я раздаю вам листочки, на которых вы напишете название самого любимого вами произведения Пушкина. И, подводя итоги, мы выясним, какое же пушкинское произведение пользуется наибольшей популярностью у современных школьников. Опрос учеников: самое любимое произведение А. Пушкина. Учитель. Я предлагаю вам сыграть в пинг-понг. Задавая свой вопрос, вы будете перебрасывать мяч. Отвечать нужно быстро, чтобы мяч в руках не задерживался. Побеждает группа, давшая больше правильных ответов. Вопросы первой группы. 1. Как звали прадеда Пушкина? 2. Сколько детей было в семье Пушкиных? 3. Как звали бабушку Пушкина? 4. Как назывался парк в Петербурге, где гулял Пушкин? 5. Какой предмет в лицее не давался Пушкину? 6. Где написал Пушкин стихотворение «Узник»7 7. То такой Раевский? Вопросы второй группы. 1. Как называл Пушкин няню? 2. Как называется стихотворение Пушкина, которое легло в основу песни «Буря мглою небо кроет...»? 3. Кто жил в лицее рядом с Пушкиным? 4. Назови кличку Кюхельбекера. 5. Чем Пушкин обмахивался в Большом театре? 6. Какой царь сослал Пушкин на юг? 7. Кто испугал царя в парке? Учитель. Ребята, представьте, что у вас есть возможность поговорить с Александром Пушкиным. О чем-то спросить его или рассказать о себе, о своем отношении к его произведениям. Что бы вы ему сказали? Подходите, пожалуйста, к микрофону. Первый ученик. Преподаватели в лицее понимали, что математика не всем дается, и не ругали Пушкина за плохие оценки. И мне математика тоже не нравится, но меня почему-то заставляют ее учить. Вам больше, Александр Сергеевич, везло с учителями! Второй ученик. Александр Сергеевич, а кто-нибудь из Ваших детей стал поэтом? Третий ученик. Мне нравятся Ваши сказки, особенно «Сказка о попе и его работнике Балде». Четвертый ученик.  Скажите, а как Ваша мама относилась к тому, что вы няню называли мамой? Пятый ученик. Знаете, я бы тоже, наверное, смог написать сказку, как Вы, мне только надо сесть за стол, взять такое, как у Вас, перо и собраться с мыслями. Шестая ученица. Александр Сергеевич, а мне нравятся фильмы по Вашим книгам. Например, «Дубровский». Только я Дубровского представляла не таким, как в кино. Седьмой ученик. Я читать не очень люблю, но Ваши книги мне нравятся. Особенно сказки. Восьмой ученик. А я хотел сыграть в кино какую-нибудь роль из Вашей книги. Мы на уроках литературы часто кого-нибудь играем. Я играл Мишку из рассказа М. Шолохова «Нахаленок». Думаю. Что у меня бы Ваш Балда получился. Девятый ученик. Александр Сергеевич, не верится, что Вы жили так давно. У Вас такой простой, понятный язык. И хочется читать Ваши книги. Они очень интересные! Учитель. Закончить наш урок мне бы хотелось прекрасным стихотворением, посвященным памяти Александра Сергеевича Пушкина. Бездомность Пушкина извечна и горька. Жилья родного с детства он не помнит. Лицейский дортуар без потолка, Сырые потолки наемных комнат. Угар вина и карточной игры, Летит кибитка меж полей и леса, Дома - как постоялые дворы, Коломна, Кишинев или Одесса. Весь скарб нехитрый возит он с собой: Дорожный плащ, перо и пистолеты. Имущество опального поэта, Гонимого стремительной судьбой. Как призрачен любой его приют! Их уберечь потомкам не под силу, - Дом мужики в Михайловском сожгут, А немцы заминируют могилу. Мучение застыло на челе - Ни света, ни пристанища, ни крыши. Нет для поэта места на земле. Но, вероятно, нет его «выше». Учитель. Но мы утверждаем, что место такого поэта, как Пушкин, в сердцах его читателей, в наших сердцах. ЭКСКУРСИЯ В РОССИЮ ВРЕМЕН А. С. ПУШКИНА Проект Постановка проблемы: что мы знаем о становлении А. С. Пушкина как поэта? Какова история написания им стихотворения «Узник»? Идея проекта: совершить заочную экскурсию в Россию начала XIX века, больше узнать о местах и людях, окружавших юного поэта. Источники информации: книги В. Вересаева «Александр Сергеевич Пушкин», А. Таланова «Чудесный родник», В. Ланиной «Живые страницы», Н. Лобиковой «Тесный круг моих друзей», «Пушкинские места России», предисловие академика Д. С. Лихачева; журналы «Огонек», «Пионер», «Юность», «Смена»; телепередачи