title: Дякую тобі, любове. Творчість Анни Ахматової та Лесі Українки

description:
Формування культури учнів - обов'язок школи. Цьому сприяє розвиток полікутортурної освіти, яка передбачає формування поваги до звичаїв, традицій колажного народу (зокрема й українського), його історії; формування загальнолюдських цінностей, толерантного ставлення до культур і традицій інших народ

                  ів. Формування полі культурної компетентності більшою мірою відбувається на уроках мови і літератури. Саме тому об'єктом своєї творчої роботи ми обрали бінарні уроки, що відрізняються глибиною, високою інформативністю, фундаментальністю. Темою нашої роботи є інтегровані уроки української та зарубіжної літератури з теми „Любовна лірика світових митців" (Ліна Костенко, Анна Ахматова, Борис Пастернак, поети Сходу). Вважаємо, що саме любов на сьогоднішній день є найбільш значущою потребою суспільства, без якої неможливо виховувати самодостатню успішну особистість, здатну налагоджувати соціальні зв'язки і взаємовідносини. Однією з рис нашої цивілізації є невідповідність рівнів науково-технічного, морального та духовного розвитку. З одного боку, ми спостерігаємо міцний науково-технічний прогрес, з другого - моральну кризу, відчуження та дегуманізацію стосунків. Змінюються, стають більш жорстокими цінності настанови. Усе частіше основою ставлення до іншої людини, суспільства, природи, світу в цілому стає споживчий принцип. Любов, добро, краса, гармонія, істина вважаються застарілими цінностями. Їм на зміну приходять секс, влада, матеріальна користь, прагнення до престижу та розкоші. Сучасне суспільство все частіше вдається до насильства, розв'язує проблеми з позиції сили. Воно переповнене заздрістю, озлобленістю, агресією. Жага влади та матеріального доброту, відмова від традиційних сімейних цінностей спричиняє кризу інституту шлюбу, сім'ї, що не може не впливати на формування особистістного світогляду дитини. Сього дми ми спостерігаємо загальний дефіцит любові. Очевидно, що якою б високою не була сексуальна активність, вона не зможе замінити самореалізацію в любові. Проблеми, що постають перед сучасною людиною в сфері стосунків, в основному, носять екзистенційний характер - самотність, відчуження, дисгармонійність, тривога, нудьга. В умовах глобалізації, інтеграції різноманітних суспільств та їх культур у єдиний полі культурний простір актуалізується проблема порозуміння та співіснування. Людина повинна усвідомлювати, що „інший" не є „чужим". Надзвичайному ідеалізму, націоналізму і расизму, нетерпимості по відношенню до інших форм самовираження необхідно протипоставити право на визнання унікальності, неповторності кожної людини, народу, культури. Людина, суспільство, в якому вона живе, повинні прагнути до толерантного ставлення, діалогу, мирного співіснування та взаємодії. Очевидно, що споживче ставлення до власної персони та оточуючого світу не є адекватним і ефективним шляхом розвитку. На наш погляд, подолання антропологічної кризи можливе лише в межах традиційних загальнолюдських цінностей, у першу чергу, любові. Любов - це фундаментальна потреба, цінність людини, від якої залежить її повноцінний розвиток, реалізація оосбистісного та творчого потенціалу. Вона конституює людину, особистість у цій якості. Любляча людина культивує толерантність, повагу, доброту, співчуття, що сприяє гуманізації суспільних відносин, зняттю соціальної напруги. Формує позитивне ставлення до природного середовища, стимулює творчі тенденції в усіх сферах діяльності. Любов - основа діалогу, діалогічних відношень між людиною та навколишнім світом. Завдяки їй кожен відчуває повноту, змістовність, гармонійність життя. Поза любов'ю не є можливою ні адекватна самореалізація людини, особистості, ні ефективна взаємодія з навколишнім світом. Виходячи з цього, тема любові - це актуальний та перспективний напрямок як у класній, так  позакласній роботі. Він не тільки актуалізує проблеми глобального, соціального й екзистенціального характеру, але й пропонує спосіб їх ефективного розв'язання. Комплексне дослідження феномену любові яке фундаментальної цінності набуває особливого значення в умовах розвитку сучасного суспільства, у тому числі й українського. Метою нашої роботи є аналіз проблеми любові на матеріалі творів східної, російської та української лірики. Досягнення поставленої мети передбачає розв'язання наступних завдань: здійснення порівняльного історико-літературного аналізу проблеми любові у творчості світових митців; виявити структуру любові, здійснити аналіз її складових компонентів; систематизувати матеріал щодо проблеми любові в українській, російській літературі та літературі Сходу; диференціювати пріоритетність потреб і цінностей, визначити їхню роль у процесі розвитку людини та становлення особистості. У процесі роботи було застосовано наступні методи: системний підхід, у межах якого здійснено комплексний аналіз теми любові в цілому, її невід'ємних складових; герменевтичний метод, що дозволяє охопити значне коло різнопланових літературних джерел, запропонувати своє розуміння, інтерпретацію поданих джерел і, як наслідок, виробити власну позицію; Інтервальний метод, що дає можливість досліджувати багатомірність любові. Теоретичне та практичне значення розробки даної теми Постановка проблеми любові як однієї з центральних філософських проблем сприяє і моральному самовдосконаленню, і досягненню гармонійних взаємовідносин з оточуючим світом. Ми розглядаємо проблему ціннісного вибору людини, особистості. Процес пізнання себе й оточуючого світу, самовизначення й самореалізації передбачає формування та ствердження певної ціннісної системи, оформлення ціннісно-смислового змісту. Фундаментальною системою утворюючою цінністю виступає любов. Саме вона конституює людину, особистість у цій якості, є показником власне людського, особистісного рівня розвитку. На наш погляд, повноцінна особистість - це цілісна, гармонійна, унікальна, вільна, любляча особистість. Виключно любов забезпечує таку повноцінність. Вона дозволяє поєднатися з іншою людиною, суспільством, світом, не порушуючи власної цілісності. Це діяльне та творче ставлення до самого себе й до оточуючого світу. „ДЯКУЮ ТОБІ, ЛЮБОВЕ!" ТВОРЧІСТЬ АННИ АХМАТОВОЇ ТА ЛЕСІ УКРАЇНКИ Мета: навчити вдумливо читати твори художньої літератури, співставляючи образ ліричного героя з постаттю самого автора; розвивати творчі здібності учнів, усне мовлення, навички виразного читання, критичного мислення; сприти вихованню естетичних смаків учнів, культури почуттів, шанобливого ставлення до кожної людини як до неповторної особистості. Тип уроку - урок на замовлення (бінарний). Обладнання: фотографії А. Ахматової та Л. Українки, аудіо- та відеотехніка і матеріали, фортепіано, імпровізовані кімнати поетів, тексти творів. Хід уроку 1. Організація учнів до уроку 2. Повідомлення теми, мети та завдань уроку Слово вчителів. Учитель української літератури. Доброго ранку, ми раді вітати вас на бінарному уроці з української та зарубіжної літератури уроці на замовлення, який, маємо надію, допоможе вам на матеріалі вивчених творів збагнути одну з основних істин життя: любов могутня, всесильна, всепрощаюча, божественна, безкорислива, життєдайна. Тому тема уроку „Дякую, любове!" Учитель зарубіжної літератури. Сьогодні ви повинні ще раз усвідомити, що кожний шедевр літературного мистецтва слід вивчати обережно, ретельно і найголовніше - уважно, щоб раптом не загубити чогось істинного, не пройти повз щось справжнє. Ми будемо вчитися любити... 3. Підготовчий етап для створення настрою Виразне читання учнями напам'ять вірша А. Ахматової „Любов" (канон) із музичним супроводом. 4. Опрацювання матеріалу уроку Перший ведучий. „Я кохаю тебе...", „I love you", „Amo te...", „'Je t'ame...". Ці слова звучать усіма мовами світу сотні - ні - тисячі літ, надаючи нашому життю прекрасних барв. Ці слова линуть з уст закоханих у Парижі й Києві, Амстердамі й Сіетлі, Москві й Римі тихими літніми вечорами й росяними ранками, під гарячими променями полудневого сонця чи в літню зоряну ніч. Другий ведучий. В усі часи, в усі віки, в усіх місцях, на якому б рівні розвитку не потребувала література даної країни, тема кохання була невичерпальною. Перший ведучий. О цієї теми завжди зверталися поети і художники, композитори і скульптори, драматурги і філософи, письменники й барди: Петрарка і Шекспір, Рафаель і Роден, Рубенс і Рембрандт, Еріх і Фелліні, Вівальді і Ренуар, Франко і Сосюра... Другий ведучий. Іноді кохання було основною проблемою, яку вирішували герої на шляху до омріяного щастя, іноді воно надихало молоду поетесу чи досвідченого митця на створення шедевру, іноді сам твір був ніжністю, сповіддю, синім птахом, любов'ю, а іноді саме життя являло собою суцільне кохання. Перший ведучий. Як часто ми вживаємо це слово. У свій час Сааді сказав: „Страдальцы любви, я завидую вам: Знакомы вам язвы, знаком и бальзам". А що таке кохання, на ваш погляд? Вислухати відповіді двох учнів. Тож, чи варто кохати? Чи дає це почуття щось взамін витраченій енергії, емоціям? Чи тільки забирає? Вислухати відповіді двох учнів. Другий ведучий. Я погодилась би зі словами Мольєра: В душе помер бы день и Тьма настала б вновь, Когда бы из нас изгнали мы любовь. Лишь тот блаженство знал, кто Страстью сердце нежил, А кто не знал любви, тот Все равно, что не жил... Перший ведучий. Сьогоднішня наша розмова про двох незвичайних особистостей, двох жінок, Анну Ахматову та Лесю Українку. Близько півстоліття розділяють їхнє життя, їхню творчість, але в серці кожної з них жило те піднесене почуття, що дозволяє бачити у світі нові реальності, зрозуміти сенс життя, пізнати своє - справжнє призначення. Виступ учениці з розповіддю про особисте життя А. Ахматової, під час якого на фортепіано учитель або учень виконують п'єсу Бетховена „До Елізи". Перший ведучий. А трішечки раніше інша жінка віддавала усе, усю себе заради любові. Виступ учениці з розповіддю про особисте життя Л. Українки (із залученням відео матеріалу). Другий ведучий. Життя завжди складне, суперечливе, сповнене як болю, смутку, так і веселощів, сміху. Є сльози горя, але є і сльози радості. І тільки кохання дозволяє відчути неповторність миті, любовні переживання виливаються на папір, віддзеркалюючи життя таким, яким воно є насправді. Кохання не ламає долі, а збагачує їх емоціями, досвідом, - їх і духовний світ героїв літературних героїв. Перший ведучий. Тож, давайте доведемо істину: лірична героїня поезій Ахматової кохає щиро, пристрасно, мужньо, героїчно, ніжно; страждає, коли любов приносить біль, але залишається Людиною, і передовсім - Всепрощаючою Жінкою яка здатна подарувати життя... Учитель зарубіжної літератури. Часто думаємо, ніби художня творчість - це вигадка, нереальність, якась казка, що не має нічого спільного з реальністю. Щоб спростувати або підтвердити це судження, я пропоную зараз звернутися до творчості цих двох жінок. Сьогодні ми розглянемо ранню лірику Ахматової. Тема її ранніх віршів - трагедія кохання. Багато хто з дослідників відзначав цю особливість Ахматової поезії, говорив про сумну монотонність, повторення по суті однієї й тієї ж теми. Хтось дорікав авторці у надмірній зажуреності у світ інтимних переживань. Тож, звернімося до творчості А. Ахматової і з'ясуємо: чи справді таким однобоким було бачення кохання у ліриці поетеси. Виразне читання учнем вголос поезії Ахматової „Я научилась просто, мудро жить..." (Для зручності на партах лежать ксерокопії цієї поезії та монолог Мавки з „Лісової пісні".) Учитель зарубіжної літератури. Як би ви визначили жанр цього вірша? Якою ви уявляєте ліричну героїню? У чому вона шукає підтримки? Що допомагає знайти мир її душі? Отже, у чому можна віднайти якщо не щастя, то спокій? А в чому ж полягає мудрість життя? Які деталі допомагають героїні подолати тривогу, сповнюють її серце миром? У яких рядках ми дізнаємося про справжню причину пошуків миру і спокою? Отже, на прикладі однієї поезії ми мали змогу з'ясувати, що кохання для Ахматової - це не лише біль та нещастя, воно збагачує її життєвою мудрістю та силою. Дома ви провинні були віднайти рядки з інших творів поетеси, де стверджується всеперемагаюча сила кохання. Давайте їх послухаємо... Учні зачитують уривки з поезій. Учитель української літератури. Хто вам сказав, що я слабка, Що я корюся долі? Хіба тремтить моя рука, Чи думка й пісня кволі? Ви чули, раз я завела Жалі та голосіння, - Тож була буря весняна, А не сльота осіння. А восени... Як журба, Чи хто цвіте, чи в'яне, Тоді й плакучая верба Злото багряна стане. Так писала про себе Лариса Петрівна Косач у 1911 році. У цьому ж таки році буквально за 12 днів вона створила шедевр, ім'я якому „Лісова пісня". І щоб з'ясувати життєву позицію героїв, Л. Українки, їхнє розуміння кохання, ми звернемось до цього етапного твору. Пригадайте, який фінал драми-феєрії? Чи не виникає у вас таке враження, нібито кохання призвело до загибелі Мавки і Лукаша? Чому? Яка деталь дає нам підстави стверджувати: „Лісова пісня" - гімн безсмертному почуттю? Давайте пригадаємо останній монолог Мавки. Один з учнів виразно читає монолог, текст якого є на кожній парті. Як ви розумієте перший рядок? А як розтлумачите наступні? Кому буде „промовляти душа" Мавки? Про що свідчать слова: „Грай же, коханий, благаю!"? Після такого прохання Лукаш починає грати. Тим більше, авторка зазначає: „Спочатку гра його сумна, як зимовий вітер, як жаль про щось загублене й незабутнє, але хутко ці переможний спів кохання покриває тугу". Чи не додає ця ремарка, та й остання промова лісової красуні чогось нового для розуміння образу Лукаша? Чи можна винести якийсь урок з долі ліричних героїв твору? Учитель зарубіжної літератури. Отже, чи приносить любов стільки ж радості, скільки і болю? Чи проголились би ви кохати пристрасно, ніби живеш останній день, навіть якщо ви не впевнені у щасливому фіналі історії? І чому? Учитель української літератури. Це ваші точки зору. А я вважаю, не зайвим буде поставити ті ж питання досвідченим людям, яким життя відкрило свої секрети, істини. Послухати думки гостей уроку. Перший ведучий. Любовь долготерпима и милосердна. Любовь не завидует. Любовь не превозносится и не гордится. Любовь не ропщет и не мыслит зла. Она не ищет выгоды и не бесчинствует. Другий ведучий. Любовь не радуется неправде, Но порадуется истине И ведет к свету. Любовь все покрывает и всегда В любом проявлений благословенна. Любовь никогда не перестает. 5. Домашнє завдання (записати у щоденники) Учитель української літератури. Дома ви будете готувати творчі роботи на тему „Дякую, любове!" (за матеріалами уроку). Ви повинні розкрити своє розуміння кохання за допомогою ілюстрації, складеного власноруч вірша, невеличкого музичного твору... 6. Підсумки уроку 1) Слово вчителя Учитель зарубіжної літератури. А тепер для всіх, хто кохав і кохає, хто буде кохати, лунає пісня. Як сподівання на те, що в житті кожного прозвучать ці вічні і завжди нові слова „Я кохаю тебе", як освідчення в любові всьому світові. Бо кохання збагачує нас духовно, дає сили жити і дарувати любов усьому світові. Перегляд кліпу української співачки Ані Лорак „Мрій..." 2) Оцінювання учнів Додаток1 Любовь То змейкой, свернувшись в клубок, У самого сердца колдует. То целые дни голубком На белом окошке воркует. То в инее ярком блеснет, Почудится в дреме левкоя, Но верно и тайно ведет От радости и от покоя. Умеет так сладко рыдать В молитве тоскующей скрипки, И страшно ее угадать В еще незнакомой улыбке. Додаток 2 1903 рік. Царськосільська гімназія. Їй п'ятнадцять, йому сімнадцять. Прочинається все подібно тисячам начал, як гімназична напівдружба-напівлюбов: разом зодили на дитячі бали, на гастролі видатної танцівниці Айседори Дункан; залазили на Турецьку вежу, брали участь у благодійному спектаклі, були навіть на кількох спіритичних сеансах, хоча й ставилися до них дещо іронічно. У жовтні 1905 року він став нарешті бувати у її домі, Познайомився з родиною. Кілька разів робив пропозицію руки й серця і... отримував відмову за відмовою. Після однієї з них попрямував до моря: зводити рахунки з життям. Але був затриманий поліцейськими, що прийняли його за безпритульного. Іншого разу випив отрути - але отрута виявилася старою, і його знайшли непритомним у Булонському лісі. Здавалося сама доля охороняла його... Він боровся, але нічого не міг з собою вдіяти. Нарешті 25 квітня 1910 року у Миколаївській церкві селища Нікольська Слободка вони обвінчалися. Але щастя їм не було. Обоє вони були надто вільними й видатними людьми для пари безтурботних голубів. Їх стосунки були скоріше таємним двобоєм. Це історія кохання Анни Ахматової і Миколи Гумільова. Відносини поволі зіпсувалися, і Анна попросила в чоловіка розлучення. З усіх мук сирітства вона особливо облюбувала одну: муку безнадійного кохання. Я кохаю, але мене не люблять; мене кохають, але я не люблю - така її улюблена тема. Але ця „назустріч", „нелюбов" не вбила в Анні тієї піднесеної „іскри" таланту, не обмежила її душі, не вбила почуття розуміння людини. Ні, навпаки, в цій жінці з'явилася якась невідома сила, що допомогла пережити і труднощі й болі її складного життя. Додаток 3 Знову наставала ніч. Утомлена жінка сиділа біля постелі помираючого. Він, як завжди, нервувався. Уже вкотре Сергій примушував її заглядати до поштової скриньки, розшукувати у темній, холодній, залізній, коробці листь, адресований йому. Коли там не було жодного папірця, вона раділа. Але сьогодні лист був... І сьогодні вона знову буде його читати, ковтаючи сльози. Мало того, якщо Мержинський попросить, вона напише відповідь. Відповідь жінці, коханій Сергія, того Сергія, заради якого вона забула про власну тяжку хворобу, заради якого не лякалася труднощів. Леся кохала, а він - ні. Леся ставала багатшою цією любов'ю, вона ніби дихала нею, не зважаючи ні на які обставини. Вона знала: це найбільше, найяскравіше кохання в її житті. Було боляче, але вона жила. І одна з легенд розповідає, що поета „Одержима" поетеса написала саме в ту ніч, коли помер Сергій Мержинський, і вона сама сиділа з ним до ранку... Перегляд уривку з фільму про Лесю Українку 25 липня 1907 року Леся Україна одружилася з Климентієм Квіткою - українським фольклористом. Тепер настала її черга бути коханою. І вона, знаючи вартість справжньої любові, не завдавала прикростей ні чоловікові, ні рідним. А через 6 років ще молода жінка померла, так і не відчувши щастя взаємної любові. Автор: Н. Кравцова

category: Українська література


title: Кожна байка чогось навчає. Урок-інсценізація

description:
Обладнання: портрети Л. Глібова, І. Крилова, Езопа; малюнки дітей до байок; куб із гранями - етапами уроку.ХІД УРОКУ Учитель. Ми закінчили працювати над розділом, який називається «Байки». Чому він так називаєт

                  ься? Байки яких авторів вміщені в ньому? Сьогодні ми детальніше познайомимося з вивченими поетами-байкарями, прочитаємо їх байки, повчимось визначати мораль байки. Отже, тема нашого уроку...(Діти читають з дошки.) Чого байка навчає й від чого застерігає? (Відповіді дітей.) До уроку я підібрала епіграф. Хто знає, що таке епіграф? Епіграф - це фраза, розміщена на початку твору, а в даному випадку уроку, яка допоможе повніше розкрити тему. Але епіграф ви повинні скласти самі. У цьому вам допоможе гра «Зайва буква». Слисиця - Гкухгар - Ппбайка Мммораль - ОКрилоов - Рприиятель ІГліібов - Вввиноград - Аягняа Юсиницяю - Одвоює - Ввведмідь Чпччілка - Рхмарра - Дкодтик Имузиики - Ивіирш - Усміюучись Ссзозуля - Тправдта - Ьпьівень - Иповчаильний (Діти читають слова, знаходять зайву букву, прикріплюють її біля кожного слова: сміючись говорити правду.) Давайте хором прочитаємо епіграф нашого уроку, поринемо у світ байок і визначимо, на яку правду нам указує байка. Допоможе в роботі цей кубик - мій помічник. Його грані - етапи нашого уроку. Перша грань - «Швидкочитання» Знайдіть аркуш № 1 і прочитайте його спочатку два рази мовчки, а потім один одному. Байка - один з найдавніших жанрів словесного мистецтва. Це вірш або прозовий твір, дійовими особами якого є звірі, птахи, рослини, речі, інколи й люди, за якими приховані авторські спостереження за життям та поведінкою людей. Часто байка закінчується мораллю - повчальним висновком. На уроках читання ми познайомилися з байками давньогрецького байкаря Езопа, російського Івана Крилова та українських Леоніда Глібова й Олени Пчілки. Учитель перевіряє швидкочитання в кількох дітей. Що таке байка? Що таке мораль? Друга грань - Калейдоскоп байок Нас чекає найцікавіше - калейдоскоп байок. Що таке калейдоскоп? Калейдоскоп - (з грецької) «бачу красивий вид»; дитяча іграшка у вигляді трубки, обертаючи яку, ми можемо побачити різноманітні візерунки. У даному випадку це швидка зміна чого-небудь, тобто байок та їх авторів. 1. Як ви думаєте, з чиїх творів ми почнемо? Чому? Так, Езоп - давньогрецький байкар, який зумів створити цікаві та повчальні історії, якими ненав'язливо й без суворості виховував людей. Про Езопа нам повідомить група «давньогрецьких учених». Послухайте цю цікаву історію. Езоп Першим відомим нині в усьому світі байкарем був грецький раб Езоп. Про нього збереглося чимало легенд, наприклад, така. Одного разу господар послав Езопа до міста з якимось дорученням. Дорогою йому зустрівся суддя й суворо запитав: - Куди ти йдеш? - Не знаю, - відповів Езоп. Така відповідь здалася судді підозрілою і він звелів відвести раба Езопа до в'язниці. - Але ж я сказав щиру правду, - запевняв Езоп. - Звідки мені було знати, що я потраплю до в'язниці? Суддя засміявся та відпустив його. За одним переказом, Езопа звільнили з рабства. Проте існує й інша легенда, за якою одного разу до речей байкаря підклали золотий кубок, звинуватили у крадіжці, засудили до страти та скинули зі скелі. Байки Езопа несли в собі мудрість і дотепність, були зрозумілі його сучасникам і стали художнім надбанням людства. Їх сюжети використовували для створення своїх байок славетні байкарі різних народів. Байки Езопа - це «Лисиця й виноград», «Вовк і ягня», «Гуси і журавлі», «Вовк і козеня» та інші. Хто підготував для читання байки Езопа? Почну читати я. Як можна пояснити поведінку лисиці? Яка вона була? Як би вчинили ви? Знайдіть мораль і прочитайте, підібравши відповідну інтонацію та жести. (На дошці написані вислови. Діти підбирають відповідний і прикріплюють до нього назву байки.) А ось як мудрого Езопа, котрий жив у VI столітті до н. е., читають сучасні діти. (Театралізація байки «Вовк та ягня».) Знайдіть мораль цієї байки. Які людські риси хотів показати Езоп у даній байці? Чи справді так - хто сильний, той і правий? (Знаходять відповідний вислів). 2. До нас на гостину вже поспішають байки Л. Глібова. (Повідомлення групи «біографів Л. Глібова».) Леонід Глібов Леоніда Глібова Іван Франко назвав «найкращим українським байкописом». Уже кілька поколінь людей від дитинства до старості супроводжують мудрі та проникливі, лагідні й ущипливі, жартівливі й сумовиті слова байок поета. Доля Л. Глібова пов'язана з Черніговом і Ніжином. Він працював учителем географії Чернігівської чоловічої гімназії, потім був змушений два роки жити в Ніжині. Багато енергії Леонід Іванович віддав організації театрального гуртка, в якому глядачі вперше побачили Марію Заньковецьку. Але справжнім покликанням Л. Глібова були байки. Ось деякі з них: «Вовк і кіт», «Чиж та голуб», «Дві бочки», «Билина», «Зозуля й півень». (Театр одного актора: байки «Музики» та «Хлопчик і гадюка» читають учні з групи «акторів»). («Репетиція на театральних підмостках»: робота над відпрацюванням дикції в байках «Синиця» та «Хмара»). Аркуш № 3. СИНИЦЯ Синиця славу розпустила, Що хоче море запалить, Що море буцімто згорить, - Така, бач, є у неї сила. За вітром слава полетіла По всіх усюдах і кутках, По байраках і по садках, Далеко - аж за синє море... Усім, хто був на морі, горе! Ану - до берега тікать, Мерщій добро своє ховать Од проклятущої Синиці. Як налетіло тії птиці, Як назбиралося звірей, Людей - Дивитися на чудасію!.. А пересудливі жінки Побрали ще й ложки, Бо мали ту надію, Як море стане закипать, Щоб юшки добре посьорбать, Якої й зроду не сьорбали (Вони вже, бачте, позвикали Скрізь по обідах куштувать). От ждуть вони, стоять. Усі баньки повитріщали... - От-от уже почне кипіть, -  Хто-небудь нищечком мовляє, - Ось цитьте, зараз запалає... - А море все собі гуляє, І не кипить, і не горить. Так що ж Синиця?.. Та мовчить! І запалить не запалила, А тільки слави наробила Та з сорому й сховалася кудись. За сюю капосну дурницю Полаяли Синицю Та й розійшлись. Яка ж в сій байці, братця, сила? А та: ніколи не хвались, Поки гаразд не зробиш діла. Поясніть значення виділених слів (чудасія, пересудливі, баньки повитріщали, нищечком мовляє, слави наробила). Чому синиця вирішила розпустити таку славу про себе? Чому люди їй повірили? Якби ви були синицею, що б ви зробили потім? Яка мораль цієї байки? Знайдіть вислів на дошці. Пограймо у гру «Дослідники» й визначимо, скільки разів зустрічається в байці слово «синиця»? (5 разів.) У Леоніда Глібова є дуже мелодійна та красива байка «Хмара». Аркуш № 4. ХМАРА Над селами, над нивами, Лугами та долинами Велика хмара йшла. Ні жита, ні пшениченьки, Ніякої травиченьки Дощем не полила. Від степу від широкого До моря до глибокого За вітром потяглась. Над морем гуркотаючи, Весь день не оддихаючи, Дощем вона лилась. Діждала нічки темної - І до гори зеленої Присунулась спочить. - Бач, - каже, - Горо милая, Дощу не пожаліла я, Нехай тепер шумить! - Шкода, - Гора озвалася, - Сього не сподівалася Од тебе, сестро, я! Над селами, над нивами, Над тихими долинами - Там славонька твоя! На кожную стеблин очку Пошлеш одну росиночку - І віку додаси, А морю широченному, Глибокому, силенному Води не надаси! - Гора сказала правдоньку, А я вам дам порадоньку, Як жити до пуття: Кохайте щиро правдоньку - І дасть вам бог одрадоньку Щасливого життя. Чому хмара пролила свій дощ не там, де було потрібно? У чому виявилась мудрість гори? 3. Чи не єдиною жінкою-байкарем в українській літературі була Олена Пчілка. (Повідомлення «біографів Олени Пчілки».) «Діти - се наш дорогий скарб, се наша надія, се - молода Україна». Ці слова належать людині, яка все життя присвятила справі розвитку української культури, невтомно й самовіддано працювала в ім'я відродження української нації. Звати цю людину Ольга Петрівна Драгоманова (за чоловіком Косач). Псевдонім, який вона собі обрала й під яким найчастіше друкувалась, - Олена Пчілка. Поетеса, автор прозових і драматичних творів, перекладач, науковець, фольклорист і етнограф, публіцист, видавець, активна громадська діячка - це все вона, Олена Пчілка. А ще - вродлива жінка, ніжна й мудра матір, яка виховала геніальну Лесю Українку, виплекала її талант. (Інсценізація байок Олени Пчілки: «Котик та Кухар», «Снігир та Щиглик».) КОТИК ТА КУХАР Якось-то кухар знакомитий, Обід зваривши смаковитий, Побіг близенько у крамничку, Либонь купить якусь дрібничку. А може, й чарочку смикнуть (Любив часами він черкнуть!). А при своїй всілякій справі Покинув котика на лаві, - Либонь на теє, щоб стеріг. А котик зараз і побіг Та плиг на діл, Після на стільчик та на стіл; Сюди-туди він там метнувсь, Аж поки м'ясива дочувсь... Вернувся кухар за хвилину - І бачить він таку картину: Котусь коханий примостивсь, Голівкою на бік схиливсь І гарненько курча вминає (Крильця одного вже немає!)... Тут кухар наш почав гукать, Котові дорікать: - А, харцизяко ти, злодюго! Ах, капосний же ти котюго! Ну як же можна так робить, Так по-злодійському чинить? Та я ж на тебе так звірявсь, - А ти мерщій на стіл забравсь, Потяг курчатко щонайкраще! Ах, безсоромцю, ах, ледащо! - Тож кухар наш так дорікає, А котик слуха та вминає... Поки ж то кухар все довів, То котик геть курчатко з'їв!.. Гай-гай! Було ж не тратить слова, - Потрібна тут була не мова! Узяв би котика за хвіст Та й скинув швидше на поміст! (Знайти мораль і відповідний вислів на дошці.) СНІГИР ТА ЩИГЛИК Снігирчик бідний у сильце попався, А щиглик-молодець, Той жвавий джигунець, Дививсь на нього та сміявся: - Оце так мудрагель з тебе! Ну як-таки не вгледіти себе, Біди не встерегтись! Щоб так в лиху попасти штучку, Як в ятір ловлять ту дурную щучку! Се бачив я колись, Такого цілий вік боявся, - Ось бач, і не попався! - Так щиглик промовляє Та все собі стрибає. Аж гульк!.. Ох, лишенько тяжке! Се що таке?! В якусь-то сіточку Щиголь ускочив (Немов собі наврочив!). Тепера сіпає і сяк і так, Не вирве ніжки вже ніяк! Хоч борсався й мотався, Та в сіточці остався. Ото тобі, козаче: Із лишенька чужого, Із горенька тяжкого Не смійся, небораче! З якою байкою перекликається ця байка? Поясніть значення виділених слів (сильце, джигунець, мудрагель, борсався, небораче). Чому щиглик був байдужим до чужого горя? А якби через деякий час у сильце потрапив щиглик, а снігур побачив це, то чи допоміг би він йому? Пограймось у гру «Найбільше»: Знайдіть слово, в якому найбільше звуків. (Промовляє.) В якому рядку найбільше слів? Ми опрацювали твори вивчених авторів, але ж байки писали й інші поети. Давайте повернемо наш кубик. Третя грань - інші автори - «Стрекоза и муравей» (Крилов). - «Хмара і сонце» (Гребінка). - «Ворон і лис» (Руданський). - «Господар і віл» (Самійленко). (Учні читають байки та в кожній визначають мораль.) Четверта грань - майбутні байкарі Ми познайомилися з авторами, які жили та творили в різні часи. А можливо, серед вас теж ростуть майбутні байкарі? Давайте спробуємо скласти власні байки за початком і кінцівкою. (Робота у групах.) Ви, мабуть, звернули увагу, що байки найчастіше написані у формі діалогу. А ще у формі діалогу пишуться п'єси. Закрийте очі й уявіть, що зараз не зима, а тепле сонячне зеленокосе літо. Усе навколо зеленіє, цвіте й виспівує на різні голоси. Але що це? Я чую чиюсь розмову. Давайте прислухаємось, раптом ми почуємо казку. Можливо, саме казка допоможе вам створити свою першу в житті байку-діалог. Варіант 1 В одному далекому-далекому лісі жив собі їжак. Якось із ним сталась така пригода. Зустрівся він по дорозі до лісового базару з білочкою. Ішли вони, йшли, побачила білочка лисицю, раз - і на дерево. Побачив її й їжачок, але тікати було вже пізно. То згорнувся він у клубок і на лапу лисиці закотився. Білочці стало соромно, що залишила друга. А черепаха за цим усім спостерігала, подумала і сказала: «Справжніх друзів пізнають у біді». Варіант 2 Негарний учинок В одному далекому-далекому лісі жив собі їжачок Голочка. Якось він пішов у ліс по гриби та всяку смакоту. Назустріч йому біг зайчик Вухань. Він теж захотів чогось з'їсти й пішов з їжачком. По дорозі вони не замовкали: говорили й говорили. Усе це чула черепаха, яка за ними плила тому, що вони йшли берегом річки. Тут звідки не візьмись лисиця. Заєць побачив її та й утік, а їжачку тікати було вже пізно, тому він скрутився у клубочок. Лисиця підбігла до нього, але тільки наколола носа. Голочка помітив, що Вуханя немає, і дуже образився на зайця тому, що ледь не загинув. А черепаха подумала і сказала: «Справжніх друзів пізнають у біді». Хто ще хоче прочитати свою байку? (Діти читають власні твори.) П'ята грань - Інсценізація (Презентація групи «Міміка та пантоміма».) Зозуля й півень З. Як ти співаєш, Півню, веселенько...П. А ти, Зозуленько, ти, зіронько моя, Виводиш гарно так і жалібненько, Що іноді аж плачу я... Як тільки що почнеш співати, Не хочеться й пшениченьки клювати, - Біжиш в садок мерщій...З. Тебе я слухала б довіку, куме мій, Аби б хотів співати...П. А ти, голубонько, ти, кралечко моя, Поки співаєш на калині, То й весело мені, і забуваю я Свою недоленьку, своє життя погане Та безталанне... А тільки замовчиш Або куди летиш, - Заниє серденько, неначе на чужині... І їстоньки - не їм, і питоньки - не п'ю Та виглядаю все Зозуленьку мою. Як гляну на тебе - така ти невеличка, Моя перепеличко, А голосочок-то який!.. Тонесенький, милесенький такий... Куди той соловей годиться?З. Спасибі, братику, за добреє слівце. Як не кохать тебе за це?.. І ти виспівуєш, неначе та жар-птиця; І далебі, що так, - пошлюся я на всіх. - Де взявся горобець, підслухав трохи їх Та й каже.Г. Годі вам брехати Та одно другого знічев'я вихваляти! - Пурхнув - та й був такий. За що, - хто-небудь попитає, - Зозуля півня вихваляє? За те, що півень годить їй Та потакати добре вміє: Рука, як кажуть, руку миє. Наш урок закінчується. Ми з вами багато говорили про те, чого навчає й від чого застерігає байка, як байкарі, сміючись, указували нам на наші недоліки. А от чи зуміли ви почути й відчути головне, виділити ці зернинки правди, добра та справедливості? Давайте ще раз прочитаємо вислови й подумаємо, чи з усіма з них ми згодні. З якими твердженнями ви не погоджуєтесь? Чому? 1. Якщо не можеш чогось досягти, не посилайся на обставини, а потрудись. («Лисиця і виноград».) 2. Хто сильніший, той і правий. («Вовк і ягня».) 3. Роби те, що вмієш, а якщо не вмієш, то вчись. («Музики».) 4. Не хвались, якщо не можеш здійснити задумане. («Синиця».) 5. Не витрачай зайвих слів, краще зроби діло.(«Котик та кухар».) 6. Ніколи не смійся з чужого лиха. («Снігур та щиглик».) 7. Тебе хвалять - хвали й ти, хоча й нізащо. («Зозуля й півень».) 8. Не думай про майбутнє, а роби те, що подобається. («Стрекоза и муравей».) Підсумок Дякую вам, діти, за активну роботу й маю надію, що у вашому серці залишиться добрий слід від цього уроку, що ви станете добрішими, чеснішими, упевненішими в собі. Адже цього хотіли всі поети-байкарі, для цього вони й писали свої твори. Автор: Т. Чернета

category: Українська література


title: Краса, велич і трагедія в образах шевченкового Кобзаря. 10-й клас

description:
Обладнання: портрет Т. Шевченка, «Кобзар», тлумачний словник української мови, робочі місця для трьох груп. ХІД УРОКУ Мотивація навчальної діяльності Учитель. «Він був сином му

                  жика, а став володарем у царстві духа. Він був кріпаком, а став велетнем у царстві людської культури. Він був самоуком, а вказав нові світлі й вільні шляхи професорам і книжним ученим. Десять літ він томився під вагою російської солдатської муштри, а для волі Росії зробив більше, ніж десять переможних армій. Доля переслідувала його в житті скільки лиш могла; та вона не зуміла перетворити золота його душі у ржу, ані його любові до людей у ненависть і погорду, а віри в бога у зневіру й песимізм. Доля не шкодувала йому страждань, але пожаліла втіх, що били із здорового джерела життя. Найкращий і найцінніший скарб доля дала йому лише по смерті - невмирущу славу та всерозквітаючу радість, яку в мільйонів людських сердець все наново збуджуватимуть його твори» (І. Франко). Ми завершуємо вивчення творчості Т. Шевченка, українського поета, прозаїка, драматурга, етнографа, історика, філософа, скульптора, художника. Вивчаючи його літературні твори, ви познайомилися з великою кількістю яскравих, майстерно вимальованих художніх образів. Вони збуджували уяву та змушували разом із ними плакати та сміятися, злітати в нестримних почуттях кохання та щастя, а ще змушували відчути нестерпний біль і щемний смуток у серці за долю українців. І всі ці образи в Шевченка об'єднуються в один прекрасний, величний і водночас трагічний образ - це Україна. Оголошення, представлення теми та очікуваних навчальних результатів Учитель (фронтальна бесіда). Дати визначення художнього образу. З'ясувати значення слів «краса», «велич», «трагедія». Робота у групах Умовно поділити клас на три групи. Кожна з груп протягом уроку має дослідити наявність ознак краси, величі та трагедії у творах Т. Шевченка. Надання необхідної інформації Учитель. Подивіться уважно у вікно. Що ви бачите? (Весну.) Так відповість звичайна, пересічна людина. А тепер знову подивіться у вікно та послухайте, як про це явище природи говорить поет. Встала й весна, Чорну землю сонну розбудила, Уквітчала її рястом, Барвінком укрила; І на полі жайворонок, Соловейко в гаю Землю, убрану весною, Вранці зустрічають. Майстерність поета й полягає в тому, щоб у звичайному, буденному помітити незвичайне та зобразити все бачене органічно. Природно, шевченкові пейзажі є саме такими. Прочитайте кілька поезій. Сприйняття та засвоєння учнями навчального матеріалу (Учні читають вірші: «Світає, край неба палає», «Тече вода з-під явора», «Садок вишневий коло хати».) Учитель. Де й навіщо використовує Шевченко пейзаж? (На початку, іноді в середині великого поетичного твору.) Найчастіше пейзаж використовується як тло, на якому відбуваються події твору. Пейзаж може бути контрастним або змінюватись у відповідності з подіями. А зараз послухайте мелодію пісні, написаної на слова Тараса Григоровича. (Учні виконують на флейтах мелодію пісні «Реве та стогне Дніпр широкий».) Яка назва цієї пісні? Що ви знаєте про історію її написання? Яким у ній зображено Дніпро? В іншій поезії Шевченко зазначає: Здається - кращого немає Нічого в бога, Як Дніпро Та наша славная країна... Звичайно, не лише мальовнича природа була та певною мірою залишається окрасою рідного краю, насамперед - це люди. Назвіть твори Шевченка, які мають назви рослин чи тварин. («Лілея», «Тополя», «Сова».) Хто головні герої цих поем? Назвіть інші твори Т. Шевченка, присвячені темі жінки, жінки-матері. М. Рильський писав: «Такого полум'яного культу материнства, такого апофеозу жіночого кохання і жіночої муки не знайти, мабуть, ні в одного з поетів світу. Нещасний в особистому житті, Т. Шевченко найвищу та найчистішу красу бачив у жінці, у матері.» І, напевно, любив їх усією своєю чутливою, зболілою душею, як люблять найрідніших людей на землі. Недаремно він називає дівчат сестроньками та щиро зізнається у своїх почуттях. Серце не заснуло, я вас не забув. Люблю вас і досі, як діточок мати, Буду вам співати, поки не засну. Дівчата в його творах справжні красуні: «білолиці, кароокі, чорноброві». Мар'яну-черницю поет зображує так: Кароока, висока, Хоч за пана гетьмана. Нажаль, дівоча врода не завжди дарувала щастя взаємної любові. Вміла мати брови дати, Карі оченята, Та не вміла на сім світі Щастя, долі дати. А без долі біле личко - Як квітка на полі: Пече сонце, гойда вітер, Рве всякий по волі. Пропонуємо вашій увазі уривок із поеми Т. Шевченка у виконанні учнів 10-го класу. (Учні показують інсценізацію уривка прощання Катерини з батьками з поеми Т. Шевченка «Катерина».) Як називається поема, уривок з якої ви побачили? Чим стало для Катерини її кохання? Значно відрізняється від Катерини образ іншої жінки, яка опинилась у подібній ситуації. Кого я маю на увазі? (Ганна з поеми «Наймичка».) У цій поемі Шевченко показав, на які жертви здатна піти мати заради щастя своєї дитини. І. Франко писав: «Наймичка - натура безмірно глибока, чуття в неї не тільки живе, але сильне та високе, любов до дитини така могутня, що перемагає все інше, заслонює перед нею весь світ, заставляє забувати про себе саму, віддати все своє життя не для хвилевої покути, але для довгої жертви на користь своєї дитини». Кобзареві напрочуд тонко вдалося вихопити з життя притаманні тільки матерям порухи душі стосовно дитини. Сама не з'їсть і не доп'є, Його нагодує. Не зна Марко, як в колисці Часом серед ночі Прокинеться, ворухнеться - То вона вже скочить, І укриє й перехрестить, Тихо заколише, - Вона чує з тії хати, Як дитина дише. І. Марко «невсипущою мамою Ганну називає». Чому Ганна зізнається Маркові в материнстві лише перед смертю? Прочитайте ці рядки. До якої категорії (краси, величі, трагедії тощо) можна віднести образ жінки-матері? У нашім раї на землі Нічого кращого немає, Як тая мати молодая З своїм дитяточком малим. Орієнтуючись на дати діяльності шевченкових історичних героїв, можна стверджувати, що у своїй творчості Кобзар охоплював події, починаючи з 80-х років ХVІ століття (діяльність Івана Підкови) і закінчуючи 70-ми роками ХVІІІ століття (Коліївщина). Тобто двохсотлітню найтяжчу та найскладнішу історію України, а саме період козаччини. Послухайте історичну довідку про появу Запорізьких козаків. Додаткова інформація Учень. У ХVІ столітті на острові Мала Хортиця, за Дніпровськими порогами була побудована фортеця Запорізька Січ. Унаслідок різних обставин Січ неодноразово міняла своє розташування. Зростання сили українського козацтва непокоїло литовську та польську владу. Вона прагнула встановити контроль над козаками. Із цією метою на службу до польського короля було взято полк із 500 козаків. Так виникло реєстрове козацтво. Але сподівання польської влади не виправдались, і реєстровці і запорожці часто виступали як військо Запорозьке. Вони брали участь у заборонених урядом морських походах, козацьких повстаннях, боролися за розширення козацьких прав, відстоювали православну віру. Своєрідність українського козацтва полягала в тому, що воно протистояло не лише турецько-татарській агресії, а й очолило в Україні національно-визвольний рух і вибороло власну державу. Російський уряд так само, як і польський, негативно ставився до існування козацтва, вбачаючи в ньому силу, що стримує остаточне поневолення України. У 1709 році цар Петро І розгромив Запорізьку Січ. Остаточно ліквідувала козацтво Єкатерина II: у 1764 році була ліквідована Гетьманщина, а в 1775 - остаточно розгромлена Запорізька Січ. Було колись - запорожці Вміли панувати. Панували, добували І славу і волю. «Іван Підкова» Кого із запорозьких ватажків згадує у своїх творах Т. Шевченко? В яких саме творах? («Гайдамаки», «Тарасова Ніч», «Великий льох» тощо.) (Учень читає вірш Т. Шевченка «До Основ'яненка».) Якою бачив козаччину Т. Шевченко? Як він змалював її в поезії «До Основ'яненка»? Зовсім інший зміст має поема «Гайдамаки». «Гомоніла Україна...» Ці рядки стали народною піснею. (Учень читає уривок із поеми «Гайдамаки».) Яку проблему підіймає Кобзар у цій поезії? На перший погляд може здатися, що Т. Шевченко ідеалізував козаччину. От де, люде, наша слава, слава України. Але це не зовсім так. Від критичного погляду поета не можуть заховатись недоліки та вади людської вдачі. («Гайдамаки».) Пишними рядами Виступали отамани, Сотники з панами І гетьмани - всі в золоті. У мою хатину Прийшли, сіли коло мене І про Україну Розмовляють, розказують, Як січ будували, Як козаки на байдарках Пороги минали, Як гуляли по синьому, Грілися в Скутарі Та як, люльки закрутивши В Польщі на пожарі, В Україну верталися, Як бенкетували. Порівняйте. «І мертвим, і живим...» Раби, подножки, грязь Москви, Варшавське сміття - ваші пани, Ясновельможнії гетьмани. Чого ж ви чванитеся, ви! Сини сердешної Украйни! Що добре ходите в ярмі, Ще лучче, як батьки ходили. Не чваньтесь, з вас деруть ремінь, А з їх, бувало, й лій топили. Усе темнішими ставали славні сторінки історії України. Це засвідчено в багатьох поезіях, а також у посланні «І мертвим, і живим...». Пригадаймо ці рядки. (Учень читає уривок.) Пророче послання «І мертвим, і живим» є синтезом усієї творчості поета. Недаремно Т. Шевченка називають українським пророком. До речі, вам відомо, хто такий пророк? Це вибрана Богом людина, яка передавала іншим людям божу волю. Пророк указував на людські вади, застерігав від необачних учинків, які засуджуються богом або призводять до духовної смерті. Оглухли, не чують; Кайданами міняються, Правдою торгують. І господа зневажають, - Людей запрягають В тяжкі ярма. Орють лихо, Лихом засівають... Схаменіться! Будьте люди, Бо лихо вам буде. Розкуються незабаром Заковані люди, Настане суд, заговорять І Дніпро, і гори! І потече сторіками Кров у синє море Дітей ваших... Відкрийте послання «І мертвим, і живим...» і знайдіть рядки, в яких Шевченко говорить про навчання, про мову, про історію. (Учні зачитують уривки з твору.) Шевченко веде до логічного висновку: що необхідно українцям, щоби почуватися щасливими? Зачитайте останні 16 рядків. (Учні читають уривок.) Шевченко повторює цю думку і в інших поезіях. А саме в молитвах до Бога просить: Єдиномислія подай І братолюбія пошли! Узагальнення та систематизація знань, умінь і навичок учнів За цей короткий проміжок часу ми зупинились на кількох основних образах, що складають Україну. Назвіть ці образи. Які з них можна назвати окрасою України? Чому? Чи має шевченківська жінка риси, які вражають силою духу? Наведіть приклад. Хто ще з героїв шевченкових творів має подібні риси? Назвіть їх. Які художні образи мають ознаки трагічності? Поясніть. (Учні відповідають на запитання.) Володимир Базилевський писав: «Коли б волею якоїсь фатальної сили український народ постав перед вибором з-поміж усього накопиченого людством огрому книг вибрати дві - одну чужу і одну свою - то мав би узяти «Біблію» та «Кобзар». Без першої він був би неповноцінний у загальнолюдському вимірі, без другої - немислимий як народ. Україна - це Шевченко, Шевченко - це Україна». На сторінках натхненного «Кобзаря», як у символічному вінку України, розцвітає чарівна краса української природи, переплітається з ніжною дівочою вродою та козацькою відвагою; тут велич безмежного кохання й духмяної материнської любові; терпкий присмак пам'яті про сиву, славну та трагічну давнину, що навчає нас і робить мудрішими - це краса, велич і трагедія України, України, яку палко любив Т. Шевченко та заповідав: Любіть Україну свою. Любіть її во время люте. В останню, тяжкую минуту За неї господа моліть. Підбиття підсумків уроку Автор Г. Ітченко

category: Українська література


title: Література рідного краю "Патріотична лірика Р. Котик"

description:
Метод проведення: захист творчих міні-проектів. Тип уроку: засвоєння нового матеріалу. Обладнання: портрет Р. Котик, серія фотографій, виставка творів: збірка „Ромашковий берег", „Сльозинка рідної шибки", „Бузкове гроно", „Белая в

                  уаль"; ілюстрації учнів до віршів Р. Котик; музичні записи пісень „Моя Україна", „Одна калина", „Мамина сорочка". Хід уроку І. Мотивація навчання школярів Оголошення теми, мети, завдань уроку. ІІ. Вступне слово вчителя Звучить на фоні пісні „Одна калина". Рідний край починається від батьківського порогу, стежини біля воріт, барвінку, який ніжно стелиться в садочку, маминої вишні. Посеред древньої української землі - краплиною на карті - чудове та неповторне місто Старокостянтинів. Блакитний океан над головою, золоте море колосся, стародавній замок, сучасні обеліски, пам'ятники - величні знаки вічного буття нашого народу. Старокостянтинівщина - „Подільська Венеція" - це овіяна легендами земля, що зберігає прикмети часу. Край неповторної краси з мальовничими селами щедро обдарувала природа - родючими землями, річками, лісами і гаями, прекрасними талановитими людьми. На благословенній Старокостянтинівщині вибрунькувалася поетична муза Раїси Миколаївни Котик. Доля подарувала їй іскристий талант поета, і на знак вдячності вона усю свою долю заримувала у поетичні строфи. Її лірика є цілковитим відбитком її характеру - такого променистого, такого неспокійного і разом з тим, такого ліричного, ніжного. З рядків поезії Раїси Миколаївни струменить любов до рідної матері, мови, України, бо без любові до рідної землі немає поезії. Ви сьогодні будете захищати свої творчі міні-проекти: „Матусю моя золота", „Мово материнська", „Ти у серці моїм, Україно". ІІІ. Сприйняття та засвоєння учнями навчального матеріалу 1. Захист першого творчого міні-проекту „Матусю моя золота" Учениця декламує вірш Р. Котик „Ненька". Учень. Мама, матінка, матусечка - це найрідніша і найближча кожному з нас людина, це взірець природної мудрості, обігріє теплом і ласкою; наділила тонким чуттям рідної мови. Тема матері - одна з наскрізних у творчості нашої поетеси - землячки Раїси Миколаївни Котик. Учениця декламує вірш Р. Котик „коли усміхається мама..." Учень. Мама подарувала нам життя, навчила любити рідний край, людей і саме життя, привила християнську мораль, навчила жити за вічним законом доброти. Ось як про це пише Раїса Миколаївна. Учениця декламує вірш Р. Котик „Матусі". Учень. Поетеса визбирала із золотих розсипів рідної мови порівняння, звертання, епітети, метафори і вдихнула в них незвичайну чарівність. Назавжди ми збережемо в серцях ці чудові рядки поезій Р. Котик про маму. Світло любові поетеси до рідної матусі торкнулося і зігріло душу кожного із нас та надихнуло на власну творчість. 2. Акровірш Рідна ненько Ви моя!І святая Ви, свята.Дарували нам життяНаша мамо золота!А ще й до того дорога.Мами небесні і ясні,А ми Вас дуже любим.Мами веселі та сумні,А ми Вас всіх голубим. Літературний кросворд „Матуся" 1. Мами для нас усіх є... 2. Синонім до слова „мама". 3. Епітет до слова „мама". 4. Мама у нас... 5. Що світить у небі? (Так ми і маму називаємо.) 6. Які у мами руки? Загадка Що це за жінка? Що нас зростила? Руки в неї золоті, серце добре. Що це за жінка? Як її звуть? Ребуси Як ми називаємо наших мам? -чко -ненька -ка Монограма Рідненька Рідна ненька рідненька. Смішинка Учителька на уроці розповідала про магніт. В кінці уроку запитала: - Діти, хто скаже, як називається те, що починається на „м" і піднімає тягар? Учні дружно відповіли: - Мама! Колискова для мами Спи, моя мамо Спи, моя мамо. Спи, моя мила. Постіль тобі я сама постелила. Знала, прийдеш ти з роботи в утомі. Хочу, щоб тихо було в нашім домі. Навіть Мурку не дозволю мурчати. Хай іде собі із хати. Спи, моя мамо, спи, моя мила. Звучить пісня про маму у виконанні учениці. 2. Захист другого творчого міні-проекту „Мово материнська" Учень декламує вірш Р. Котик „Диви, красуйся, процвітай!". Учениця. Скільки гордості за рідну мову в нашої Старокостянтинівської поетеси Раїси Миколаївни Котик. У вірші є звертання, епітети, метафори. Тут - пристрасна любов до мови, повчання молодому поколінню, яке повинно усвідомити: мова українська - основа народу нашого, частинка рідної землі. Учень. З особливою любов'ю говорить поетеса про багатство рідного слова, його чудодійну силу, яка облагороджує людину, її почуття, душу, думки та переживання. Тому кожен українець повинен якомога краще оволодіти рідною мовою, бо жити в Україні і не знати рідної мови - це неповага до держави, до себе - громадянина цієї держави. Учень. Ми пишаємося тим, що з дитинства живемо на такій квітучій землі і називаємо рідною таку красиву мову. Адже майбутнє нашої України залежить від нас, сьогоднішніх дітей. Отож, плекаймо нашу рідну мову і зберігаймо їй вірність лебедину. Учениця читає вірш Р. Котик „Клятва на вірність рідній мові". Патріотичні вірші Р. Котик надихнули нас на власну творчість. Моя мова Моя любов мово - Мово українська. Скільки в тебе рідного! Скільки в тебе близького! Скільки в тебе мудрості! Скільки в тебе ласки... Ти моя улюблена І чарівна казка. Лагідна, співуча, І дзвінка й красива, Мов життя, жагуча, Мово наша - диво. Угорський кросворд „Наша мова" У цьому кросворді ми зашифрували шість епітетів до слова „мова". Знайдіть їх. Слова можуть читатися в будь-якому напрямку, а „ламатися" - лише по горизонталі та вертикалі. Д о в р і а а М р і у д н н И о г н ф о д Л а а в н а а Ч а п і н а ш  Вірш про мову Мово рідна, слово рідне! Як звучать слова чарівні. Скільки вчила дітвора Ці ріднесенькі слова. Будем мову ми любити, Словом рідним дорожити, Щоб в житті ми вільно жили. Україну всі любили! Таврограма Мово моя материнська! Мила мені, як молитва. Мудра і мелодійна. Мужай, малинова мово! Жарт Мама проводжає сина-п'ятикласника до школи і наставляє: - Миколко, дивись, щоб зошит з української мови був чистим. - Матусю, а в чому ж я тоді писатиму? Приказка Нема чарівнішої за рідну мову. Що знаходиться у чорній скриньці? Учень читає вірш-підказку Р. Котик „Рідна мова" (збірка Р. Котик „Сльозинка рідної шибки" і вірш „Рідна мова"). Літературний аукціон Бліц-питання. За 20 секунд назвати вірші Р. Котик про мову. 3. Захист третього міні-проекту „Ти у серці моїм, Україно" Учень. Батьківщина, рідний край! Увесь його хочеться обійняти серцем, сказати найкращі слова. Учениця декламує вірш Р. Котик „Поділля". Учень. Раїса Миколаївна до безтями закохана у рідний край, у ті „чисті хатинки", „писанковий розмай", у те „поле, і річку, і гай". Бо все це Україна, та божественна краса, яка дає наснагу душі. Краса, яку треба обожнювати і оберігати. Учениця декламує вірш Р. Котик „Моїй Україні". Учень. Для поетеси немає нічого святішого за рідну Україну, бо вона найвища, найдорожча краса. Є одна Україна, і перед святим її образом поклянемось. Учениця декламує вірш Р. Котик „Я тобі освідчусь в коханні..." Учень. Ми серцем доторкнулись до поезій Раїси Миколаївни Котик, вони надихнули нас і на власну творчість. Легенда про співучу Україну Роздавав Господь таланти Для усіх народів. Доставали свої гранди Швидкохідні й модні. Тим дісталося багатство, Іншим - розум світлий, Деяким Він дав для братства Дружбу і привітність. Для одних - дарував силу, А наступним - щастя, Щоб могли життям йти сміло В благоденстві й праці. Ці навчились будувати І фортеці, й храми. Ті красу передавати Фарбами й пензлями. А дівчина - Україна Десь-то забарилась, Та й прийшла вона до Бога, Як усе скінчилось. Довго думав наш Всевишній - Й дарував їй пісню, Ще красу від цвіту вишні, Вдачу безкорисну. Тож звучить по всьому світу Пісня українська І чарує своїм співом, Ніжним, материнським. Акровірш У нашім краї на земліКрасиві гори і ліси.Рідна матінка кохана.А луги там незрівнянні.Її честь і слава.Наша мамо - Україно!Ах, яка ти славна. Літературний кросворд „Символи України" 1. Без яких рослин нема України? 2. Яка рослина стелиться по землі? 3. Що є усьому голова? 4. Як називалася в Україні вільна людина? 5. Геніальний український поет. 6. Перелітний птах, який приносить щастя. 7. Перша збірка Т. Шевченка. 8. Твій рідний... Загадки Що воно таке, червоне і гірке? Тоненькі коси має, стоїть і розплітає. Що росте у полях дорожче за золото? Моя Україна Україна - моя країна. Тут родина моя, сім'я. Я без неї - на вітрі пір'їна, Без коріння у полі трава. Україна - мій корінь роду. Я без неї - сама пустота. Я із неї черпаю вроду, З нею впевнено йду у життя. Україна - віра в майбутнє, Честь і слава моїх батьків. І наповнить вона мою сутність, Щоб я кращою стати змогла. Ребуси Відгадайте зашифровані слова. „ + ТЬКІВ „ ЛІЩИНА                    Т=С   „ + НЯ Л=П Відгук на вірш Р. Котик „Моїй Україні" У поезії „Моя Україна" авторка з ніжністю і любов'ю звертається до рідної землі, називаючи її „Українонькою", „крихітним дитятком". Вона твердо вірить у її краще майбутнє: „Змужнієш з роками і станеш на ноги, і будуть тебе шанувать між людьми". Раїса Котик з надією саджає дерева, з щемом у серці спостерігає за річкою, за вирієм птахів... Україна в її уяві - це дитина, яку треба доглядати, сповивати і дарувати гарні слова. Епітети „глибока задума", „крихітне дитятко", „чарівні слова" підкреслюють кожен поетичний образ, роблять його більш виразнішим і докладнішим. Сама Раїса Котик постає переді мною патріотом своєї „зоряної України". IV. Підсумок уроку Учні отримують збірки Р. Котик з автографом. Заключне слово вчителя. Кожен народ має своє рідну мову, звичаї, традиції, Батьківщину. Їх не можна ні відібрати, ні купити, ні знищити, бо вони передаються людині разом із її народженням на все життя. Тож не забуваймо, що ми - українці. Бережімо рідну землю, українську мову, національну гідність. Бо немає кращої землі, ніж наша Україна. Вона на світі одна, і їй наша найсвятіша, дитинна любов. Є одна Україна! Звучить пісня „Моя Україна", дівчата танцюють з рушниками. V. Домашнє завдання 1. Вивчити напам'ять одну із поезій Р. Котик. 2. Скласти листівку-привітання мамі до Дня Матері. 3. Написати відгук про побачене і почуте на уроці. Автор О. Грига

category: Українська література


title: Микола Гоголь. Літературна діяльність. Оповідання „Вечір проти Івана Купала”. Урок з української літератури

description: Розробка уроку на заявлену тему. Мета - познайомити з постаттю Гоголя-українця; оглядово познайомити із творчою спадщиною з наголосом на її українськості; закріпити відомості про романтизм як мистецький напрям шляхом аналізу оповідання

category: Українська література


title: Музи генія. Інтимна лірика Тараса Шевченка. Конспект театралізованого уроку з української літератури у 9 класі

description:
Обладнання: афіша при вході до кабінету про урок-виставу (це допоможе створити певний настрій задовго до уроку); репродукції портретів В. Рєпніної,  Г. Закревської, А. Ускової, К. Піунової, М. Максимович, Л. Полусмакової роботи Т. Шевченка; стіл, накритий скатертиною, на ньому ва

                  за з квітами, люстерко, свічка, чорнильниця, перо, папір та конверт для листа, томик Шевченка. Епіграф: "Я розгортаю томик Кобзаря, і мені здається, то я кладу руки на трепетне гаряче серце, що так багато пережило". М. Бажай План уроку Світлий ангел дитинства. Написані пером печалі (1843 рік). "Молюсь і плачу пред тобою...". Спалах зорі кохання в Новопетровський фортеці. Гостра душевна драма(1857 рік.) Біль і розчарування останніх років життя. Хід уроку Учитель (читає девіз уроку): - Про кохання Тараса Шевченка написано численні спогади, наукові дослідження, романи, поеми... Але, певна річ, далеко не все сказано, У тому, кого і як кохає велика людина, та й звичайна теж, розкривається історія цілого покоління, атмосфера часу. Окрім того, у митців це один з ключів до розкриття таємниці їхньої творчості, її тематики, головних сюжетів, до розгадки політичних і життєвих ідеалів. Ці міркування особливо правомірні стосовно Тараса Шевченка, який шукав у коханні жіночий ідеал, суголосний з народним ідеалом жінки, коханої, дружини, прагнучи виходу із самотності особистої та суспільної. Отже, тема уроку "Музи генія" - розповідь про кохання Шевченка, і його інтимна лірика допоможе нам глибше розкрити сутність Поета. Давайте, торкнувшись цієї делікатної теми, спробуємо піднестись до верховин духу генія, а не приземлити їх, звести велике до дрібного чи дріб'язкового. Читець: Далека і гірка була Тарасова любов, Одвічні протилежності в житті, Кружила заметіль навколо доль, Заплуталось кохання в крижаній імлі, Але серед снігів, снігів, снігів шла у мрії ти, зоря весни. Учитель: Вперше незбагненні почуття пробудила в хлоп'ячій незахищеній душі сусідська дівчина Оксана Коваленко. Виконавець ролі Тараса Шевченка (виходить до столу, на якому стоїть підсвічник. Запалює свічку, читає на фоні музики Й.-С. Баха): Ми вкупочці колись росли, Маленькими собі любились, А матері на нас дивились, Та говорили, що колись Одружимо їх. Не вгадали. Старі зарані повмирали А ми малими розійшлись, Та вже й не сходились ніколи. Мене по волі і неволі Носило всюди. Учитель: Першій музі геніального поета - Оксані - Тарас Шевченко присвятив поему "Мар'яна-черниця", саме про неї, по-дитячому світлу, казково-незабутню, згадував у поезіях "Три літа", "NN" ("Мені тринадцятий минало"), "Ми вкупочці колись росли". Дорогим ім'ям першого кохання Шевченко називав героїнь своїх творів. І ми побачимо, як пізніше цей жіночий тип фатально буде подобатись Шевченкові в жінках, змушуючи його шукати в них ту, "справжню" - подругу, дружину, порадницю, якою в дитинстві ввижалась йому Оксана. Оксана Коваленко після неминучої розлуки, думається, жила просто, природно, по-земному буденно й щасливо: стала на рушник із кріпаком, виростила дітей, досхочу натрудилася, наспівалась пісень і відійшла у вічність чистою-пречистою, бо ж у волю навмивалася слізьми. (Виконавець ролі Т. Шевченка виходить). Учитель: Звернемося до програмних творів. Інтимна лірика Шевченка - це цілий океан, розлитий у його творчості. Учень читає напам'ять "Не тополю високую...". Завдання: Проаналізуйте поезію. Яким настроєм пройнята вона? Які образи-символи виникають у вашій уяві? (Тополя - провісниця дівочого суму, настроює на тривогу, цьому сприяють і художні засоби). Епітети нестягненої форми дають враження широти, де поет відчуває себе самотнім. "Зацвіла в долині". (Учні аналізують поезію, визначають художні засоби). Учитель: Інтимна лірика не буває безіменною. Звернемося до біографії Поета. Навчаючись в академії, вже прославленим автором "Кобзаря" і портретистом їде Шевченко в рідну Україну. Тут 29 червня 1843 року Шевченко зустрів на балу Ганну Закревську. В цій жінці Тарас побачив втілення омріяного образу. До цього він зовсім не думав про шлюб. А після, як реакція на його безнадійність, з'являється в поета те характерне для нього і вже незмінне упродовж усього життя бажання мати свою родину, свій дім, дружину, тихий і надійний захисток. Це бажання невдовзі переростає в гостру душевну потребу. Отже, Ганна Закревська. Та, що, на жаль, була дружиною іншого. (Входить виконавиця ролі Г. Закревської, одягнена в плаття тієї епохи чи, хоча б, у розкішному намисті, з накинутою на плечі шаллю. Поправляє на дошці свій портрет, намальований Шевченком. Звучить "Місячна соната" Л. ван Бетховена). Закревська: Перед моїм портретом зупиняються і довго стоять люди, навіть ті, які нічого не знають про історію кохання Шевченка, бо мої очі невідступне переслідують їх. Для мене зустріч з Тарасом була щасливою, прозорою миттю. Він так красиво і ніжно виявляв свої почуття, що не міг не відчувати на собі мій уважний погляд чорно-синіх (так, саме таких) великих, виразних, ніжно-молитовних очей. Шевченко якимось невблаганно-тривожним поглядом пристрасно дивився в мої очі, ніби казав: "У чергуванні світла і тіней - краса життя". (Входить Шевченко). Закревська: Шевченко не любив друкувати на віршах посвят жінкам. Таких посвят є лише декілька. Вірш "Якби зустрілися ми знову", всупереч звичайній стриманості поета, адресований конкретній особі, схованій під двома літерами Г. З. Отож, Ганні Закревській, тобто мені. (Шевченко і Закревська стають поруч, але обернені спинами одне до одного, наче якась перешкода не дає їм бути разом. Читають Шевченка на фоні музики): Якби зустрілися ми знову, чи ти злякалася б, чи ні? Якеє тихеє ти слово Тоді б промовила мені? Закревська: Ніякого. І не пізнала б. А може б, потім нагадала, Сказавши : "Снилося дурній..." Шевченко: А я зрадів би, моє диво! Моя ти доле чорнобрива! Закревська: Якби побачив, нагадав Веселеє та молодеє, Колишнє лишенько лихе. Шевченко: Я заридав би, заридав! І помоливсь, що не правдивим, А сном лукавим розійшлось, Слізьми-водою розлилось Колишнєє святеє диво! (Музика стихає. Шевченко і Закревська виходять). Учитель: А ми йдемо далі шляхами Кобзаря. Доля готувала йому нову зустріч з жінкою, якій у листопаді 1843 Шевченко адресує такі рядки: "О добрый ангел! Молюсь й плачу перед тобою. Ты утвердила во мне веру в существование святых на земле". Ця жінка - княжна Варвара Миколаївна Рєпніна. Їй було 35, коли вона познайомилась з 29-літнім Шевченком. Яготинська красуня, розумниця з широким світоглядом, що жила молитвами і пристрастями. Нещаслива в особистому житті, прекрасна і добра душа, овіяна серпанком великої поезії, - такою була нова знайома Шевченка, яку він зустрів в Яготині, і яка одразу ж палко покохала поета. (Під звуки вальсу входить виконавиця ролі В. Рєпніної, підходить до свого портрета, пильно придивляється, далі йде до столу, запалює свічку, пише, замислюється. Відтворити тогочасну епоху допоможуть елементи костюма Рєпніної: строге довге плаття, комірець з мережива, зачіска, та реквізит - чорнильниця, перо). Репніна: Я чекала його любові, виглядала її, що ось завтра, ось-ось він прийде і скаже все-все... Я була слабкою жінкою, яка так хотіла любові, а він ... Він іноді відповідав мені теплим почуттям, але пристрасним - ніколи. (Княжна знову бере перо, пише). Учитель: Поет замкнувся в собі й мовчав. Сповідь княжни його збентежила. Він щиро оточив її німбом святості, готовий був молитися на неї, на цю дивну аристократку, що в її душі відкрив стільки краси... Його почуття не було тим, чим було почуття княжни до нього" (П. Зайцев. "Життя Тараса Шевченка"). (Встають дівчата і з місця читають під музичний супровід): Перша дівчина: У княжім домі панночка бліда Жар серця нишком в вірші вилива. Листок долоньки свічку затуляє. Про що вона? Чого їй так болить? Далекий хтось, "хто під ружжом гуляє". Друга дівчина: Їй, панночці б, - та суджений панич! Зітхання соловейка у альтанці... У княжім домі, в домі Рєпніних, Невже нікого, вартого в обранці?! Третя дівчина: Нащо тобі за стіни кам'яні, По вікнах тюрем лячно заглядати? До Бога правди криком день при дні За Україну в'ярмлену волати?! Молилася. При свічці. При серця світлі... Учитель: З листа княгині Рєпніної до Шарля Ейнара. Рєпніна (читає): Шевченко здався мені простим і невибагливим. Він відразу став у нас своєю людиною. Моє обличчя було мокре від сліз і це було щастям... Це була м'яка, чаруюча, захоплююча музика... Полум'я неповторних настроїв тривожили душу мою. В день і час його від'їзду я зі сльозами кинулася йому на шию, перехрестила чоло й він вибіг із кімнати. Капніст переконаний, що я кохаю його, й що я втратила голову. Я ж дуже прив'язана до нього й не перечу, що коли б я бачила з його боку кохання, я, може, відповіла б йому пристрастю. (Складає листа, вкладає в конверт, продовжує): Вернути б час, і я - Варвара, Сумна, задумана княжна, Я б утекла з Яготина Аж за Урал, де, наче хмара, Пісок підводивсь над тобою, Де цар кривавою рукою Вершив безбожнії діла. Я б у задушливу казарму Як вірна подруга, прийшла... Твоєю стала б я сестрою, І в Придніпровський рідний край Листи б од тебе одсилала, Я б берегла твої пісні... Щоб чорний вітер Кос-Аралу Не спопеляв даремно дні. (Виходить). Учитель: Після смерті поета, вже 60-літньою, Варвара Миколаївна не соромилася відкидати сніг перед своїм московським будинком. Ще й тоді нею, чарівною, граційною, з німбом легенд над шляхетною голівкою, милувалися постарілі кавалери. Узимку 1854-1855 р. Шевченкові знов блиснула зірка кохання й закотилася. Йдеться про дружину коменданта Новопетровської фортеці, матір трьох дітей Агату Ускову. Поет захопився нею безтямно, відчайдушно. А скільки і яких високих мрій було виткано в душі! Агата Ускова довго здавалася йому вершиною досконалості. (Входить виконавиця ролі Агати Ускової. Зупиняється поглядом на своєму портреті.) Ускова (стримано, дещо надмірно): Шевченко мав приємний голос, говорив гарно, плавно, особливо дуже добре читав уголос. Тарас був у нас, як у рідній сім'ї, всі його дуже любили. Наше товариство відзначало, що в моєму портреті Шевченко благородно використав божественні рембрандтівські світлотіні, передав в очах ніжність і материнство і просто опоетизував мене. А розчарування? Так, воно було ...А як він любив прості польові квіти! (Бере зі столу ромашки, пригортає, їх виходить). Учитель: А розчарування відбилося, зокрема, в прозових творах Шевченка. Агафія в "Матросе, или Прогулке с удовольствием и не без морали" і Агафія Ємельянівна в "Художнике" - це вона, Агата Ускова. (Починає звучати музика). Вирвавшись із осоружної фортеці, поет мріє якомога швидше потрапити до Петербурга. Та доля на цілих п'ять місяців міцно пов'язує його з Нижнім Новгородом. Там Шевченко освідчується в коханні 15-річній актрисі Катерині Піуновій, незважаючи на 28 років різниці між ними. Що це було? Мана, сп'яніння від волі, політ у прірву юності і краси? Ні, Боже наслання, яке спізнають лише генії - сини Всесвіту, обранці вічності. Так уже судилося, що невеличка, гінка, кучерява Катерина (яке символічне для поета ім'я!) була фатально схожа на першу, свячену, осяяну дитинством, кохану Оксану. (Входить виконавиця ролі Піунової. На хвилинку зупиняється біля свого портрета). Піунова: У Нижньому Новгороді під час спектаклю до мене підійшов Тарас Шевченко, посміхнувся і тихо промовив: "Вами, Катерино Борисівно, я любуюсь, коли бачу вас на сцені". Тарас Григорович познайомився з моїми батьками, став приходити до нас. Я горіла нетерпінням бачити його, без нього дні ставали мукою... В один з візитів Тарас Григорович сказав моїм батькам ті слова, які для мене були найчудовішою мелодією глибоких почуттів. Він просив у батьків моєї руки. Я була щаслива, його ласкавий усміх тривожив душу, в моє серце вривався промінь його сонця, творчості, кохання, але. грізні очі матері наказували мені вийти з кімнати і я кинулася до дверей. (Виходить). Учитель: Шевченку не відмовили прямо. Але його більше не запрошували в дім, і сама дівчина уникала його. "Случайно встретил я Пиунову, - записує Шевченко у "Щоденнику", - у меня не хватило духу поклониться ей. А давно ли я видел в ней будущую жену свою, ангела-хранителя своего, за которую готов был положить душу свою?" Наслання несподівано налинуло та зовсім уже несподівано розвіялося, як світанковий серпанок під дощем. Шевченко виїжджає до Петербурга. Наступної весни йому прийшла відмова. Після розлуки Піунова вийшла заміж, грала на сцені, але не мала великого успіху в театральної публіки. Зникло сяйво генія, яке на якусь мить вихопило її постать із мороку повсякдення, й усталене життя повернулося на круги свої, на круги сірої одноманітності, монотонності, швидкоплинної дріб'язковості. (Юнаки, по черзі піднімаючись з місця, читають напам 'ять). Як би з ким сісти хліба з'їсти, Промовить слово, то воно б Хоч і як-небудь на сім світі, А все б таки якось жилось. Та ба! Нема з ким. Світ широкий, Людей чи мало на землі... А доведеться одиноким В холодній хаті кривобокій Або під тином простягтись. Ні, треба одружитись Хоча б на чортовій сестрі! Бо доведеться одуріть В самотині. Пшениця, жито Вій у мене тут - у серці... Учитель: О, як він хотів раю! До останньої миті свого непростого життя шукав той рай і хотів, але... Рай так йому і не трапився. І на все життя залишилися лише оскомина і гіркота, і вічне запитання: "Хоч, небоже, раю? Він у мене тут...". "Але в тім і є сенс життя, що між хотінням і раєм часом постають невидимі мури - які ні проломити, ані облогою здобути, ані перестрибнути-перелетіти їх, ані обійти, ані конем об'їхати", - відзначає Валентин Чемерис у своїй повісті-феєрії "Я любила Шевченка". Ликера Полусмакова була і гарна, і ніби ж розумна (вміла читати, писати). Ледарство, неохайність, корисливість Шевченкової обраниці Тарас Григорович сприйме за селянську простоту, жвавість і дотепність. Він впевнений, що провиною всьому оте прокляте кріпацтво. Воля і достаток змінять Ликеру на краще! Починається останній самообман у житті поета. Та не судилося... 14 вересня 1860 р., в день розриву з Ликерою, Шевченко напише вірш (правда, з присвятою Н. Я. Макарову, "На память 14 сентября"), у якому йтиметься про його нещасливе сватання до Ликери. Барвінок цвів і зеленів, Слався, розстилався Та недосвіт перед світом В садочок укрався. Потоптав веселі квіти, Побив... Поморозив... Шкода того барвіночка Й недосвіта шкода. (Коментарі учнів: під "недосвітом", що "потоптав веселі квіти", тут розуміється Ликера, котра обдурила Шевченка, і, власне, зрадила, і просто образила). Учитель: Через тринадцять днів буде написано поезію, позначеною літерою. Перша поезія - '"Ликері", тепер тільки "Л". Натяк прозорий. Та поет уже не бажає, аби ця зрадниця приходила до нього навіть у сни. Більше того, він, її, здається, остерігається. Учитель (читає поезію напам'ять): Поставлю хату і кімнату, Садок-райочок насаджу. Посиджу я і походжу В своїй маленькій благодаті. Та в одині-самотині В садочку буду спочивати Присняться діточки мені, Веселая присниться мати, Давнє-колишній та ясний Присниться сон мені... І ти!.. Ні, я не буду спочивати, Бо й ти приснишся. І в малий Райочок мій спідтиха-тиха Підкрадешся, наробиш лиха... Запалиш рай мій самотний. Через 44 роки по смерті Шевченка, у Канів на Чернечу гору, до могили поета прибуде Ликера (вже Ликера Іванівна, 65 років) і в книзі записів, що лежатиме в хаті біля могили її колишнього нареченого, тремтячою рукою, плачучи, ковтаючи сльози, напише: "13 травня 1905 року приїхала твоя Ликера, твоя люба, мій друже. Сьогодні мій день ангела. Подивись на мене, як я каюсь". "Твоя люба, мій друже..." - Ликера пам'ятала, як Шевченко їй сорок чотири роки тому писав: "Моя ти любо, мій ти друже..." (Звучить мелодія пісні "Зоре моя вечірняя", виконувана учнем на флейті). Учитель (на фоні наростаючої, життєстверджуючої музики): Поета не стало. Згасла свічка його життя. Але залишилось слово, яке не мас обмежень у просторі, бо воно злітає все вище і вище, до верховин духу генія, де немає розбитих мрій, надій, розчарувань. Завдання (для індивідуальної творчої роботи - за вибором): 1. Вивчіть напам'ять рядки чи поезію інтимної лірики Шевченка (на вибір). 2. Засобами образотворчого мистецтва спробуйте створити поетичний герб-символ інтимної лірики Шевченка. Які елементи будуть на ньому? Тополя, барвінок? Чи щось інше? 3. Підготуйте усний роздум за інтимною лірикою Шевченка "Моя ти любо! Усміхнись..." Підсумки уроку. Чи знайшли ви ще один з ключів до розкриття таємниці творчості Шевченка, розглядаючи його інтимну лірику? Яким на думку Шевченка, є жіночий ідеал? Чому і як він шукає виходу із самотності особистої і суспільної? У повісті-феєрії В. Чемериса "Я любила Шевченка" є такі рядки, якими хочеться закінчити цей урок: "Життя - це полювання за щастям... Хтось із французів сказав. Чи не Cтендаль, бува? А втім... То може, хоч пощастить? Спробуйте, якщо вполюєте його, - буду рада за вас. Бо з щастям все ж таки краще, як без нього... Бо щастя - це світло. Без нього - пітьма". Автор Г. Чух

category: Українська література


title: Хто любить, той двічі проживає життя. Жіночі образи у творчості Лесі Українки за творами "Камінний господар", "Лісова пісня", "Одержима"

description:
Цілі уроку: розвивальна - виробляти навички аналізу ліричних творів, уміння висловлювати власні думки та почуття; показати шлях виходу зі стресових ситуацій;виховувати культуру почуттів, забезпечувати чутливість молоді на рівні емоційного сприймання, погли

                  бити уявлення старшокласників про кохання як основу любові - суті людського життя й реалізацію особистості через це почуття.Легкий, пухкий попілець Ляже, вернувшися, в рідну землицю, Вкупі з водою там зростить вербицю, - Стане початком тоді мій кінець. Будуть приходити люди, Вбогі й багаті, веселі й сумні, Радощі й тугу нестимуть мені, Їм промовляти душа моя буде. Я обізвуся до них... ПЕРЕБІГ УРОКУ Організаційна частина Розподіл класу на творчі малі групи. Вступне слово вчителя. Вічна загадка любові, життя люблячого серця, різні відтінки людських стосунків завжди були в центрі уваги поезії. Скільки ліричних віршів написано поетами різних часів і народів. Отже, як ви зрозуміли, сьогодні ми поринемо в чудовий світ поезії кохання. І провідником буде добре відома всім в Україні та за її межами письменниця - Леся Українка. Вивчаючи життєвий і творчий шлях видатної особистості, традиційно читаємо: народилась, училась, працювала, брала участь, боролась, публікувала, творила. Давайте торкнемося сторінок її біографії. Лесі Українці, не дивлячись на всі труднощі, що випали на її долю, везло, мабуть, тільки на пісні, кобзарів і поетів. Що ж стосується поетів, то тільки постаті Тараса Шевченка, Івана Франка й Лесі Українки достатньо для того, щоб говорити про величезний, світовий рівень української літератури. На багато десятиліть наш народ опинився на невільничій галері, що пливла проти історичної течії. Наші збитки - і духовні, і матеріальні - незчисленні. Тому, мабуть, і дані нам Господом терплячі поводирі та мудрі пророки, щоб не блукали ми в темряві, а скоріше запалав у серці невгасимий вогонь Прометея. Рік 1871-й опинився «врожайним» для літераторів. Ровесниками Лесі Українки були Генріх Манн, Марсель Пруст, Теодор Драйзер, Василь Стефаник... Запитання до учнів: З якої родини походила Л. Українка? Робота у групах. Повідомлення учнів Лесині батьки об'єднували два знатних старовинних роди: по матері - Драгоманових (при козачому війську толмачів називали драгоманами), по батьковій - Косачів (рід відомий у Боснії ще з ХІV століття). Отримавши тільки домашню освіту, у чотири роки дуже добре читала, постійно займалася самоосвітою, отримала енциклопедичні знання, вільно володіла 11-ма мовами. Сучасники згадують, як на одному з публічних виступів Леся цитувала в тому числі й в оригіналі Бодлера, Кардуччі, Шекспіра, Бернса, Барб'є, Верлена. ЇЇ перу належать високопрофесійні статті про французьку, польську та італійську літературу. Блискуче володіючи словом, маючи феноменальну пам'ять і величезний філологічний талант, Леся Українка часто писала свої твори швидко та блискавично, особливо в період душевних буревіїв. Так, «Одержиму» було написано за одну ніч, «Лісову пісню» - за 12 днів. Учитель. Проаналізуємо жанрову різноманітність творів, які ми будемо розглядати на уроці: Драма-п'єса Драматична   поема Драма-феєрія Показує   драматичні стосунки особистості із суспільством і тяжкі переживання,   побудовані на серйозному конфлікті Твір, що   написаний у формі діалогу, однак не розрахований на сценічне втілення П'єса, побудована   на серйозному й гострому конфлікті, яка має казково-фантастичний сюжет і   персонажі Учитель. Але сьогодні звернемо свою увагу не тільки на талановиту історичну постать, ми подивимось на поетесу як на звичайну людину, заглянемо в куточок її душі, відчуємо, як билось її серце, чому так боліла душа. В українській мові маємо ідеально точне словесне розмежування кохання й любові. Ці поняття (різницю та спільне) ми маємо усвідомлювати. Із цього й розпочнемо розмову про роль і місце кохання в житті людини, у «просвітленні й одухотворенні плоті», бо в коханні людина утверджується як особистість. Далі, переходячи до теми уроку, звертаємо увагу на те, що кохання - почуття, яке переживає кожна людина, але тільки митець - художник, композитор, поет, надихаючись коханням, творить шедеври, які стають співзвучними переживанню всіх, хто звертається до цих творів і пізнає через них і поета, і себе. Учитель. Надихнути поета на твір-шедевр може як щасливе, так і нещасливе кохання. Чи правомірно взагалі щодо кохання говорити про щасливе й нещасливе, радість і горе? І яке кохання частіше спричиняє появу шедеврів лірики? (Відповіді учнів.) Людство дуже часто вирушає в подорож пошуку закономірностей. Сьогодні ми спробуємо знайти спільне та протилежне в жіночих образах видатних творів. Учням дається завдання: розбитись на групи та дати відповіді за планом: Стисло передати сюжет твору. Знайти відзнаки жанру твору. Характерні риси жіночого образу. 1. Орієнтовна відповідь учнів І групи Під впливом розлуки з рідним краєм Леся Українка, не маючи змоги через хворобу відвідати дорогу її серцю Волинь, пригадала свої ліси та «затужила за ними». Із листа Лесі Українки до сестри: «Писала я її недовго, 10-12 днів, і не писати ніяк не могла, бо такий уже був непереможний настрій». Головними джерелами, з яких Леся Українка черпала матеріал для своєї драми, були реальне життя та його своєрідне відображення в усній народній творчості. