title: Жанр танка в ліриці Ісікава Такубоку

description:
28 жовтня 1885 року у сім'ї священика Ісікава Іттея народився син, якого назвали Хадзіме ("перший"). За деякими японськими джерелами, днем народження Такубоку вважається 20 лютого 1886 року - дата реєстрації його народження. Ісікава - прізвище поета, Такубоку - літературний псевдонім. Псевдонім у

                   Японії замінює разом і прізвище, і ім'я, але досить часто згідно з традицією перед псевдонімом ставиться ще й прізвище.Такубоку був першим і єдиним хлопчиком у родині. Його сім'я жила на північному сході острова Хонсю, в префектурі Івате, у селищі Сібутамі, де батько майбутнього поета служив настоятелем у буддійському храмі. Саме із Сібутамі пов'язані перші дитячі враження Хадзіме. Це селище Хадзіме назве своєю батьківщиною (хоча народився він у сусідньому селі - Тамаяма). Хлопчика любили й балували у сім'ї. У п'ять з половиною років Хадзіме висловив бажання вчитися в школі, і батько не заперечував. Хоча Хадзіме й не досяг шкільного віку, був досить хворобливим і слабким хлопчиком, він навчався блискуче. Крім природних талантів, він відрізнявся винахідливістю, гостротою думки, швидкістю реакції, тому чотирирічну школу майбутній поет закінчив із відзнакою. Вчителі та односільчани називали його "дитиною із Божою іскрою". Наступні три класи початкової школи Хадзіме закінчив у столиці префектури - місті Моріока, де він жив у будинку свого дядька. У квітні 1898 року Хадзіме успішно склав іспити до гімназії префектури. Батьки надзвичайно пишалися своїм сином і покладали на нього великі надії, оскільки стати гімназистом щастило зовсім не кожному сільському хлопцеві, це був рідкий успіх для того часу. І в гімназії Хадзіме продовжував дивувати вчителів та однолітків своїми здібностями, пам'яттю, судженнями. Одного разу старшокласник Кіндаїті Кьоске (у майбутньому - видатний філолог) дав почитати йому журнал "Ранкова зірка", який видавало "Товариство нової поезії". Ісікава Хадзіме й раніше цікавився літературою, але після знайомства з ідеями Йосано Теккано та новинками романтичної поезії на все життя захопився лірикою. Завдяки Хадзіме у популярних тоді рукописних шкільних часописах стали все частіше з'являтися переписані ним від руки статті й вірші з "Ранкової зірки", а також перші п'ятивірші й сінтайсі самого Хадзіме. На жаль, захоплення поезією завадило опануванню Хадзіме інших наук, він став часто пропускати заняття, мав далеко не кращі оцінки. До того ж юний поет палко закохався. Його серце та уяву заполонила дівчина, що жила по сусідству, - Хоріаї Сецуко. У майбутньому він одружиться з нею. Романтичні мрії та нестримне бажання стати обов'язково поетом були, напевне, причиною невдачі на чергових іспитах у гімназії, і Хадзіме полишає навчальний заклад, хоча йому лишалося лише півроку до закінчення освіти. Втім, сімнадцятирічний поет був сповнений надій на майбутнє. Один із його віршів надрукували у "Ранковій зірці", і це надихало його на подальшу творчість. Ось які рядки вважають початком поетичного шляху Такубоку: Полишивши пісні, Политі кров'ю, На згадку світу, Йду мертвими полями. Як голосно стогне осінь! Упевнений у собі та своїй щасливій зірці, Хадзіме у жовтні 1901 року їде в Токіо. Талант Ісікава, справді, був помічений. Схвальні відгуки відомих поетів надзвичайно вплинули на юнака. Йому здавалося, що перед ним відчиняються двері у велику літературу. Познайомившись із подружжям Йосано, Хадзіме здобув можливість регулярно друкувати свої вірші у "Ранковій зірці". Проте необхідних для життя прибутків улюблена поетична справа не давала. Для Ісікава настали важкі дні: напівголодне існування, втрата житла за несплату боргів, тривалі хвороби. Дізнавшись про негаразди Хадзіме, його батько приїхав до Токіо і забрав сина у рідне село. Перебуваючи у Сібутамі й відновлюючи здоров'я, що похитнулося, Такубоку наполегливо займається самоосвітою, багато читає, а головне - багато пише. Ще в Токіо Йосано Теккан порадив йому писати довгі вірші - сінтайсі. П'ять сінтайсі, опубліковані на сторінках "Ранкової зірки" у грудні 1903 року, вперше були підписані псевдонімом Такубоку (буквально "клюйдерево"), що також запропонував Йосано Теккан. 1904 рік став роком стрімкого злету популярності Такубоку. Його вірші друкуються майже у кожному номері "Ранкової зірки", а його ім'я стало широко відомим у літературних колах Японії. Натхненний, сповнений нових планів і надій, Такубоку знову вирушає до Токіо. Через кілька місяців після повернення поета до "Східної столиці", у травні 1905 року, побачив світ його перший поетичний збірник - "Жадання". Вірші, що увійшли до книги, написані в дусі мрійливого романтизму. І хоча вони не відзначалися оригінальністю ні в тематиці, в якій переважали мотиви туги й самотності, ні в мові, переобтяженій архаїзмами й декоративними засобами, написані вони були все ж таки натхненно й щиро, від усього серця. У віршах поета відбивається велике бажання осмислити навколишній світ, знайти своє місце в ньому. Такубоку чутливо сприймає природу, намагається осягнути тлінне й вічне, визначити призначення мистецтва. Наприклад, у вірші "Зозуля" він пише: Ах, в бесконечной вечности лишь миг, Короткий миг в ночи перед зарей Звучал кукушки перелетный крик И скрылся в даль падучею звездой. Что из того? Из глубины лесов Ты мне, печальному, далекий друг, Послала свой звенящий смелый зов, И я, душой воспрянув, понял вдруг: И жизнь и песнь бессмертны на земле! Вовек за ними смерти не поспеть. Как ты, я буду в предрассветной мгле Навстречу бесконечной жизни петь. Як бачимо, поезія і життя у сприйнятті Такубоку невід'ємні одне від одного. Для нього без життя немає поезії, бо тільки життя дає поезії реальну основу, а поезія - ще один засіб жити й одухотворювати життя, долати смерть. Життєстверджуючий пафос стане однією з головних ознак лірики митця. У збірці "Жадання" привертає увагу прекрасна ода "Пам'яті адмірала Макарова", у якій поет славить ім'я "доблесного ворога" у передчутті "зорі незгасного життя", що колись освітить шлях усьому людству. Твір, написаний під час російсько-японської війни, свідчить про мужню громадянську позицію Такубоку, котрий виявив неабияку сміливість, оспівуючи російського героя. Закликаючи вшанувати пам'ять адмірала Макарова, поет утверджує думку про необхідність подолання ворожнечі й встановлення миру на землі: Ви, духи злоби, до землі схиліться! І друзі, й вороги, відкиньте геть мечі! Через деякий час після написання оди "Пам'яті адмірала Макарова" Такубоку прочитав у журналі "Дзідай Сітьо" англійський переклад знаменитого антивоєнного памфлету Льва Толстого "Схаменіться!". Цей твір справив велике враження на поета, і він став ще більш активно виступати проти війни. "Вражений, я широко розкритими очима дивився на сяючі, наче зорі, відверті, полум'яні, сміливі слова", - писав митець у статті "Памфлет Толстого" (1911). У червні 1905 року Такубоку отримав із дому нерадісну звістку: батько, щоб морально підтримати сина, продав кріптомерії (вічнозелені хвойні дерева), що належали храму, за це його обурені прихожани відсторонили від посади настоятеля. Сім'я втратила засоби для існування. Токубоку знову довелося полишити Токіо. Ситуація була надзвичайно складною: вже був призначений день весілля із Хоріаї Сецуко, його першим коханням, а тут на його руках фактично опинилася вся сім'я: батьки й сестри. Він був єдиною надією для своєї родини. Доля молодого поета різко змінилася, настали важкі часи й для всієї сім'ї Ісікава. Незважаючи на всі спроби, Такубоку до самої смерті так і не зміг подолати злидні. Ісікава Такубоку повернувся у рідне селище Сібутамі і став учителювати в місцевій школі. Мізерного заробітку - вісім ієн на місяць - не вистачало на сім'ю з п'яти осіб, і тому з надією на великий гонорар Такубоку пізніми вечорами пише роман про життя сільських учителів. Але опублікувати свій перший твір у прозі йому не вдалося. До того ж робота у школі принесла нові проблеми. Директорові школи не сподобалося, що молодий учитель збирав у себе вдома учнів і довірливо, як старший брат, вів із ними бесіди про французьку революцію, про революційні події в Росії, виконував для них на скрипці мелодії, що надихали на боротьбу. "Мене вважали бунтівником, а я був будівничим душ", - напише пізніше Такубоку, згадуючи про ті часи. Врешті-решт Такубоку звільнили з посади вчителя. Перед тим як піти зі школи, у квітні 1907 року Хадзіме організував страйк учнів, що викликав неабиякий переполох у селі. А матеріальний стан сім'ї ставав дедалі гіршим. До того ж у молодих Ісікава народилася дочка. Батько Хадзіме, щоб позбавити родину зайвого рота, пішов з дому, не маючи ніяких шансів вижити у далеких мандрах. Незабаром батька знайшли й повернули додому, але для Такубоку ця подія стала великим потрясінням. Він зрозумів, що ніхто, крім нього самого, ніхто не зможе дати рідним матеріальний достаток, але розбагатіти літературною працею було неможливо. Він мусив шукати інші засоби для існування. "Наче камінням гнаний", Такубоку вирушив на острів Хоккайдо: він був менш заселений у порівнянні з іншими місцями, і там було більше можливостей знайти пристойну роботу. Узявши з собою молодшу сестру, 4 травня 1907 року він перетнув Сангарську протоку. Спочатку поет оселився у місті Хакодате. Члени місцевого товариства поетів допомогли Хадзіме влаштуватися вчителем початкової школи. Згодом з'явилися й інші джерела заробітку: його запросили завідувати редакцією місцевого поетичного журналу, пізніше знайшлася робота і у газетному видавництві. Життя потроху налагоджувалося. На початку липня 1907 року Такубоку викликав до себе дружину й дочку, а через місяць - матір. Втім доля не була прихильною до Ісікава. В ніч на 25 серпня трапилося нещастя: величезна пожежа знищила дві третини міста Хакодате, де жив Такубоку з членами своєї родини. Згоріло все: і школа, і редакція, і видавництво, де він працював. Ця пожежа зруйнувала й усі надії поета на краще майбутнє. Покинувши Хакодате, Такубоку переїжджає у Саппоро, де прожив усього два тижні, оскільки робота коректора в газетному видавництві не давала більш-менш пристойного заробітку. Про творче задоволення від роботи не могло бути й мови. Недовго затримався Хадзіме і в місті Отару. Влаштувавшись у редакцію нещодавно відкритої газети, він незабаром був змушений звільнитися через постійні суперечки з начальством. Врешті-решт Такубоку переїжджає до Кусіро, місто на півночі острова Хоккайдо. Я на останній станції зійшов. Від снігу видно... В містечко глухе Йду я Тихими кроками. У Кусіро Хадзіме посів посаду головного редактора місцевої газети. І хоча майже в кожному номері з'являються його матеріали, писання статей для провінційної газети, надзвичайно пригнічувало Хадзіме. Та й загальна атмосфера на Хоккайдо не влаштовувала його. Сюди приїздили люди, які не могли прогодувати себе на давно обжитих островах Японії, але замість бажаного достатку вони зустрічали тут нові біди. Невесело На вулицях Отару. Ні, ніколи не співали ці люди! Які грубі Голоси в них! Так писав про переселенців Ісікава Такубоку. Важкі долі доводили багатьох до останньої межі. Люди опускалися, спивалися, покінчували життя самогубством. Трударі бідували, а нечисленна інтелігенція мріяла про революційні зрушення. Хадзіме мріє про Токіо. Там, на його думку, вирує справжнє життя, є простір для творчості. "У пошуках хліба насущного я забирався далі на північ, - згадував митець, - але й там до моїх вух долинув голос молодого руху, який захопив і громадську думку, і літературу. Пересит поезією порожніх мрій і деякий життєвий досвід, що його я здобув, допомогли мені сприйняти дух цього нового руху". Новий рух, про який писав поет, - це натуралізм, нове явище у японській літературі. До того часу романтизм як напрям вичерпав себе. Митці все більше починають звертатися до проблем реального життя, зображують дійсність у всій її складності й суперечливості. Популярності набувають твори натуралістичного та реалістичного спрямування. У японську літературу приходить талановите покоління письменників, що утверджували нове демократичне мистецтво: Нагаї Кафу, Сімадзакі Тосон, Кунікіда Доппо та ін. Ісікава Такубоку у статті "Гілка на столі" радісно вітав появу нових тенденцій у літературі: "Натуралізм народився, щоб змінити літературу, величезною вадою якої є виключна увага тільки до формальної майстерності". У сінтайсі, що писав поет під час мандрів по Хоккайдо, теж з'являються реалістичні мотиви, які стануть провідними в останній період творчості митця, коли він переїхав до Токіо. Наприкінці квітня 1908 року, перевізши сім'ю з Отару до Хакодате і залишивши її під опіку свого приятеля Міядзакі Ікуу, Хадзіме знову прибув до столиці. Кіндаїті Кьоске, товариш Такубоку юнацьких років, дав притулок бідному поетові. Кіндаїті Кьоске був студентом Токійського університету і ввів Хадзіме у коло талановитої молоді, що мріяла про розвиток рідної культури. Такубоку багато працює. Майже не виходячи зі своєї маленької кімнати у дешевому готелі, він за півтора місяці написав п'ять нових повістей, але видавці не взяли їх до друку, і всі надії на отримання гонорарів були марними. Борги зростали, допомагати сім'ї було нічим, віра у власний талант похитнулася... У Такубоку з'являються думки про самогубство. Однак його геній витримав і це випробування. Багато розмірковуючи безсонними ночами про своє мистецьке призначення, Такубоку знову звернувся до поезії. І з його зболілої душі полилися вірші, що були не схожі на його ранню лірику. Вони були простими, щирими, невигаданими роздумами про своє життя, про дитинство і прикрощі долі, про своїх сучасників і Японію, яку поет любив понад усе. За дві доби Такубоку написав понад п'ятсот танка. Його приятель Кіндаїті Кьоске, котрий став першим читачем нової поезії Такубоку, був у захопленні від віршів друга, він порадив не припиняти творчості й віднести написане до редакції. За кілька днів деякі з п'ятивіршів Такубоку були надруковані. У душі поета відбувся перелом. Він тепер остаточно зрозумів, що людям потрібні вірші, але такі, що могли б стати духовною їжею у повсякденному житті людства. Невипадково одну зі своїх статей він назвав: "Вірші, котрі можна їсти" (1908). У ній він писав: "Треба писати вірші, міцно стоячи обома ногами на землі, ось про що я хочу сказати. Треба писати вірші, маючи відчуття нерозривного зв'язку зі справжнім життям. Треба писати вірші, від яких ішов би не аромат вишуканих трав, а запах нашої повсякденної їжі. Треба писати вірші, в яких ми відчуваємо потребу. Можливо, це означає спустити поезію з установлених позицій на якісь нижчі, але мені здається, що поезію, від наявності чи відсутності якої в нашому житті нічого не змінюється, треба перетворити на предмет першої необхідності. Це єдина змога утвердити право поезії на існування". Такубоку став провідником реалізму у японській літературі, він розкривав почуття простих людей, розповідав про долю бідних і знедолених. Повсякденне життя стало основним предметом його поезії. Але про що б не писав Такубоку, він завжди шукав смисл у всьому, що бачив довкола. Його лірика сповнена глибоких роздумів про існування людини у світі і ідеями перетворення реальності. Його ліричний герой живе так, як усі, але він завжди прагне кращого. Це світло високого ідеалу надає поезії Такубоку життєствержуючого пафосу. З липня 1908 року вірші поета постійно з'являються у різних періодичних виданнях Японії. 1910 року вийшла його збірка "Жменя піску", а 1912 року  (посмертно) - збірка "Сумні іграшки". Саме ці книги зробили письменника найулюбленішими поетом Японії й принесли йому заслужену славу. Значний вплив на світогляд Такубоку справили соціалістичні ідеї. Він разом з іншими прогресивними діячами культури шукав реальні засоби перетворення життя. "Нині епоха вивчення соціалізму вже минула, настала епоха вивчення способів утілення його в життя. Цей рух не є лише визволення нещасних робітників від капіталістів. Ідеалом цього руху треба зробити визволення всіх людей від страждань, які походять з безглуздості життя", - таке завдання висував митець перед своїми сучасниками. В останні, токійські роки життя письменник багато працював. У цей час написано кілька повістей, десятки літературно-критичних і публіцистичних статей, сотні віршів. Завдяки зростанню його популярності матеріальний стан Такубоку покращився, він навіть зміг викликати до себе в Токіо матір і дружину з дітьми, трохи згодом приїхав і батько. Але здоров'я поета значно похитнулося. Через напівголодне існування попередніх років у сім'ї з'явився туберкульоз. Спочатку помирає маленький син, який народився у жовтні 1910 року. Потім померла мати Хадзіме. Ці втрати наблизили смерть і самого Такубоку. Він помер 13 квітня 1912 року. Друга донька Такубоку народилася через два місяці після його смерті, а через рік вона стала круглою сиротою - у травні 1913 року померла Сецуко, вірна дружина поета. Доля подарувала Такубоку лише 26 років життя. Він назавжди лишився у пам'яті японського народу юнаком. Але скільки випробувань випало на його плечі! "Він жив і дихав разом зі своїм народом, вдихаючи повітря мандрів, біди й недолі", - писав про митця Кіндаїті Кьоске. Але смерть і прикрощі долі не владні над поезією Такубоку, котрий вивів японську літературу на новий рівень, збагативши її темами реального життя і справжніми переживаннями. Питання і завдання для учнів Схарактеризуйте соціальне становище Японії на межі XIX-XX століть. Як розвивалася література того часу? Які напрямки були провідними в той період? Яке значення мало подолання "самоізоляції" Японії для розвитку      культури? Розкажіть про віхи життя Ісікава Такубоку. З яким напрямом пов'язана його рання діяльність як поета? У якому журналі з'явилися його перші вірші? Які теми й мотиви з'явилися у ліриці Такубоку пізнього,      токійського, періоду? З яким напрямом вони пов'язані? Назвіть основні збірки поета. Як ви розумієте назву однієї зі статей митця: "Вірші, котрі можна      їсти"? Які естетичні погляди на поезію втілюються у даній праці? Чим приваблює вас поезія Такубоку? Збірка "Жменя піску" (1910) Відомо, що старовинна класична поезія Японії створила особливі форми мистецтва ліричної мініатюри: танка і хоку. П'ятивірші й тривірші - національна творчість японців, принципи якої складалися протягом століть. Танка і хоку не знають рими, але звуки в них все одно немовби перегукуються й "співають" завдяки тому, що в японській мові після кожного приголосного звука обов'язкового йде голосний, тому у японській мові практично немає закритих складів. Це створює милозвучність звучання танка і хоку. Народившись із народної пісні й перейшовши в літературу, ці древні жанри японської поезії не втратили своєї музичної основи, вражаючи читачів гармонійністю побудови. Узявши за основу жанр класичної ліричної поезії - танка, Такубоку надав йому зовсім нового змісту, що яскраво засвідчила його збірка "Жменя піску". Письменник не обмежується лише темами природи й самоспоглядання. Об'єктом зображення митця став увесь навколишній світ. На сторінках збірки проходять спогади поета про його нелегке дитинство, роки навчання, блукання по країні. Ліричний герой Такубоку - це сам поет, син свого народу, який добре знає усі його біди. Кожний вірш Такубоку являє собою закінчену думку, але всі разом вони складають досить строкату картину не тільки життя митця, а й усієї Японії. Отже, реалістичність і демократизм - характерні ознаки збірки. У своїх танка поет вихоплює із усього розмаїття життя найголовніше - те, що його найбільше хвилює, що дає привід для роздумів і переживань. Нерідко п'ятивірші будуються таким чином, що в центрі постає якась одна виразна деталь чи образ, що набувають узагальненого значення. Наприклад: У Східному морі, на острівці, на прибережнім білім піску я, не втираючи сліз, бавлюся з крабеням. Крабеня - частинка природи - навіює роздуми про життя поета. Так само, як він грається із цією маленькою морською істотою, доля грається з ним самим. Художній простір у цьому творі окреслений лише кількома виразними штрихами: море, білий пісок, острів. Нічого зайвого, нічого такого, що відволікало б увагу читача від основного - почуття, що відтворюється у даному вірші. Основний настрій цього танка сумний. Ліричний герой відчуває якусь неясну тривогу, печаль, відчуженість (невипадково він сам-один на острові). Його сльози - знак трагізму людської долі, що вповні пізнав поет. Танка Такубоку дуже важко інтерпретувати, тому що кожний вірш навіює безліч роздумів і асоціацій. Кожен сприймає їх по-своєму. Асоціативність - ще одна риса творчості митця, він прагне викликати живий відгук у серці читача. Основними мотивами збірки "Жменя піску" є мотиви туги, самотності, трагедії людського існування. Ліричний герой не приховує своїх сліз, він часто плаче чи то від згадки про своїх рідних, чи то від прикрощів долі, чи то від нездійсненних мрій, чи то від почуттів, що крають серце. Послинив грудку глини, розім'яв і виліпив обличчя матері - таке, коли вона заплаче. О, скільки туги в цім "портреті"! Вірші Такубоку - це своєрідний ліричний портрет поета, що чутливо сприймає світ і все, що відбувається в ньому. У своїх танка митець майстерно "виліплює" характерні образи своєї епохи: місто, де губиться людина; будинок, який полишили люди у пошуках кращої долі; вулиці, якими "блукають смуток і печаль", та інші. Та осінь в Сап поро дала мені печаль-журбу, яку несу я і донині. Усі ці досить печальні образи сучасного йому світу Такубоку несе у своєму серці. Але попри трагізм світосприйняття поет не втрачає жаги до життя. Він любить природу, вміє палко кохати, цінує кожну мить земного існування. Тому у збірці "Жменя піску" можна знайти й інші образи: гори, море, сакуру, червоні квіти тощо. Вони нагадують про вічну гармонію, яку вміє побачити поет, про високі почуття, що не згасають у його серці. Чимало віршів даної книги пройняті світлою ідеєю любові. Такубоку пише про кохання до своєї дружини, про любов до матері і до батьківщини. Хоча його душа зазнала багато втрат, вона здатна до духовного відродження, і джерелом цього відродження є почуття любові до всього живого, до близьких і рідних, до вітчизни. Великі червоні квіти на її кімоно - і досі перед очима стоять. Кохання в шість років. Природне і людське буття органічно поєднані у збірці "Жменя піску". Через образи природи поет розповідає про свій душевний стан. Природа - його співрозмовник, його щирий друг і мудрий порадник. Він живе з нею одним життям, тому, розповідаючи про зміни у природі, він цілком природно переходить до характеристики власних переживань. Осінь, дощ, падолист, хмари, вода, вітер стали традиційними образами у ліриці Такубоку. Поет надає перевагу образам руху, тому що вони здатні показати зміни, що відбуваються у його душі, плин його почуттів. Осені прихід - це... як вода! Умиєшся - і всі твої думки новими стануть. Кожний п'ятивірш Такубоку має два плани: зовнішній (об'єктивний), у якому зображуються образи, факти або явища реального життя, і внутрішній (суб'єктивний), у якому приховуються почуття й переживання ліричного героя. Співвіднесення зовнішнього й внутрішнього - чи не найскладніше завдання при читанні танка поета. Зображення об'єктивного світу, як правило, підпорядковано завданню вираження його суб'єктивного відчуття. Вірші Такубоку відзначаються глибоким психологізмом, вони відтворюють всю гаму людських почуттів, до того ж в одному вірші може передаватися не одне, а кілька почуттів. Візьмемо, наприклад, такі рядки: Неначе танцює дракон - злітає в небо пустельне і в ньому зникає дим. Дивився б на цей танок, аж поки мого життя! У цьому творі втілюються і велика туга самотності (невипадково "небо пустельне"), і відчуття тлінності, швидкоплинності кожної миті, і водночас велика жага життя, усвідомлення повноти кожного дня. Танка Такубоку нерідко будуються як живописні замальовки. Кількома виразними штрихами поет створює невеличку картину, живий "знімок" реальності. Але п'ятивірші митця стали цікавими ще для його сучасників не тільки завдяки своїй живописній манері, а передусім глибокій філософській насиченості. У віршах Такубоку порушуються питання життя і смерті, природного і людського буття, кохання і смислу існування. Поет-філософ став голосом своєї епохи, він у поетичній формі втілив ті проблеми, що хвилювали все його покоління. П'ятивірші Такубоку - книга його власного життя. Вони звучать то як спогади, то як короткі "репортажі", то як миттєві враження або почуття. Так чи інакше, його вірші, за словами літературознавця В. Логунова, "згустки реальності". Намагаючись проникнути у саму сутність складних станів власної душі, поет одночасно осмислював і глибокі тріщини, суперечності навколишнього світу з надією знайти засоби для відновлення втраченої гармонії. "Є особливі миттєвості, - писав митець, - вони не повторюються двічі. Я з любов'ю згадую про ці миттєвості. Мені не хочеться, щоб вони минули даремно. Для того, щоб висловити їх, найбільше підходять короткі за формою пісні, які можна складати досить швидко... Я пишу пісні, тому що люблю життя". Назва збірки "Жменя піску" є досить промовистою. Більшість своїх танка Такубоку написав на острові Хоккайдо, де любив ходити по піщаних дюнах. Колись його кохана сказала йому, як швидко сиплеться жменя піску з руки, і з того часу його не полишало відчуття швидкоплинності буття. Жменя піску - це символ безнадійного, безцільного "осипання" днів, часів, життя. Символ швидких втрат, нездійсненних мрій. Символ горя, стражденної душі. О мертвого піску печаль! Варто лиш стиснути в руці - Уже й зашурхотів між пальцями додолу. *** Сльоза, упавши на пісок, всотала в себе тисячу піщинок. Яка вона важка, ця намистина - моя сльоза! *** З обличчя сліз не стала утирати - піску лиш показала жменю... Не можу я її забути! Однак водночас образ жмені піску має й інше значення. Це символ того прихованого смислу, що немовби щезає і який намагається втримати поет зусиллями свого серця. Можна також сказати, що жменя піску -ще й символ тих неповторних миттєвостей, з яких складається людське життя. Вранішній вітерець задув у трамвай вербовий листочок. Я поклав його на долоню і розглядаю... Людина - піщинка у всесвіті, але все, що вона переживає, що відчуває, на думку Такубоку, надзвичайно важливо. Думою про людину пройнятий кожний рядок збірки "Жменя піску". Завдання для учнів Визначте основні мотиви збірки Такубоку "Жменя піску". Чим, на      вашу думку, вони обумовлені? Які факти біографії поета знайшли відображення на сторінках книги      "Жменя піску"? Знайдіть танка, в яких з'являється образ піску. Який зміст має цей      образ у кожному з віршів? Доведіть, що цей образ-символ є багатозначним. Знайдіть приклади танка, в яких зображуються стани природи. Які      почуття й настрої поета вони допомагають відтворити? Знайдіть приклади танка, в яких поет пише про свою печаль. Що      викликає в нього сумні настрої? Які філософські проблеми порушує Такубоку? Доведіть це рядками      його віршів. Питання для аналізу віршів Такубоку зі збірки "Жменя піску" 1 Разів сто ієрогліф "велике" я написав на піску і, геть відкинувши думку про смерть, вернувся додому. Які зміни у внутрішньому стані ліричного героя показані в цьому      вірші? Яке значення мав для нього ієрогліф "велике"? Чому ліричний герой відкинув думку про смерть? На які філософські роздуми наштовхує вас цей вірш? 2 І, тільки уявивши, ніби серце затягнуте у глибоченну яму, - я, стомлений, заснув. Усно опишіть стан ліричного героя. Який промовистий образ допомагає відтворити почуття поета? Чи можна пояснити, що викликало печаль ліричного героя? 3 Раптом захотілося - чого б це? - поїздом поїхати. От з поїзда зійшов - а йти нема куди. Яке значення має образ поїзда у цьому танка? Які почуття відтворюються у даному вірші? Що свідчить про трагедію ліричного героя? 4 Хоч де б я був - За селом Сібутамі тужитиму. Пам'ятатиму гори! Пам'ятатиму річку! Що означало село Сібутамі в житті поета? Які почуття він висловлює у вірші? Яке значення мають тут образи природи? Визначте основну ідею твору. 5 А власне кажучи, чому я тут?! Отак здивуюсь інколи і розглядаю в задумі свою кімнату. Яка філософська проблема порушується у даному вірші? Схарактеризуйте образ ліричного героя у цьому творі. 6 Де місце знайти таке, в якому безжурно ніч перебув би? Згадаю свій дім - серце холоне. Що зумовлює внутрішній неспокій ліричного героя? Чому при згадці про свій дім у нього "серце холоне"? Спробуйте визначити ідеал поета. Збірка "Сумні іграшки" (1912) Поет Ісікава Такубоку називав свої танка "сумними іграшками", тому що вони втілювали весь сум митця з приводу його власної долі й усього людського існування. Але найбільш трагічними стали вірші з однойменної збірки "Сумні іграшки", написаної в останній період життя письменника, коли він важко хворів і підбивав підсумки свого шляху. Книга створена у формі ліричного монологу, що складається з окремих фрагментів, які передають внутрішнє напруження у душі поета. Це розмова митця із самим собою про відчуте і пережите ним. "Сумними іграшками" митця стали його спогади, враження, почуття. Осінь - основний фон роздумів письменника - не тільки пора року, а й сумна пора у його душі. Як глибоко зітхну - лунає в грудях звук, сумніший за осінній вітер! Поет осмислює своє життя, намагаючись знайти в ньому певний смисл. Для чого він жив? Задля чого писав? Що зробив у житті? Ці питання є досить непростими для митця. Його сім'я, як дізнається читач зі змісту книги, бідує. Дружина й дочка живуть у злиднях. А поет, який повинен був стати їм опорою,  тяжко хворий. Думка про смерть не полишає його. У своїх танка поет немовби прощається не тільки зі своєю родиною, а й з усім світом. І знов сьогодні біль у грудях. Коли вже помирати - поїду в рідний край і там помру. Напередодні смерті кожний день, кожна мить життя сприймається надзвичайно гостро. Тому у віршах Такубоку цієї збірки чимало виразних деталей, що набувають символічного значення. Погляд поета зупиняється на квітах, що нагадують йому про повноту і водночас про швидкоплинність буття, на небі, що стає символом високого недосяжного ідеалу, на дитячих іграшках, що втілюють думку про сімейний затишок і щастя. Навіть звичайні зміни станів природи - ранок, дощ, вечір тощо - викликають у письменника цілий вир почуттів. Його душа, як ніколи, стала чутливою і вразливою. Він може заплакати навіть через незначну подію, але за цими сльозами приховується глибокий біль стомленої людини. Трамвай, на який в дорозі мав пересісти, уже пішов. Я мало не заплакав! А тут іще й дощ почався... Читаючи рядки цього вірша, уявляєш собі самотню постать поета, що залишився на трамвайній зупинці. Ллє дощ, а по його щоках течуть нестримні сльози, змішуючись із краплями дощу. Чому він плаче?.. Чи тільки тому що не встиг пересісти в інший трамвай? Чи тому, що не справдилися його надії та сподівання? Чи від вічної самотності?.. На ці питання немає однозначної відповіді, але рядки Такубоку зворушують до глибини душі, бо в них знайшла відбиток психологічна драма людини початку XX століття. Образ ліричного героя збірки "Сумні іграшки" постає надзвичайно трагічним. Він весь час сумує, тужить за нездійсненними ідеалами. Його мрії та надії на краще життя не збулися. Однак не можна сказати, що це слабка духом особистість. Ліричний герой Такубоку відзначається особливою піднесеністю й натхненністю. У ньому є внутрішня сила. Він знає, що реальне життя жорстоке до людини, але він не відмовляється від нього, цінує кожну його хвилину. І в цьому непростому житті він відкриває вічні істини. Наснагу йому дає любов до батьківщини, природи, дружини, батька, дочки. Було таке почуття, нібито я повертаюсь на дорогу батьківщину, коли, довгий час не їздивши, знову на поїзд сів. Особливу роль у збірці відіграє образ дитини - дочки Такубоку, якій він, захоплений ідеями російських демократів, дав ім'я Соня. Вона втілює не тільки думку про безмежну любов поета, відраду його серця, а й про майбутнє. Попри драматизм буття Такубоку вірив у краще майбутнє і для своєї дочки, і для всієї Японії. Тому образ дитини у книзі "Сумні іграшки" будується за контрастом до всього художнього світу збірки. Соня неначе освітлює сумний і безрадісний простір, де доживає свої останні дні поет. Образ дитини розширює поняття часу, надаючи певний зміст усьому земному існуванню. Поет помирає, проте залишається його дочка, у майбутнє якої Такубоку вірить всією душею, тому темряву невідворотної смерті у збірці долає світлий промінь надії. Стиль танка Такубоку відзначається простотою, невимушеністю, задля якої поет нерідко порушував усталену форму. Друг митця поет Вакаяма Бокусуй писав: "Іноді здається, що він, забувшись, розмовляє сам із собою, неначе переводить дихання". Такубоку часто зменшував або збільшував кількість складів у рядках всупереч нормі. Він сміливо вживає слова розмовного стилю, надаючи своїй поезії характер щирої розмови. Однак новаторство Такубоку полягає не тільки у формальних нововведеннях, а передусім у демократизації змісту танка. Якщо раніше поети використовували жанр танка тільки для оспівування краси природи й кохання, то Такубоку наповнив його усіма проявами життя. Він змусив звучати цю поетичну форму то піднесено, то хвилююче, то викривально, то трагічно. Для письменника не було заборонених тем, він сміливо вводив у свої танка і факти реального життя, і свої почуття, і враження. І в цьому він набагато випередив свій час, поклавши початок новій ері у японській літературі, де традиція відтепер поєдналася із сучасністю. Завдання для учнів Що визначає трагізм збірки "Сумні іграшки"? Поясніть назву книги. Схарактеризуйте образ ліричного героя збірки. Яку роль відіграє образ дитини у збірці? Які думки освітлюють останні дні поета? У чому полягає поетичне новаторство митця у жанрі танка? Питання для аналізу віршів зі збірки "Сумні іграшки" 1 Попросив постелити мені на веранді. Довга ж була розлука у нас із тобою, вечірнє небо! Як ви розумієте цей вірш? Що символізує небо у цьому творі? Які почуття ліричного героя розкриваються у вірші? 2 Дочка побігла на вулицю й досі не повертається. А я дістав її паровозик і по підлозі катаю. Як ви гадаєте, які думки викликав у поета дитячий паровозик? Усно опишіть внутрішній стан ліричного героя цього вірша. 3 Затужив за горами раптом і зійшов на вершину сьогодні. Шукаю той камінь - та де ж він? - торік я на ньому сидів. Визначте філософський зміст вірша. Які проблеми в ньому      порушуються? Як ви гадаєте, що насправді шукає ліричний герой твору? Розкрийте символічне значення образу гір.

category: Зарубіжна література


title: Оповідання Р. Бредбері "Усмішка"

description:
Тема: "Джоконда" - загадкова відповідь майбутньому поколінню (Людина і людство в оповіданні Р. Бредбері "Усмішка").Мета: розкрити вплив мистецтва Леонардо да Вінчі на творчість Р .Бредбері, зокрема на оповідання "Усмішка", проаналізувати твір у культуролог

                  ічному контексті, з'ясувати роль ремінісценцій з епохи Відродження, визначити гуманістичні ідеї оповідання та його художню своєрідність; розвивати навички виразного читання, образного мислення, вміння аналізувати художній образ; виховувати любов до краси, мистецтва, відповідальність за майбутнє людства. Обладнання: репродукції картин Леонардо да Вінчі, книги, що розповідають про нього: "Всеобщая история искусств" (Т. З, 1962), "Литература и искусство: Универсальная знциклопедия школьника" (1996), "С веком наравне. Рассказы о мастерах западноевропейской живописи - от Леонардо до Пикассо" (1977), "Мир Леонардо" Е. Богата (1989) та ін., малюнки учнів до оповідання "Усмішка", портрети Л. да Вінчі та Р. Бредбері. Підготовка учнів до уроку: прочитати оповідання Р. Бредбері "Усмішка", дати відповідь на питання: "Як зображується майбутнє людства у творі?" (знайти відповідні цитати); завдання для пошукової групи учнів (2-3 чол.) - зібрати інформацію про життя і творчість Л. да Вінчі та його картину "Джоконда". Епіграф: Краса - це жахлива річ. Тут Диявол із Богом змагається, а поле битви - серця людей. Ф. Достоєвський Хід уроку I. Підготовка до сприйняття навчальної теми 1. Демонстрація учителем портретів Л. да Вінчі та Р. Бредбері 2. Слово вчителя Леонардо да Вінчі та Рей Бредбері... Між цими двома митцями лежить велика відстань довжиною у п'ять віків. Один із них жив у XV столітті, в Італії, був представником славетної епохи Відродження. А другий - жив у XX столітті, в Америці, писав фантастичні оповідання і романи, розвиваючи найсучасніші напрями літератури. Вони були досить різними. Леонардо да Вінчі цікавився не тільки живописом, але й архітектурою, наукою, технікою. А Рей Бредбері усе своє життя віддав мистецтву слова. Л. да Вінчі вабило реальне життя людей, анатомія їх тіла і способи правдивого відображення їх духовного буття в мистецтві. А Р .Бредбері прагнув зазирнути в прийдешнє і побачити, якими стануть люди в наступному тисячолітті, куди прямує людська цивілізація і що нас чекає через кілька століть... Живучи в різних віках, у різних кутках земної кулі, маючи різні погляди й уподобання, Леонардо да Вінчі та Рей Бредбері мають схожість: їхня увага завжди була прикута до життя людини та людства, вони пильно вдивлялися в душу особистості, шукаючи там відповіді на пекучі питання доби. Окрім того, попри всі відстані їх ще поєднала "Джоконда" - видатний шедевр епохи Відродження (учитель показує репродукцію картини). Написана приблизно в 1503 - 1505 рр. великим Леонардо да Вінчі, вона надихнула через п'ять століть Рея Бредбері на створення оповідання "Усмішка", він немовби "оживив" її у майбутньому, створивши власний шедевр, тільки вже не живописний, а літературний. Для чого ж Бредбері в своєму оповіданні звертається до картини Леонардо да Вінчі? Яка роль цих перегуків між минулим і прийдешнім? Які ідеї свого великого попередника хотів нагадати сучасникам Рей Бредбері і що нового він сказав у своєму творі?.. Щоб дати відповідь на ці запитання, нам треба дізнатися про секрети художньої творчості Леонардо да Вінчі та Рея Бредбері. II. Формування нових знань і способів дії 1. Оголошення теми і мети уроку 2. Повідомлення групи учнів-"мистецтвознавців" про Леонардо да Вінчі Уявіть собі Флоренцію XV століття... Вузькі вулички, невисокі будинки, галасливі базари... Але тут вже почали будуватися шедеври архітектури, що прославили Флоренцію на весь світ. До міста з'їжджалися молоді митці, котрі розвивали тут свій талант, вчилися майстерності й по тому залишали людству великі полотна. Серед них був і сімнадцятирічний Леонардо. Він народився в 1452 році в селищі Анкіано поблизу м. Вінчі, неподалік від Флоренції. Леонардо був позашлюбним сином нотаріуса П'єро да Вінчі, який і дав Леонардо своє прізвище. Мати його була простою селянкою, але хлопцеві судилося стати великим генієм, перед яким схилився увесь світ. Художні здібності в нього виявилися надто рано, і, коли в 1469 році сім'я переїхала до Флоренції, батько віддав його на навчання в художню майстерню Андреа Веррокьо. Тут юні живописці, окрім малярської справи, вивчали ще архітектуру, скульптуру, будівництво. За давнім звичаєм учні допомагали майстрові виконувати замовлення. Так робив і Леонардо. До нашого часу дійшла робота А. Веррокьо "Благовіщення", де голівку янгола намалював майбутній великий митець. В очах цього янгола світиться дивовижне сяйво, вся його постать немовби випромінює животворний Божий Дух (демонструється репродукція). У подальшому ця особливість творчої манери раннього Леонардо зберігається і в його наступних роботах. Картини Л. да Вінчі сповнені особливого світла, воно не яскраве, а трохи приглушене, таємниче, але в ньому є якась чарівна сила, що надає персонажам надзвичайної виразності. З 1480-го року Л. да Вінчі згадується у флорентійських документах як художник, котрий мав уже власну майстерню. До картин зрілого майстра належать "Мадонна з квіткою", "Поклоніння волхвів" та ін. Близько 1482 р. Леонардо виїхав із Флоренції до Мілану, де вступив на службу до правителя Міланського герцогства Лодовіко Моро. Цікаво, що, пропонуючи свої послуги, він представлявся передусім як військовий інженер, потім як архітектор і спеціаліст з гідротехніки і лише в останню чергу як живописець і скульптор. До переліку професій Л. да Вінчі додамо, що він був і чудовим природознавцем і анатомом. Він прекрасно знав не тільки сучасні досягнення науки й техніки, але й життя природи і будову людського тіла, що дозволило йому створювати точні й виразні постаті на його полотнах. Різнобічність інтересів Леонардо да Вінчі була обумовлена не тільки його геніальністю, а й самою епохою Відродження. Ця доба називається саме так, бо митці Відродження в ХІV-ХVІІ ст. намагалися відродити ідеали античності з її культом людини і вірою в її великі можливості. Тому майстри Відродження, в тому числі й Леонардо, вивчають усі прояви життя людини, використовуючи для цього як науку, так і мистецтво. У Мілані Л. да Вінчі багато малює, будує, створює скульптури, прикрашає своїми фресками собори і монастирі. До речі, як архітектор, він захопився ідеєю створення проекту ідеального міста. Дарма, що ідея не здійснилася. Але вона відображає політ думки генія. Серед живописних робіт майстра стають відомими "Мадонна в гроті", "Мадонна Літта" та ін. Л. да Вінчі використовував чітку пірамідальну композицію, всі образи були ретельно виписані, але вони не здавалися надто схематичними завдяки особливому фону й освітленню. Художник понад усе любив присмерки, неясне світло, яке надавало персонажам м'якості й живучості. Його мадонни - втілення краси, жіночості, материнської любові. У 1495 році Леонардо розпочав фреску для монастиря Санта Марія в Мілані - "Таємна вечеря". Більше двох років він працював над нею. Фреска назавжди прославила ім'я художника. Однак фарби, з якими він постійно експериментував, виявилися нестійкими, і фреска збереглася дуже погано. Однак і зараз, попри ушкоджені місця, вона вражає силою задуму митця. Міланське герцогство потерпало від ударів французів, і тому в 1499 році Л. да Вінчі полишає Мілан. Він живе у Римі, Флоренції та в інших містах. Переїжджає з місця на місце, ніде не знаходячи душевного притулку. Приблизно в 1503 - 1505 рр. написав портрет Мони Лізи, знамениту "Джоконду", що й досі залишилась загадкою для людства, бо й сьогодні дослідники не можуть остаточно вирішити, що хотів показати на картині Леонардо. Після "Джоконди" він мало працював. Постійні мандри знесилили його, здоров'я похитнулося. Тому, коли французький король Франциск І запропонував йому місце придворного живописця, Л. да Вінчі погодився і в 1517 році приїхав у Францію. Нарешті його оточили пошаною і поклонінням, він міг спокійно працювати, не думаючи про заробіток. Але сили вже полишали митця. Через два роки, в 1519 році, він помер у Парижі. Художник прожив складне життя, він знав бідність і багатство, бачив тріумфи королів і жорстокі війни, але його серце належало Відродженню. Він прагнув розкрити духовну красу людини, показати її в усій суперечливості і разом з тим її велич. До нашого часу дійшло тільки 15 картин Л. да Вінчі, але навіть така мала кількість дає змогу оцінити силу генія і відчути світло Відродження. 3. Перегляд репродукцій картин Леонардо да Вінчі ("Мадонна з квіткою", "Мадонна Літта", "Мадонна в гроті" та ін.) 4. Бесіда Як зображуються люди на полотнах художника? Що приваблює в його персонажах? Який фон здебільшого використовує митець? Що єднає його роботи? Які почуття виникають у вас під впливом картин Л. да Вінчі? Учні розповідають про те, що художник з великою точністю і достовірністю малював людей; усі частини тіла, постаті, рухи майстерно виписані. Однак його персонажі приваблюють не тільки своєю правдивістю, а передусім духовною піднесеністю, внутрішньою гармонією, світлом, що неначе лине з їхнього серця. Відчувається, що митець захоплюється людиною і прагне збагнути її велич. Леонардо да Вінчі здебільшого використовує як фон свої улюблені сутінки. Завдяки м'якому освітленню виразнішими постають персонажі, вони неначе оживають, наповнюються теплом людського тіла. Полотна Л. да Вінчі просвітлюють душу, утверджуючи гармонію, добро і любов до людей. 5. Робота з репродукцією картини "Таємна вечеря" Учитель демонструє репродукцію і дає короткий мистецтвознавчий коментар до неї. Отримавши в 1495 році замовлення від монастиря Санта-Марія в Мілані, Леонардо да Вінчі підійшов до його виконання і як художник, і як науковець. Фреска мала прикрашати трапезну кімнату, тому майстер ретельно виміряв стіну, з математичною точністю вирахував параметри композиції. Тут нічого не могло бути зайвого, випадкового. Більше того - щоб бути точним у зображенні Христа та його учнів, Л. да Вінчі йде на базар і спостерігає за виразами облич, руками, рухами простих селян, роблячи сотні замальовок. Тому фреска, хоча й написана за Євангелієм, неначе зображує все людство - розмаїте, складне, рухливе. В основу сюжету фрески покладений біблійний епізод, коли Христос під час таємної вечері сказав своїм учням: "Один із вас зрадить мене..." Ця фраза із Біблії, насичена великим драматизмом, допомагає авторові показати, хто і як реагує на неї, тобто змалювати індивідуальні характери. Замріяний Іван безсило сприймає вислів Учителя. Петро, навпаки, береться за ніж, щоб покарати зрадника. Яків розводить руками, а Філіп у самопожертві схиляється перед Христом... Майстрові довго не вдавалися образи Христа та Іуди - втілення Добра і Зла. Нарешті Іуда був створений. Він притискує до грудей гаманець із грошима, які отримав за зраду Учителя. Леонардо говорив, що "справжнього Іуду" він знайшов на базарі... Уся картина підпорядкована симетрії. У центрі Ісус Христос, котрий начебто відокремлений від своїх учнів, об'єднаних у композиції по двоє-троє. Образ Христа художник вважав незавершеним, бо хіба може бути остаточно завершеним Добро?.. Леонардо да Вінчі вміщує його напроти відчинених дверей. За дверима - світло, простір. Отже, майстер відкривав шлях Христу із темної кімнати в широкий світ, космос. Добро, за думкою митця, непереможне, воно - вічне. Отже, "Таємна вечеря" відобразила не просто епізод із Біблії, а боротьбу Добра і Зла в людстві. І люди, вдивляючись в цю картину, впізнають в її персонажах самих себе... 6. Робота з репродукцією картини "Джоконда" "Джоконда" - найзагадковіша із картин Леонардо да Вінчі. І досі не з'ясовано, хто насправді на ній зображений, чому ця жінка в жалобі і водночас посміхається, що хотів сказати цією роботою майстер. А головне - як посміхається Джоконда?.. Яка вона - гарна чи ні, молода чи стара, жінка з XV століття чи з майбутнього? Про деякі загадки "Джоконди" нам розкажуть наші "мистецтвознавці". Про "Джоконду" напевно відомо тільки те, що вона написана на початку XVI століття, приблизно в 1503-1505 рр. Все інше викликає різні думки й дискусії протягом кількох століть. Спочатку вважали, що на картині зображений портрет Мони Лізи, дружини багатого флорентійського купця П'єтро Франческо ді Бартоломео да Дзанобі дель Джокондо. Але згодом з'явилися інші версії про те, що то була не дружина, а чоловік, що Леонардо на портреті намалював інших відомих жінок, імена яких не можна було називати, бо вони були наближені до високих осіб, що, зрештою, художник створив власний автопортрет... Версії й досі продовжують висуватися. Сприймали "Джоконду" теж по-різному. Протягом віків ставлення до неї змінювалося. Одні вважали її красунею, інші - потворною, треті - мстивою, четверті - доброю і т.п. Джоконду називали чоловіком і жінкою, реальною людиною і інопланетянкою, молодою і старою, гарною і потворною, доброю і злою. Тобто вона - в одному образі - уособила все людство з його минулим і майбутнім, жіночим і чоловічим началами, миттєвим і вічним і тривалою боротьбою між Добром і Злом. Те, що в "Таємній вечері" Леонардо да Вінчі показав в різних персонажах, тут поєдналося воєдино. У цьому, мабуть, і криється велика таїна "Мони Лізи". Завдяки узагальненню (характерній особливості творчості художника) Джоконда сприймається як образ людини взагалі, і кожний бачить в ній те, що йому близьке, що його хвилює, що йому болить... Постать Джоконди дуже наближена до глядачів. У порівнянні з нею пейзаж здається далеким і набагато меншим, ніж насправді. У такий спосіб автор утверджує велич людини. Сам пейзаж - загадковий, напівфантастичний, космічний, він трохи нагадує те, що ми бачимо у відчинених дверях за постаттю Ісуса Христа на картині "Таємна вечеря". Пейзаж надає образу, що є все-таки образом людини XV століття, космічного звучання. При створенні картини Л. да Вінчі використав засіб "сфумато" - ледь відчутний серпанок, імлу, що огортає постать Мони Лізи. Завдяки цьому вона стає ще більш загадковою. Джоконда - це не портрет коханої жінки. Це сповідь художника у фарбах. Його розуміння людини, світу, самого себе, Бога і Диявола, всього сущого, що знаходить втілення в людині. Є. Богат писав: "Бог і Диявол - це добро і зло. А поле їхньої битви - серце Джоконди. А відображення їх битви - її обличчя". Отже, "Джоконда" - це портрет людини взагалі в усій її складності й суперечливості. Яка ж вона, людина?.. Це питання хвилювало й письменника XX століття Р .Бредбері, котрий переносить нас у далеке майбутнє. В оповіданні "Усмішка" автор не тільки використовує образ Джоконди, але й художні прийоми Леонардо да Вінчі, і розвиває його ідеї. Бесіда З'ясуйте тему оповідання "Усмішка". Назвіть головного героя твору. Від чого "врятувала" Тома усмішка Джоконди? Визначте узагальнений зміст оповідання Р .Бредбері "Усмішка". Як      він пов'язаний із життям людства? З допомогою вчителя учні відповідають, що в оповіданні Р. Бредбері розповідається про те, як в далекому майбутньому люди знищили "Джоконду" Леонардо да Вінчі, а маленький хлопчик Том врятував її усмішку, яка запала йому в душу й утримала від жорстокості. Окрім цієї суто конкретної теми, тут мова йде про майбутнє людства, занепад цивілізації, загибель краси, ідеалів. Робота з текстом твору Як змальовується майбутнє людства в оповіданні? Знайдіть і прокоментуйте відповідні цитати. (Воно жахливе. Дія відбувається в 2061 році, а можливо, й пізніше - люди не знають, який зараз рік, вони втратили відчуття реальності. Місто зруйноване війнами та іншими кривавими подіями. Ніхто нічого не будує, всі тільки руйнують (свята ненависті). Ця фантастична цивілізація заснована на насильстві. Похмурий, темний пейзаж підкреслює морок суспільства, що втратило моральні цінності.) Якими постають люди майбутнього? (В оповіданні є звичайні люди - ті, що стоять у черзі, і "вони" - ті, хто над ними. Цілком зрозуміло, що "вони" мають владу і чинять все, що завгодно, із звичайними людьми, перетворивши їх на рабів. Людство зубожіло матеріально і духовно. Натомість високих почуттів - добра, милосердя, любові до ближнього, до краси - їхні серця заполонила ненависть до минулого, до сучасного, до мистецтва, один до одного. З ненависті вони нищать все навколо, не замислюючись над тим, що, втративши духовні здобутки, вони приречені на загибель.) Які художні прийоми, що використовував у живописі Леонардо да Вінчі, можна знайти в оповіданні Р. Бредбері? (Напівфантастичний пейзаж, що має і земні, й інопланетні обриси; сфумато - зображення персонажів в імлі, в сутінках; анатомічна чіткість - тільки Леонардо чітко показав анатомію людини, а Бредбері відобразив "анатомію" людства майбутнього; оптимізм і віра в людину, показ її величі - це відчувається і на полотнах художника, і в образі маленького Тома, що виявився більш величним, ніж дорослі люди.) Доведіть, що в душі Тома тривала боротьба добра і зла. Яким був результат цієї боротьби? (Том, хоча й стоїть у черзі, щоб плюнути на "Джоконду", починає замислюватись над тим, навіщо плювати, навіщо знищувати все прекрасне, навіщо вбивати, руйнувати все навколо. У його душі зіткнулися добро і ненависть, усталені правила й суто особистісне, індивідуальне. Кульмінаційним моментом у духовному зростанні Тома був момент споглядання картини і - прозріння: "Вона гарна". Після цього він не може вже плювати й нищити. Він зберігає усмішку "Джоконди" як реліквію. Це - символ вічності мистецтва, духовної краси і водночас це символ морального перетворення, морального зростання людини. Добро і краса перемогли в ній. Людина знову стала людиною під впливом мистецтва.) III. Застосування знань і досвіду 1. Підсумкові завдання Які ідеї Леонардо да Вінчі розвинув Р .Бредбері в оповіданні "Усмішка"? Що єднає твори Леонардо да Вінчі і Рея Бредбері? 2. Узагальнення відповідей учнів учителем Р .Бредбері, як і Леонардо да Вінчі, мріяв про духовно просвітлене людство, про велич людини, її моральне відродження, про перемогу добра над злом, краси над ненавистю. Проте реальна дійсність вимагала від нього показати жахливий стан людства і його темне майбутнє. Зазираючи на кілька століть уперед, Бредбері дає трагічні відповіді на запитання, поставлені Л. да Вінчі у своєму мистецтві: людство і людина прямують не туди, вони втрачають все світле, прекрасне, радісне. Але, як і його великий попередник, Бредбері вірить у духовне відродження людини. А якщо в серці хоча б однієї людини переможе добро, світ ще не загинув, людство ще може врятуватися. В оповіданні висловлюється мрія про "людину, в якої душа горнеться до гарного" і яка поверне світові гармонію. Можливо, цією "людиною з душею" стане Том. Те, що він дитина, теж вселяє надію: майбутнє не таке безвихідне, бо, можливо, знайдуться ще такі, як він. Домашнє завдання Як ви гадаєте, у чому полягає сила мистецтва? Напишіть коротке оповідання про подальші пригоди Тома в      майбутньому.

category: Зарубіжна література


title: Ганс Крістіан Андерсен - видатний датський казкар. Поєднання побутовості й фантастики в казках Андерсена. Урок із світової літератури для 5 класу

description:
Розробка першого з циклу уроків, присвячених творчості Г. К. Андерсена у програмі 5 класу який, як показала практика, успішно вводить учнів у своєрідний світ казок письменника, допомагає зрозуміти елементи творчого методу казкаря, викликає бажання самостійно створювати казки, черпаючи сюжети та геро

                  їв із власних уважних спостережень за довкіллям

category: Зарубіжна література


title: "Орфей іде, куди шляхів немає..."

description:
Творча історія циклу "Сонети до Орфея" треба сприймати в єдності з "Дуїнянськими елегіями". Ці дві збірки навіть створювались майже одночасно. Сам Рільке наголошував на тому, що без "Дуїнянських елегій" неможливо зрозуміти й "Сонети до Орфея". У 1912 році поет розпочав р

                  оботу над "Дуїнянськими елегіями", процес праці над якими розтягнувся на десять років. Їх завершенню завадила перша світова війна, яка посилила трагічні мотиви у творчості письменника і драматизм його світосприйняття. Втім, ці десять років вимушеного мовчання, коли з-під його пера виходили тільки невеличкі поетичні твори й переклади, не можна назвати кризою у творчості Рільке. Велика внутрішня робота в ньому тривала, він наполегливо шукав нові теми й форми, що могли б адекватно відобразити зміну духовної атмосфери світу. Це були роки напружених, не видимих зовні шукань, що піднімали його творчість на новий рівень. І вершиною цих важких для поета років стала зима 1922 року. У старовинній вежі Мюзо у Швейцарії Рільке переживає творчий злет, результатом якого стало довгоочікуване завершення "Дуїнянських елегій". Однак перед тим як звернутися до елегій, Рільке пише за чотири дні першу частину "Сонетів до Орфея". Після завершення елегій він знову береться за сонети й пише другу їхню частину. "Сонети до Орфея", які несподівано виникли в процесі створення елегій, не були результатом миттєвого осяяння поета і не мають вторинного значення по відношенню до елегій, що виношувалися митцем протягом тривалого часу. "Сонети до Орфея" стали відображенням довгих і болісних пошуків письменника, вони тісно пов'язані з "Дуїнянськими елегіями", проте мають і самостійне значення. Можливо, "Дуїнянські елегії" й були завершені саме тому, що в "Сонетах до Орфея" отримали розвиток деякі пов'язані з елегіями теми. І навпаки - "Сонети до Орфея" стали своєрідним кроком у розвитку мотивів "Дуїнянських елегій". Ще одна подія спричинила появу "Сонетів до Орфея" - смерть знайомої дівчинки Віри Оукама-Кнооп, втрату якої Рільке переживав з глибоким сумом. Цей трагічний "досвід смерті", про який Рільке писав у вірші "Орфей. Еврідіка. Гермес", а потім зіткнувся з ним у реальному житті, надзвичайно вплинув на нього і спонукав до нового осмислення буття. Життя і смерть сприймаються ним як два невід'ємні начала світу. І той, хто хоче пізнати в повній мірі цінність життя, на думку поета, повинен пройти й через смерть. "Нездійсненність" і невинність маленької дівчинки, за словами Рільке, "не позволяют замкнуться могильному своду, так что она, переступив порог смерти, принадлежит к тем самым, которые сохраняют одну половину жизни свежеоткрытой по отношению к другой половине, подобно незаживающей ране". Про життя і смерть у їх нерозривній єдності поет пише і в "Дуїнянських елегіях", і в "Сонетах до Орфея". Через досвід смерті поет по-новому осмислює життя і шукає його смисл. Тому ці дві збірки утворюють певну цілість. "Признавать одну без другой, - зазначав митець, - в конце концов только ограниченность, исключающая все бесконечное. Смерть - это лишь другая, невидимая и неосвещенная нами сторона жизни. Мы должны попытаться достигнуть высшего сознания нашего бытия, которое у себя дома в обеих неразграниченных между собой областях и питается из неисчерпаемого источника обеих... Истинная жизнь простирается на обе области, большой круг кровообращения происходит через обе: нет ни этого, ни того света, но лишь одно огромное единство, в котором пребывают стоящие над нами существа, "ангелы"... Меня удивляет, что "Сонеты к Орфею", которые по крайней мере так же "трудны" и наполнены тем же содержанием, не служат вам подспорьем в понимании "Элегий"... Они того же происхождения - иначе и быть не может, - что и "Элегии"; и тот факт, что они возникли без моего желания, как внезапный отклик на смерть девочки, еще больше сближает эти сонеты с источником их возникновения; этот отклик - еще одна связь с центром того мира, чье влияние, чью глубину мы всюду неограниченно делим с ушедшими из жизни и с теми, кто в жизнь еще не вступил. Мы - здешние и нынешние - ни на минуту не удовлетворяемся временным миром и не связаны с ним; мы непрестанно уходим и уходим к жившим ранее, к нашим предкам, и к тем, кто, по-видимому, последует за нами. Преходящее всюду погружается в глубокое бытие..." Отже, "Дуїнянські елегії" і "Сонети до Орфея" слід розглядати в нерозривній єдності. У центрі пізньої лірики поета стоять питання буття, існування людини та її ставлення до світу "речей". Елегійна тональність збірки "Дуїнянські елегії" обумовлена скорботою з приводу приреченості всього на вмирання, невідворотності смерті, самотності, знедуховлення життя, а також моральних змін, що відбулися у світі. А дати лад ні світові, ані собі - несила. Світ розпадається. Ми - гинем теж. Уже спотворені, щоб не робили, - все чуємось, як той, кому вже час відходити, а він останній пагорб, з якого видно ще долину всю, обдивиться, постоїть, озирнеться, - так ми, прощаючись, і живемо.(Восьма елегія, пер. В. Стуса) Однак "Дуїнянські елегії" не є вираженням песимізму. Людина, на думку Рільке, єдина з усіх живих істот, наділена знанням смерті, може протистояти їй. Засобами цього протистояння є свідомість і почуття особистості, непідвладні руйнівним стихіям. Внутрішні можливості людини, за словами Рільке, дають їй змогу повернути "речам" духовний зміст, сприйняти їх у всій неповторності дива буття. Поет вважає, що справжньою суто людською рисою, що вирізняє людство серед усієї природи, є глибока внутрішня діяльність особистості, що може перетворювати навколишній світ у "невидимі" образи й символи. Велика сила свідомості надає цьому незрозумілому й хаотичному світові певний сенс, суто людський зміст, робить його близьким і рідним людині. Рільке утверджував думку про те, що, сприймаючи й "переживаючи" світ у собі, ми робимо його своїм духовним надбанням, відчуваємо особисту зацікавленість у ньому. Час не можна зупинити, все йде в небуття, проте людина здатна відчути диво кожної миттєвості, перетворити у своїй свідомості кожну "річ" і знайти в ній високий зміст. Тільки ж земне існування важить багато: воно, все зникоме, не може без нас і, предивне, починається з нас, що зникомі найбільше. Лиш раз. Все існує лиш раз. Тільки раз. Ми самі тільки раз. Раз - один і єдиний. І більше ніколи. Пробути ж раз єдиний, прожити єдиний цей раз на землі - то, напевне, і є нескасований наш обов'язок.(Дев'ята елегія, пер. В. Стуса) Ця велика перетворююча сила людської свідомості, котра здатна усвідомити вічність у миттєвостях, диво життя, включати видимі "речі" у світ своєї душі, наповнювати навколишній світ теплом свого почуття, є предметом роздумів Рільке у "Дуїнянських елегіях": "І ким би не стати нам - завжди треба їх ("реч" - О. Н.) навертати до себе серцем незримим". Можливість одухотворення світу визначає гуманістичний зміст збірки. Тому, незважаючи на впевненість у невідворотності смерті, на необхідність постійного прощання зі світом, основний тон "Дуїнянських елегій" лишається світлим. Автор висловлює радість від зіткнення зі світом "речей", готовність сприймати їх розмаїття, пристрасно освідчується в коханні всьому світу, землі, природі, життю, людству. Земле, хіба це не те, чого ти волієш - незримо в нас відродитися? Чи ж не мрія твоя - якоюсь незримою стати? Земля - і незрима! Переінакшити нас - ось твоя воля велика. Земле кохана, я теж хочу. Повір же, не треба більше весен, щоб ти мене підкорила - одної ох, єдиної навіть для вен моїх забагато. Не передати, як я тобі відданий здавна. Всюди - правда твоя. І твій найсвятіший напад- то довірлива смерть. Бачиш - живу я. А чим? Ні дитинство моє, ні майбутнє не маліють. Буття незчисленне вибухає у серці моїм. (Дев'ята елегія, пер. В. Стуса) Рільке, на відміну від інших поетів, не відокремлюється від навколишнього світу, незважаючи на його трагічність. Навпаки - він шукає шляхи з'єднання з ним, приймає його з усіма суперечностями, темними й світлими сторонами буття, з його трагічністю й хаосом. "Тема и намерение всякого искусства, - писав Рільке в есе "Ворпсведе", - заключается в примирении индивидуума со Вселенной". Це "примирення" означало передовсім прийняття всесвіту, а також - одухотворення, проникнення в його таїну силою мистецтва і надання йому засобами цього ж мистецтва певної мети. Хай наспіваю колись, думку тяжку докінчивши, янголам, згодним зі мною, радість і славу. Хай не відмовлять тоді серця чіткі молоточки, що вдаряють по струнах -- ніжних, непевних або бурхливих. Нехай в струмуванні свого обличчя я ще дужче засяю. Нехай зацвітають невидні сльози. І ви, ночі згорьовані, станете любі серцю моєму...(Десята елегія, пер. В. Стуса) У "Дуїнянських елегіях" Рільке вперше порушив проблему ролі людської культури, мистецтва в одухотворенні світу. Митець і мистецтво, на думку письменника, є вищими формами людської культури, оскільки вони здатні проникати в глибинну сутність "речей" і відкривати їх людям. Однак якщо в даній збірці ця проблема вирішувалася в абстрактній формі, то в "Сонетах до Орфея" вона знайшла конкретне втілення в образі співця Орфея. Основні теми й мотиви збірки "Сонети до Орфея" Образ Орфея Орфей - один із безсмертних образів давньогрецької міфології, котрий слугував у різних видах мистецтва вираженню цілого комплексу ідей. Передовсім Орфей, син річкового бога, фракійського царя Еагра (за іншими міфами - син Аполлона) та музи Калліопи, - музикант і співець, звуки ліри якого зачаровували не тільки людей, а й звірів, дерева, скелі. Від його пісень заспокоювалося навіть розбурхане море. За переказами, Орфей - учасник походу аргонавтів, який своєю чудовою грою на кітарі та співом багато чим допомагав їм у скрутні хвилини. Коли його дружина німфа Еврідіка померла від укусу гадюки, Орфей нібито спускався за нею на той світ. Старий Харон не хотів везти його до Аїду, але, почувши чарівливу гру на кітарі, переправив співця за Стікс. Розчулений натхненною музикою Аїд погодився відпустити Еврідіку, однак за умови, що Орфей не гляне на дружину, поки не ввійде до свого будинку. Орфей порушив заборону і назавжди втратив її. Тому у піснях Орфея звучала скорбота за втраченою ним Еврідікою. У міфах Орфей наділявся силою пророка, він умів розуміти й передавати волю богів, творити таїнства. За давніми переказами, він був засновником орфічної релігії, йому приписувалося авторство численних текстів орфіків. Він вважався великим магом і чарівником, котрий пов'язаний у своїх діяннях з потойбічними силами. У легендах Орфей також змальовувався близьким до божественних сил, котрі підкорялися силі його мистецтва. Нарешті це один із канонізованих раннім християнством образ, співець і миротворець, зображення якого зустрічалися у печерах, де збиралися перші християни. Міф про Орфея надихав багатьох драматургів (Есхіл, Евріпід), художників (Рубенс, Кардуччі, Роден, Доменікіно, Канова та ін.), композиторів (Ліст, Глюк, Гайдн, Оффенбах, Стравинський та ін.). Як же зображує Орфея Рільке? Яке значення має цей образ у структурі циклу "Сонети до Орфея"? У створенні цього образу письменник спирається на міфологічну основу. Грецька архаїка відчувається вже у першому ж сонеті, де змальовується величезна сила мистецтва Орфея - зачаровувати природу і весь світ. Перед звуками його ліри все замовкає - звірі, дерева, птахи. Спів Орфея наділяється автором великою перетворюючою силою: він змінює саму духовну атмосферу світу, створюючи новий храм - храм, збудований мистецтвом, де хаос відступає перед гармонією, рев і крики замовкають під впливом мелодії, і у світі народжується новий початок, новий рух усього. Ось дерево звелось. О виростання! О спів Орфея! Співу повен слух. І змовкло все, та плине крізь мовчання новий початок, знак новий і рух...(Сонет 1 (I), пер. М. Бажана) Хоча Рільке й спирається на міф, однак він відкидає всі нюанси міфічних перипетій Орфея (його сходження у потойбічний світ, кохання до Еврідіки, її втрата тощо), залишаючи лише основне зерно образу. Орфей постає у найсуттєвішій своїй міфічній іпостасі - як поет, співець, що має надзвичайну силу над усім. Водночас письменник надає цьому образу й риси, обумовлені його власною естетикою. Орфей причетний до світу "речей", він здатний прозирати їхню сутність, перетворювати їх силою свого мистецтва. Орфей Рільке - це втілення пісні, яка розлита у природі, у світі "речей", і разом з тим узагальнений символ мистецтва, його "вічна метаморфоза", що скеровує рух усього, показуючи напрям духовного зростання. Орфей змальований у "Сонетах до Орфея" як Бог, що має справу з процесом творення, точніше - одухотворення світу. Його мистецтво - втілення божественної сутності і божественної сили, перед якою відступає все суєтне, тлінне, брутальне, жорстоке і навіть сама смерть. Божественне призначення співу Орфея, на думку Рільке, полягає в тому, щоб вносити в цей світ гармонію, красу, ясність. Письменник був добре обізнаний з роботою Ф. Ніцше "Походження трагедії", з якою він певною мірою полемізував у "Сонетах до Орфея". Якщо Ніцше вимагав від мистецтва "діонісійського" призначення - сп'яніння та екстазу, яке звільняє приховані інстинкти людини й слугує злиттю особистості з хаосом життя, то Рільке утверджував у своєму циклі прямо протилежний тип мистецтва. Мистецтво, за словами поета, має орієнтуватися не на Діоніса, а на Аполлона - бога ясності, чистоти, міри, розуму, тобто воно повинно впорядковувати життя, надавати йому певний смисл, прояснювати темні сторони буття, давати існуванню людини й природи етичне пояснення. Мотив подолання хаосу засобами гармонії - один із основних мотивів збірки "Сонети до Орфея". Мистецтво, яке утверджує Рільке з допомогою образу Орфея, - це втілення начала, що цивілізує цей світ, упорядковує його за законами краси й моралі, що невід'ємні одне від одного (тут варто згадати, що за античних часів існувало поняття "калагатія", що означало поєднання "прекрасного" з "добрим"), перетворююча сила, яка не віддаляє, а навпаки - долучає людину до світу, даючи їй вище знання про нього з позиції досвіду духовної культури. Мотив сходження Орфея в царство Аїда більше не цікавить автора, однак сам факт перебування співця в обіймах смерті, себто його знання смерті, прихованих основ усього сущого, підкреслюється як таке, що духовно збагачує героя. Шлях Орфея до царства мертвих, за Рільке, - це шлях до витоків життя, до коріння. І це запорука його зростання, як дерева, вгору, бо тільки те дерево може тягнутися вгору, яке має міцне коріння. Завдяки пізнанню таїни смерті й життя творчість Орфея отримує особливу глибину, здатність бачити у "речах" безкінечне, позачасове. Хто понад тіньми здолав ліру здійняти, найсокровеннішу з слав може співати. Хто від померлих поїв маку, той нині вловить найнижчий з тонів і в безгомінні. Образ пізнай, що майне і пощезає в темних ставках. Лиш на небесне й земне царства лунає голос в віках. (Сонет 9 (I), пер. В. Стуса) Пізнавши смерть, Орфей ще сильніше відчуває силу життя і його красу. Йому в усій повноті відкриваються всі земні цінності. Те, що він побачив у світі тіней, не зломило його волю, жагу до життя, гостроту почуттів, а головне - прагнення гармонії, яку він протиставляє невідворотному плину буття до смерті, хаосу, руйнації. Через досвід смерті йому по-іншому відкривається кожна "річ" - велика чи мала, яку він славить своїм співом. Справжній цей образ потьмити не в силі жоден із тих, що живі чи в могилі. Славить він застібку, перстень і дзбан. (Сонет 6 (I), пер. В. Стуса) Мистецтво Орфея зображується як спосіб його існування. Без ліри немає Орфея, без співу він не уявляє свого життя. Однак і світ без нього, на думку Рільке, неповний, бо світ, в якому не лунають пісні, позбавлений гармонії, він не має свого "здійснення", "пояснення", "мети". Тому мистецтво Орфея належить як світу буденному, земному, реальному у своїй щоденній коловерті, так і вічному, оскільки мистецтво - то є шлях до вічності, до того, що непідвладне часові, до глибинної таїни буття: "Орфей іде, куди шляхів немає". Емоційне забарвлення співу Орфея у циклі змінюється порівняно з віршем "Орфей. Еврідіка. Гермес". Якщо у згаданому вірші весь світ був заповнений лише скорботою, плачем, і сама пісня Орфея мислилася як плач, то у "Сонетах до Орфея" його спів звучить на повну силу, він має життєстверджуючий характер. Хоча спів Орфея і не позбавлений трагічних тонів, все ж таки пісня митця тут уже змальовується як хвала всьому сущому, визнання цінності буття, вираження любові до землі, природи, людей. Спів Орфея життєдайний і дзвінкий, він призначений для людства, щоб вдихнути в нього нові сили до життя. Славлення! Той, кого ти вподобило, вийшов, мов мідь із руди, мовчазний. Серце його, це зужите чавило, людям неспинно цідило напій. Тлін над тим голосом буде не владний, скоро він волю Господню явив... (Сонет 7 (I), пер. В. Стуса) Світ, у який спускається Орфей, на думку Рільке, це не тільки світ смерті. Якщо врахувати цілість сонетного циклу, то можна зрозуміти надзвичайну широту даного образу, що відзначається всеосяжністю й різноплановістю. У поняття "світ", де блукав Орфей, входить не тільки царство мертвих, а й царство живих, все розмаїття людського життя. Водночас "світ тіней" - це ще й віковічна духовна культура, в якій знайшов утілення досвід тих, хто пішов, а мистецтво Орфея "оживлює" цей досвід, його мистецтво стає ланкою між різними шарами культури. Разом з тим "світ" у розумінні Рільке вміщує й увесь світ "речей", справжню сутність яких здатне виявити тільки мистецтво. Мистецтво Орфея мислиться автором циклу як таке, що не тільки пізнає оточуючий світ, а й відкриває те самобутнє в ньому, що походить від людини. У художньому світі "Сонетів до Орфея" "речі" невід'ємні від людської душі, вони наповнені глибоким гуманістичним змістом. А якщо "речі" втрачають свою "людську сутність", це викликає у автора глибоку тривогу. Спів Орфея відкриває неповторне й приховане в самих людях. Людина як найвища цінність, як непересічна особистість, наділена здатністю "оживлювати" все довкола, перетворювати "речі" у свій духовний досвід, стає головним об'єктом похвальної пісні Орфея. Проте людина тут не ідеалізується, письменник убачає в ній різні боки - як світлі, так і темні, однак мистецтво Орфея здатне долати недосконалість людської природи, допомагати людині перемагати самотність і жах буття і усвідомлювати свою вищу, нерозкриту вповні сутність: "І тільки пісня одна благословляє". На думку Рільке, через мистецтво людство знаходить себе і своє справжнє буття. Воно знаходить шлях до єдності зі світом, духовний зміст усіх "речей". Мистецтво Орфея зображується у збірці як гуманістичне, людяне, бо воно слугує гармонізації життя людей. А образ Орфея стає символом культури, у центрі якої стоїть людина, котра здатна одухотворювати навколишній світ, наповнювати його теплом свого естетичного почуття, відкривати в ньому вищий смисл. Образ Орфея також втілює думку про вічність мистецтва, про його непідвладність ні часові, ні тліні. Співець, згідно з міфом, помирає, але його спів розливається у світі, він переходить в інші "речі" - людей, рослини, тварин, він звучить у самому повітрі, у порухах землі. Смерть Орфея зображується як чарівна метаморфоза його мистецтва. Його пісні трансформуються в одухотворені образи, плоди природи й людських рук. А порівняння Орфея з Богом також підкреслює думку про те, що справжнє мистецтво не вмирає ніколи. Воно живе й після смерті і у такий спосіб перемагає її. Ти ж, о божественний, ти й до останку співаєш, хоч опав тебе глум знавіснілих менад. З-поміж руїн, як будівлю, ти спів воздвигаєш глушить гамори дикі чудовий твій лад. Ні голови, ні ліри твоєї не вразять вони. Скільки б гострим камінням у серце твоє не жбурляли - з нападом кожним лише ніжніші ставали, слух їм відкрило дрижання твоєї струни. Нарешті вони тебе вбили в помсті сліпій, але відлуння твоє і в левах і в скелях чути, птаство і крона дерев слухають відгомін твій О Боже загублений! - слід нескінченний в імлі, а що роздерла тебе ворожнеча прелюта - то придбали ми слуху й стали устами землі. (Сонет 26 (I), пер. В. Стуса) Поруч із темою Орфея у сонетному циклі розвивається тема духовного стану світу, який не міг не хвилювати письменника. Його час викликав у нього чимало болючих роздумів про долю людства, про долю всієї цивілізації. Понад усе прагнучи гармонії, поет бачив, як духовне начало полишає цей світ, як "речі" стають лише матеріальними знаками буття, позбавленого моральної мети. У листі до польського перекладача "Дуїнянських елегій" Рільке писав: "Еще для наших дедов "дом", "колодец", хорошо известная им башня, даже собственная одежда были бесконечно важнее и бесконечно ближе; почти каждая вещь - сосуд, в котором они обнаруживали человеческое и сберегали его. Теперь из Америки наступают на нас пустые равнодушные вещи, вещи мнимые, безжизненная бутафория. В американском представлении дом, яблоко или виноградная лоза не имеют ничего общего с домом, плодом или гроздью, в которые вошли надежды и размышления наших предков... Обжитые и пережитые, посвященные в наши тайны вещи приходят в упадок, и ничто не может заменить их. Возможно, мы последние из тех, кто такие вещи еще знает. На нас лежит ответственность сохранить не только память о них (это было бы слишком мало и ненадежно), но их гуманистическую ценность..." Рільке турбував і внутрішній стан людини, яка не чує "розлиті в світі пісні" і надає перевагу двигтінню машин, техніки. Людина, за словами митця, перестає бути собою, втрачає свою справжню сутність. Про нівелювання людської особистості автор писав у романі "Мальте Лаурідс Брігге": "Желание умереть собственной смертью становится все реже. Еще немного, и оно будет таким же редким, как и собственная жизнь. О Господи, как все просто! Человек приходит и находит готовую жизнь, остается только надеть ее на себя..." У "Сонетах до Орфея" знаходимо сумні роздуми митця про атмосферу XX століття: іБоже, новий це час? Гамір, дрижання -  чуєш? Вони для нас - як віщування. (Боже, йде час новий? Гамір, дрижання, двигіт, грім горовий - як віщування). Цей знавіснілий плин все поглинає, кожна бо із машин слави бажає. Бачиш - навально мчить той двигун повсякчас, геть він спотворив нас, силу людську пожер, ось і жене тепер й служить безжально. (Сонет 18 (I), пер. В. Стуса) У наступі техніки, машинного світу "речей" письменник убачає знак невідворотної трагедії. Цей "гамір" - "віщування" самознищення цивілізації, бо всяка цивілізація, на думку митця, має смисл тільки тоді, коли вона сповнена високого духовного змісту, коли вона слугує внутрішньому розвитку людини, а не її нівелюванню. Поет протиставляє "новому часові" позачасове, вічне, "дрижанню машин" - спів Орфея, силі двигуна - "силу людську". Рільке протестує проти підкорення людської особистості цьому "новому часові", "бездумній" техніці. З тривогою вдивляючись у життя свого покоління, він утверджує думку про повернення не тільки забутого обличчя "речей", а й про повернення особистості до своєї сутності, до самої себе - людяної, унікальної, індивідуально неповторної. Спів Орфея, тобто мистецтво, як уважає Рільке, повинно навернути людину на правильний шлях, надати цивілізації не руйнівного, а гуманістичного змісту. Як відзначають дослідники, на творчість Рільке значний вплив справила філософія С. К'єркегора, у якій письменника приваблювало визнання цінності суб'єктивного, особистісного начала в людині, загострене відчуття власної індивідуальності. Головним завданням людини, на думку С. К'єркегора, є становлення особистості, пошуки "екзистенційної істини", що робить людину самою собою, особистістю у повній мірі. У "Сонетах до Орфея" теж відчувається прагнення автора повернути людині світ своїх "внутрішніх речей", тобто спроба спонукати людство до усвідомлення самоцінності особистісного життя, яке і є справжнім життям. Однак якщо у К'єркегора людина досягає істини лише у зверненні до глибин свого "я", то у Рільке пізнання власного "я" невід'ємне від пізнання і возз'єднання зі світом. Здобуття гармонії, на думку митця, неможливе тільки у внутрішньому світі, вона буде повною тільки тоді, коли людина відчує себе органічною часткою всього всесвіту. Прикладом цієї бажаної гармонії є образ Орфея, що відчуває спорідненість з кожною стеблиною і твариною, з усім живим, із землею. Отже, міфічний образ Орфея у сонетному циклі Рільке набуває не тільки нового звучання, а й поставлений автором у зовсім інший контекст - не античний, а сучасний, у контекст духовної атмосфери XX століття, що викликала в письменника глибоку тривогу. Однак Орфей, тобто мистецтво, на думку поета, здатне повернути цьому світові гуманістичний зміст. І навіть смерть митця не може спинити чарівний вплив його творчості, що, як світло далекої зірки, яка вже давно згасла, ще довго лине у просторі й часі. Такий вплив має і спадщина самого Рільке, котра вже понад століття надихає людство і повертає його до духовних витоків буття. Особливості жанру У циклі "Сонети до Орфея" Рільке розвиває жанр сонета, надаючи йому надзвичайної гнучкості й пластичності. Його сонети звучать то трагічно, то пристрасно, то піднесено, то викривально. Їхня ритмомелодика змінюється відповідно до тем і мотивів. Поет пристосовує жанрову структуру сонета для вираження своїх філософських ідей. Сонети Рільке - це приклади інтелектуальних сонетів, де думка переважає над почуттям, ідея - над образністю. Однак письменникові вдається поєднати інтелектуальне з чуттєвим, емоційним. Хоча найбільше його цікавить сонет як "засіб втілення міркування" (Г. Кочур), у сонетах Рільке створені яскраві художні образи, що набувають багатозначності і за рахунок цього слугують вираженню цілого комплексу ідей (сам образ Орфея, образи дерев, квітів, храму, ліри, плодів тощо). За спостереженнями В. Стуса, котрий перекладав "Сонети до Орфея" у радянських концтаборах, Рільке є неперевершеним майстром версифікації, рими в нього ніколи не повторюються, а розмір постійно змінюється, надаючи віршам різного експресивного забарвлення. Ритм, за словами В. Стуса, то прискорюється, то уповільнюється, то нагадує "вітровій", то втілює "тихе й непомітне зростання дерева", то звучить "шелестом трав і квітів". "Через нього, співця, рури всесвіту... Це спів - вітер, саморушійна сила всесвіту, саморух - спів - усесвіт", - писав український поет в одному зі своїх листів. Художнім втіленням цих "рурів" всесвіту і є сонетна організація циклу Рільке. Не можна також забувати й про те, що в "Сонетах до Орфея"провідне місце посідає образ співу, що уособлює саме мистецтво, всевладне й безсмертне. Утвердженню думки про силу мистецтва, про його здатність вносити у світ гармонію допомагає музичність сонетів Рільке, що досягається різними засобами (алітераціями, асонансами, внутрішніми римами, ритмом, повторами, переносами тощо). Увесь цикл "Сонети до Орфея" сприймається як пісня, що звучить на різні лади, а призначення будь-якої ліричної пісні - висловлювати приховані думки й почуття особистості, її емоційне ставлення до світу. Сонети Рільке пройняті глибокими роздумами про Людину, Мистецтво, Життя, Смерть, Землю, Всесвіт. Вони сповнені гуманістичним змістом, вірою у можливості особистості одухотворити дійсність силою мистецтва. Грані сонетів Рільке Сонет 1 (I) Ось піднялося дерево. О ріст який! О, Орфей співає! І співу повне вухо! Мовчало все. Але ж у мовчанні Є новий початок, знак і зміна. Звірі з тиші вийшли ясної, покинувши ліс, барлогу і гніздо, так трапилося, що вони не з хитрощів і не зі страху такими тихими були, а з слухання. Рев, крик, рик здаються малими в їхніх серцях. І де тільки ледве хижа була, це слухати, притулок із найтемніших потреб із входом, де стовпи хитались, там створив ти їм храм на слуху. (Дослівний переклад Ю. Бардакової) Устало дерево. О гінке зростання! Орфей співа. О вгору вольний гон! І вмовкло все. І з того от мовчання Постав новий зачин, новий закон. Із лісу, що у лагоді світлішав, Ринули звірі з меж своїх і гнізд; Не лють їх гнала і не хижий хист; Не ляк їх упокорив і утішив, а слухання, вчування. Рев і рик Змалів їм у серцях. І де допіру Хіба яка хібарочка у чащах Хилялась до первісних слухащих, Де темна хіть чаїлась потай миру - Їм храм воздвиг співливий чарівник. (Пер. М. Лукаша) Ось дерево звелось. О виростання! О спів Орфея! Співу повен слух. І змовкло все, та суне крізь мовчання новий зачаток, новий знак і рух. Вилазять звірі з лісової тиші, покинувши кубельця чи барліг; вони, либонь, зробилися тихіші не з остраху, не з хитрощів своїх, а з прислухання. Рев, скавчання, гам змаліли їм в серцях. Їм за пристанок недавно ще була маленька хижа, де крилася жадливість їхня хижа і де при вході аж хитався ганок, - там ти воздвиг в їх прислуханні храм. (Пер. М. Бажана) О дерево звелось! О надвисання! О крон нагірний гук - Орфеїв спів! І змовкло все. Та вже в самім мовчанні новий початок, знак і порух зрів. Із кубл і лігов звірі вирушали в прояснений і виріджений ліс, і видалось: не страх їм горла стис, і не від хитрощів вони змовкали, а з надслухань. Пощухли їм в серцях трубіж і рев, і крики. Де не скоро з'явилася б і хижка на вслухання, в яскині найтьмянішого бажання із брамою, де аж двигтять підпори, собори спорудив ти їм в ушах! (Пер. В.Стуса) Питання і завдання для учнів до сонета 1 (I) Визначте міфологічну основу твору. Чи всю сюжетну основу міфу про      Орфея використовує Рільке у цьому вірші? Поясніть свою думку. Як зображується спів Орфея? Якого значення надає йому автор? Розкажіть про вплив, який справляє спів Орфея на світ. к ви розумієте образ храму, що з'являється в кінці твору? Поясніть метафоричний образ дерева у вірші. Визначте особливості кожного із запропонованих перекладів даного      твору Рільке. Хто з українських перекладачів найбільш точно передав зміст      вірша? Що характерно для творчої манери кожного з перекладачів? У першому ж сонеті, що відкриває цикл "Сонети до Орфея", Рільке створює образ античного співця Орфея, що стає узагальненим символом мистецтва. Автор використовує тут не всю сюжетну канву міфу, а лише тільки його частину, підкреслюючи, що спів Орфея міг зачаровувати звірів, рослини, тварин. У такий спосіб письменник утверджує думку про те, що мистецтво здатне духовно перетворювати світ, надавати йому новий зміст. Мистецтво, на думку Рільке, - рушійна сила світу. Тому у першій строфі автор пише про "новий початок, знак і зміну". Образ дерева, що з'являється на початку твору, не є випадковим. Це метафора духовної еволюції світу, зростання вгору, до Бога. Увесь вірш сприймається як опис процесу цього зростання ("о ріст який!"), а в кінці з'являється образ храму, закономірний результат духовного руху. До речі, дерево у сонеті є ще втіленням синтезу земного і небесного, життя і смерті, що є характерним для естетики Рільке. У вірші йдеться про процес духовної зміни світу. Орфей співає, а його спів зменшує рев і крик, долає лють і темряву. Сонет являє низку алегорій, характерних для естетики символізму: темний ліс, повний хижих звірів, - це людство, що втратило духовні цінності; темрява - втрата ідеалу; храм - піднесення душі, усвідомлення високої, божественної мудрості. Проте Рільке ніколи не вважав себе "чистим" символістом, оскільки протиставлення грішного, буденного і вічного не заперечує їхньої єдності, яку може забезпечити чарівна сила - мистецтво. Емоційною кульмінацією вірша є момент "слухання", "вчування", коли світ і душа людини відкриваються назустріч прекрасному і - з'являється прекрасний храм, створений мистецтвом Орфея. У вірші виявляється так званий орфізм, притаманний поезії Рільке, особливо пізнього періоду. Мистецтво одухотворює кожну річ, людину і навіть звіра. Воно має чарівну силу, що є і в Бога, - здатність перетворювати світ. Така думка утверджується у сонеті. Сонет 2 (I) І майже дівчина була і вийшла з цього спільного щастя співу і ліри, і заблищала ясно крізь свою вуаль весни, і зробила собі ліжко у моєму вусі. І заснула там. І все був її сон. Квітка, якою я милувався, ці близькі простори й близькі поля, і подив, який мене самого охопив. Їй снився світ. Як ти співучий бог, як ти створив її, що вона не хотіла спочатку прокинутись? Поглянь, вона воскресла і спала. Де її смерть? Ти цей мотив ще знайдеш, перш ніж твоя пісня переведеться. Де вона поділась?.. майже дівчина... (Дослівний переклад Ю. Бардакової) І появилась дівчинка мала як ліра й спів злились в однім гучанні. Уся проміння, в весняному вбранні, в моєму слуху спати прилягла, там і заснула. Сон її пойняв дерева, що мене зачарували, і луки, що відчутні й чуйні стали, і кожен подив, що мене опав. І снила світ. Ділам твоїм хвала, співучий Боже, раз вона й не хоче збудитися. Дивись - явленна спить! Де ж смерть її? Ти зміг би поновить мотив, як виспів з'їсть її, урочий. Де вийде з мене? Дівчина ж мала. (Пер. В. Стуса) Питання і завдання для учнів до сонета 2 (I) Пригадайте історію створення "Сонетів до Орфея" і з'ясуйте, про      яку дівчинку йде мова у творі? Як розуміє автор мистецтво у цьому вірші? Чому Орфей називається "співучий Бог"? У цьому сонеті згадується дівчинка Віра Оукама-Кнооп, смерть якої дала поштовх до створення "Сонетів до Орфея". Рільке підкреслює думку про те, що мистецтво здатне подолати смерть. Хоча дівчинка мертва, однак в уяві митця вона постає як жива: "і вийшла з цього спільного щастя співу і ліри". Як Орфей, що спустився до Аїду й пізнав смерть, ліричний герой вірша пізнав реальну смерть у своєму житті. Однак його мистецтво дає йому снагу жити й перемагати трагедію. Бог може надихати всі речі на життя. Так і у пісні Орфея дівчинка воскресла, вона лише спить... Зовсім не випадково Орфей у даному сонеті називається "співучий Бог", бо його мистецтво має божественне призначення - надихати все в цьому світі й творити життя попри смерть. Сонет 3 (I) Господь це зміг, але чи пройде тут людина через вузьку ліру, як Бог? Думка неясна. На перехресті двох сердець не будують Аполлону храм. І пісня та, яку ти вчиш, не є бажанням, не є спонуканням дійти ще до вершин. Спів - це пожива Бога. Спів - це єство. Що ж ми, якщо він зверне на нашу дорогу й землю й зорі? Тобі не буде, юначе, добре, якщо пісня тобі розірве рота, - ти не згадуй, що співав. Луна зникне з часом. Справжня пісня інша. Вона не подув у порожнечу. Подих у Богові. Вітер. (Дослівний переклад Ю. Бардакової) Госполь спромігся. Але як же нам пройти в той слід крізь струн вузенькі грати? Там, де розхрестям серця дух розп'ято, вже не стоїть для Аполлона храм. Спів - не жадання, вчив ти повсякчас. Шлях досягань - то не його дорога. Спів - то буття, таке легке для Бога. Коли ж ми є? Коли вже і до нас він зволить землю й зорі навернути? Юначе, це не те, що ти хотів, як криком рвав уста. Зумій забути все, що співав. Був марний порив твій. Бо іншим духом повен справжній спів. Це дух в ніщо. Дух в Бозі. Вітровій. (Пер. В. Стуса) Питання і завдання для учнів до сонета 3 (I) Які думки й почуття викликав у вас цей сонет? Як розуміє автор спів? Чому образ пісні поєднаний з образом Бога? Як ви розумієте рядок: "Справжня пісня інша"? Яка ж вона, "справжня      пісня", на думку Рільке? Яке значення має образ вітру, що з'являється у фіналі вірша? У цьому сонеті Рільке порушує філософські питання: людина і мистецтво, людина і життя. Він визнає лише одне-єдине справжнє існування для людини - це духовне життя, що виявляється у мистецтві, адже "спів - це єство (суть)". Не всяка творчість є справді мистецтвом, лише ту пісню можна, на думку Рільке, назвати справжнім співом, яка йде від Бога, від того вічного начала, що присутнє майже у всіх творах письменника. Звідси метафора: "Спів - це пожива Бога". Цю думку містить й початок твору: "Господь це зміг, але чи пройде тут людина через вузьку ліру як Бог?" Орієнтація на Бога, подібність до нього (звісно, не в релігійному, ортодоксальному плані) закладена у структурі вірша і знаходить свій логічний розвиток у фіналі сонета, де йдеться про справжню пісню: "Вона не подув у порожнечу. Подих у Богові". Василь Стус писав щодо цього сонета: "Це повів у Бозі, суб'єкта якоїсь Уседуші, тобто сам Бог і є ця уседуша - Спів. Це спів - вітер, саморушійна сила Всесвіту, саморух - спів - усесвіт". Образ вітру у фіналі вірша, де пісня неначе розливається по світу, має символічний зміст: це уособлення того духовного пориву, мистецького начала, яке, на думку Рільке, має охопити весь всесвіт і надихнути його. Сонет 5 (I) Надгробків не муруйте. Хай віднині йому троянди шану віддають. Бо це Орфей, що і в своїй одміні сповна існує. Не в найменні суть і нам шукати. Він існує зрідка лиш піснею, що, гинучи, бринить. Отак троянди опадає квітка. Защедра й ти, життя коротка мить. Коли б ви знали цей приділ конань, оцю невідворотну мить агоній! Як спів заходить за останню грань - Орфей іде, куди шляхів немає, поклавши на решітко струн долоні, і ловить збіглий погук і зникає. (Пер. В. Стуса) Не воздвигай надгробья. Только роза да славит каждый год его опять. Да, он - Орфей. Его метаморфоза жива в природе. И не надо знать иных имен. Восславим постоянство. Певца зовут Орфей. В свой черед и он умрет, но алое убранство осенней розы он переживет. О, знали б вы, как безысходна смерть! Орфею страшно уходить из мира. Но слово превзошло земную твердь. Он в той стране, куда заказан путь. Ему не бременит ладони лира. Он поспешил все путы разомкнуть. (Пер. Г. Ратгауза) Питання і завдання для учнів до сонета 5 (I) Яку традиційну в літературі тему порушує Рільке в даному сонеті? Хто з письменників ще звертався до даної теми? Як вирішує цю проблему митець? З'ясуйте значення образу троянди у вірші. Чи підвладне мистецтво смерті? У даному сонеті поет порушує традиційну для літератури тему - тему пам'ятника, що почалася ще з оди Горація "Я пам'ятник собі створив..." До цієї теми зверталися також й інші митці: Овідій, Байрон, Державін, Пушкін та ін. На відміну від своїх попередників, Рільке проголошує: "Надгробків не муруйте". Тобто для того, щоб увічнити митця, не варто зводити пам'ятник. Пам'ятником митцю є весь світ, вся природа, одухотворена його співом. Мистецтво не підвладне смерті, на думку Рільке, воно вічно живе, розцвітає пишним квітом, як троянда. Образ троянди у сонеті набуває значення символу - це уособлення вічно живого мистецтва. Орфей у вірші постає мертвим, але його мистецтво живе: "І в своїй одміні сповна існує". Вірш є поетичним вираженням ідеї метаморфози: мистецтво, що здатне духовно перетворювати речі, виявляється в їхній сутності. Троянда також виступає символом швидкоплинності, непостійності земного буття, часткою якого є і поет: "Отак троянди опадає квітка. Защедра й ти, життя коротка мить". Однак автор уважає, що смерть і забуття можна подолати силою творчості. Орфей, що сягнув за межу смерті, не припиняє свій спів і крокує світом, пізнавши приховану суть речей: "Орфей іде, куди шляхів немає". У нездоланності мистецтва Рільке вбачає запоруку оновлення всесвіту, тому твір набуває оптимістичного звучання, незважаючи на мотив смерті, що розробляється тут. Сонет 7 (I) Прославляти, ось воно! Той, кому прославляти призначено, він вийшов, мов руда із каменю мовчання. Його серце, о скороминучий виноградний прес людини нескінченного вина. Ніколи голос йому не відмовить і в праху, якщо він буде наслідувати приклад Бога. Все стане виноградником, все стане лозою, визріваючи на його чутливому півдні. Не в склепах королів пліснява викриває оману слави, чи що від богів падає тінь. Він один із вічних гінців, хто ще далеко у воротах мертвим блюдо тримає хвалебних плодів. (Дослівний переклад Ю. Бардакової) Славлення! Той, кого ти вподобило, вийшов, мов мідь із руди, мовчазний. Серце його, це зужите чавило, людям неспинно цідило напій. Тлін над тим голосом буде не владний, скоро він волю Господню явив. Світ - тільки гроно й сад виноградний, що під полуднем чуйним дозрів. Слави його не сплямують ні тлінні рештки із княжого склепу, ні тіні, що за богами поклали сліди. Він залишився з тими гінцями, що зупинились край смертної брами, держачи в вазі славні плоди. (Пер. В. Стуса) Питання і завдання для учнів до сонета 7 (I) Як у цьому сонеті автор розуміє призначення мистецтва? Як вирішується проблема "митець і смерть"? Як, на думку Рільке,      митець може здолати смерть (назвіть умову, що висувається у творі)? Назвіть біблійні символи у вірші. Яку роль вони виконують? Сонет містить роздуми поета про призначення митця і його мистецтва. Рільке вважає, що покликання митця - прославляти все, що є на цій землі, і надихати його своїм співом. Водночас мотив славлення асоціюється з Богом, гінцем якого виступає Орфей ("Він один із вічних гінців"). Орфей має нести волю Бога, Його Божественну суть у світ - і "все стане виноградником, все стане лозою". Ці біблійні символи втілюють думку про божественну природу мистецтва, смисл якого полягає в одухотворенні світу. У сьомому сонеті знаходить розвиток ідея, що прозвучала у п'ятому сонеті з першої частини циклу: мистецтво здатне долати смерть. Однак у сьомому сонеті автор називає умову цього: "Ніколи голос йому не відмовить і в праху, якщо він буде наслідувати приклад Бога". Література Волощук Е. На путях к сердцевине бытия // Вікно в світ. - 2000. -      № 2. - С. 73-94. Литвинец Н.С. "Сонеты к Орфею" Р.-М. Рильке // Филологические      науки. - 1974. - № 6. - С. 46-55. Стус В. "Ну, а тепер - Рільке" // Всесвіт. - 1991. - № 1. - С.      177-183. Наливайко Д. Василь Стус - перекладач // Всесвіт. - 1991. - № 1. -      С. 183-185. Наливайко Д. В пошуках єдності зі світом і людьми // Всесвіт. -      1973. - № 10. - С. 176-181.

category: Зарубіжна література