канала «Киевская Русь» и др. Формируемые умения и навыки работы в структуре СМИ: отбор необходимой информации, подготовка и редактирование текстов, поиск и отбор необходимых иллюстраций, выбор формы подачи материала соответствующей экскурсии, набор материала. Тип проекта: комбинированный, работа велась индивидуально и в группах, сформированных по интересам учащихся. Оборудование: портреты А. С. Пушкина, барельефный профиль няни А. Пушкина Арины Родионовны, портреты лицеистов И. Пущина и В. Кюхельбекера, литографии и фотографии зданий Царскосельского лицея, Адмиралтейства, дома на Мойке, где проживал поэт, аллей Летнего сада; грамзапись марша из кинофильма Э. Рязанова «Жестокий романс», фортепианное сопровождение к песне на слова А. Пушкина «Зимний вечер». Характеристика проекта: по характеру доминирующей в группах деятельности ролеигровой; творческий; информационный; по предметно-содержательной области: межпредметный (литература, история, живопись, музыка, архитектура, актерское искусство, вокальное искусство); по количеству участников: коллективный; по характеру контактов: внутриклассный; по продолжительности: 1 урок (45 минут). Подготовка проекта проходила в три этапа. Первый этап. Определялась тема, отбирались источники информации, составлялась маршрутная карта (какие пушкинские места посетить), формировались творческие группы по принципам интереса к проблеме, избирались старшие в группах. Второй этап. Строилась коллективная и индивидуальная организация исследовательской работы на основе анализа и переработки отобранного материала и полученной информации. Разделялись задачи между участниками в соответствии с их способностями и желанием, составлялась схема взаимодействия групп, планировалась основная работа по подготовке экскурсии (составление сценария урока). Третий этап. Защита проекта состоялась в форме урока-экскурсии, затем проходил рефлексивный анализ и самоанализ проделанной работы. Сценарий урока-экскурсии был введен в память компьютерной сети школы, чтобы все желающие могли познакомиться с его материалами. Автор: М. Жмутская

category: Зарубіжна література


title: Джеймс Олдрідж "Останній дюйм". Урок зарубіжної літератури

description:
Обладнання: портрет Джеймса Олдріджа, ілюстрації до твору художника Д. Присяжнюка, ілюстрації до твору учнів класу, виставка творів Д. Олдріджа. ХІД УРОКУ Слово вчителя. Джеймс Олдрідж ... У моє життя письменник уві

                  йшов ще в юності. Спочатку завдяки художньому фільму за оповіданням «Останній дюйм». Я хвилювалась разом з героями фільму, разом з ними святкувала перемогу, а в душі народжувалися незбагненні, світлі, чисті почуття. А потім було знайомство з іншими новелами, повістями, романами письменника. Нові відкриття, нові захоплення. І ось тепер вже декілька уроків разом з вами ми намагаємося зрозуміти життя та головні проблеми творчості англійського письменника Джеймса Олдріджа. Ми не будемо повторювати біографію письменника повністю. Згадаємо лише найяскравіші факти його життя. Що цікавого запам'яталося вам з дитинства письменника? Коли розпочалась літературна діяльність Джеймса Олдріджа? Про які захоплення письменника ви знаєте? Постійним захопленням письменника було мистецтво, зокрема література. Джеймс Олдрідж прекрасно знав усю європейську літературу, а також американську й австралійську. Дуже цікавим є той факт, що письменник побував в Україні, у Києві, зустрічався з читачами, давав інтерв'ю. 11 березня 1964 р. київська «Робітнича газета» надрукувала статтю «І в мені частка України». У ній Джеймс Олдрідж писав: «Україна нагадує мені країну мого дитинства Австралію. На мою думку, будь-який український хлопчик може впізнати себе в героях моїх дитячих оповідань». Звернемося до змісту оповідання «Останній дюйм», яке було написане в 1957 році. Учень. Англійська родина живе в Єгипті. Батько, у минулому льотчик високого класу, утративши роботу, заробляє на життя небезпечною справою - підводною зйомкою. Мати ненавиділа місце свого проживання, сумувала за рідною Англією. Зрештою покинула сім'ю й виїхала в Англію. У такій родині живе та росте хлопчик Деві. Учитель. Яким було ставлення батьків до Деві? (Байдужим. Хлопчик ріс самотнім, розумів, що батьки ним не цікавляться.) Учитель. Оскільки хлопчик залишився один, без матері, батько вимушений був взяти його з собою під час польоту до моря для зйомок акул під водою. Як ставився батько до хлопчика під час польоту? (Роздратовано, різко, неуважно.) Учні підтверджують свої відповіді текстом. Уявне створення кадрів фільму Учитель. Уявіть собі, що ми створюємо з вами фільм за оповіданням Джеймса Олдріджа «Останній дюйм». Ми працюємо з кадром «Бен і Деві під час польоту на безлюдний острів». Великим планом подаємо обличчя Бена, звернене до сина. Як ви вважаєте, що воно виражатиме? Які почуття? (Зневагу, роздратування, ніякого співчуття до сина.) А що виражатиме заплакане обличчя хлопчика? (Розгубленість, страх, розпач, біль.) Чи потурбувався батько про сина заздалегідь, чи підготував усе необхідне для нього? (Ні, звичайно.) Учні підтверджують свої відповіді текстом. Учитель. Отже, на цьому етапі стосунків батька та сина ми бачимо глуху стіну відчуження між ними, абсолютне нерозуміння. Таким чином Джеймс Олдрідж піднімає й загострює увагу читача на проблемі взаємин батьків і дітей. Як вирішує цю проблему письменник, ми будемо досліджувати з вами на сьогоднішньому уроці, що називається «Останній дюйм, який розділяє всіх і все, нелегко подолати.» Як ви вважаєте, чи має місце ця проблема сьогодні? (Учні висловлюють свої думки стосовно цієї проблеми.) Учитель. З метою визначення в цьому питанні я провела анкетування серед старшокласників школи, а також у вашому класі. Брали участь 30 учнів 6-8-х класів. Результати анкетування На запитання «Чи можете ви поділитися своїми проблемами з батьками?» відповіли: завжди - 4; інколи - 10; дуже рідко - 12; ніколи - 4. На запитання «Чи розуміють вас батьки?» відповіли: завжди - 4; інколи - 10; дуже рідко - 10; ніколи - 6. На запитання «Чи можете ви назвати свого батька другом, порадником?» відповіли: завжди - 8; інколи - 8; дуже рідко - 7; ніколи - 7. Учитель. Таким чином, ми бачимо, що проблема взаємин батьків і дітей дійсно має місце в наших родинах. Це є проблема, що хвилює як батьків, так і дітей. Протягом уроку ми будемо працювати з ілюстраціями художника Дмитра Присяжнюка до оповідання «Останній дюйм». Зверніть увагу на цю ілюстрацію. (Учитель демонструє ілюстрацію Д. Присяжнюка «Хлопчик на березі моря».) Робота з ілюстрацією Який епізод твору зображено? (Розгублений, сумний хлопчик на березі моря чекає батька.) Який стан душі відтворив художник на цій ілюстрації? (Самотність.) Учень. Безмежні морські простори, тривожні крики чайок лише посилюють відчуття самотності хлопчика, що лишився один на березі моря, хлопчика, який не відчуває любові й турботи своїх батьків. На запитання «Чи буваєте ви самотніми в житті?» відповіли: завжди - 6; інколи - 10; дуже рідко - 13; ніколи - 1. Учитель. Отже, не лише герої літературних творів можуть відчувати себе самотніми. Дуже важливо, щоби подолати цей стан вам допомагали близькі люди, ваші друзі й особливо батьки. Я хочу, діти, щоб ви не злякалися результатів анкетування. Ви повинні зрозуміти, що не лише між вами та вашими батьками виникає ця проблема. Це є вічна проблема, яка існувала в кожному поколінні батьків і дітей. Ще древні греки стверджували: «Конфлікт між старшим і молодшим поколінням неминучий. Це закон життя. Але справа в тому, на якому ґрунті виникає конфлікт, як його вирішувати». Бесіда з учнями Що трапилося з батьком під час підводних зйомок? (Учні відповідають, цитуючи текст.) Про кого відразу ж він починає думати? (Як урятувати сина, як урятувати себе задля сина.) Як ви вважаєте, його попереднє ставлення до Деві було виявом нелюбові батька до сина? (Ні, його неуважність пояснюється відсутністю, зайнятістю, пошуками роботи, конфліктними стосунками з дружиною.) Учитель. Бен зрозумів: щоби врятувати сина, йому треба знайти шлях до серця, душі, свідомості своєї дитини. Як змінюється ставлення батька до сина? (Він намагається зрозуміти, про що думає син, розгледіти вираз його обличчя, підбирає слова, розмовляє з ним лагідно, не хоче його налякати.) Покажіть це в тексті твору. Який результат нових взаємин батька й сина? Що зміг зробити Деві? (Учні відповідають, цитуючи текст.) Ціною неймовірних, надлюдських зусиль хлопчик із честю вийшов з цього важкого випробування. Уявне створення кадрів фільму Учитель. Створимо з вами ще один кадр фільму. Бен і Деві в літаку після приземлення, після подолання останнього дюйму відстані до землі. Знову обличчя Бена, звернене до сина, подається великим планом. Що виражає воно тепер? (Подив, здивування, захоплення, радість, гордість за сина.) Які почуття виражає обличчя Деві в цей момент? (На його очах знову сльози. Але це не сльози відчаю, розпачу, образи, як на першому кадрі, а сльози радості.) Озвучення уявного фільму Учитель. Ми побували з вами в ролі кінорежисерів. А тепер уявімо себе в ролі звукорежисера нашого уявного фільму. Якою за інтонацією, за ритмом мала би бути музика, що супроводжуватиме цей кадр? (Динамічна, радісна, переможна, велична і т. д.) Учитель пропонує учням для прослуховування різноманітні уривки музичних творів. Учні вибирають музичний твір, що за характером найбільше відповідає цьому епізоду. Бесіда з учнями Чому твір називається «Останній дюйм», якщо брати до уваги сюжетну лінію твору? (Останній дюйм дуже важливий при посадці літака.) Чому твір називається «Останній дюйм», якщо виходити з головної проблеми твору? (Останній дюйм - це відстань, яка розділяє батька й сина, відстань їхнього непорозуміння.) Як ви вважаєте, чи здолають батько і син відстань, що розділяє їх? (Здолають. Батько відкрив для себе риси характеру та якості, які раніше не бачив у сина, про які навіть не здогадувався. Син побачив, що батько любить його.) Висновки учнів Батько та син ціною надзвичайних випробувань знаходять шлях до серця один одного. Цим шляхом вони будуть намагатися йти в подальшому своєму житті. Це і є авторське вирішення проблеми взаємин батька та сина в оповіданні Д. Олдріджа «Останній дюйм». Індивідуальні завдання Учитель. Окремі учні класу мали завдання: у своїх самостійних дослідженнях відповісти на запитання «Чи відобразив художник Д. Присяжнюк у своїх ілюстраціях до твору зміни психологічного стану хлопчика протягом подій, що відбувалися?». Учні зачитують свої праці, роблячи висновок про те, що справді цінними ілюстрації є тоді, коли вони не просто ілюструють твір, а відображають внутрішній стан героїв, їх почуття. Художник Д. Присяжнюк зрозумів автора твору й відобразив на своїх ілюстраціях зміни психологічного стану Деві. Учні роздивляються та аналізують ілюстрації до твору, виконані однокласниками. Учитель. Останнє запитання в анкеті, яку ми проводили, було таке: «Якими ви б хотіли бачити ваші стосунки з батьками?» (Учитель зачитує уривки з відповідей учнів.) «Я хотіла б, щоби мої батьки давали мені змогу бути більш самостійною». «Хочу, щоби батьки довіряли мені, щоби більше розуміли мене». «Я хотів би, щоби батько любив мене». «Хочу, щоби батьки ніколи не кричали на мене». «Хочу, щоби батько ставився до мене, як до дорослої людини». «Хочу, щоби мої стосунки з батьками були більш теплими». Заключне слово вчителя Хочу сказати вам, діти, що в сьогоднішньому складному житті ваші батьки також мають багато проблем. Вони зайняті, заклопотані, їм постійно не вистачає часу. Саме тому вони бувають іноді неуважними до вас. Можливо, є необхідність вам зробити перший крок назустріч, постаратися зрозуміти своїх батьків, запропонувати спільну справу, що об'єднає вас, щоби врешті-решт ви змогли здолати останній дюйм непорозуміння, який існує між вами. «Останній дюйм, який розділяє всіх і все, нелегко подолати, але можливо». Оповідання «Останній дюйм» - це своєрідний глибокий роздум про вічні цінності людського життя, про становлення людини, про духовне зближення батьків і дітей. Бажаю вам повного взаєморозуміння з вашими батьками, справжньої духовної близькості. Автор В. Новотна

category: Зарубіжна література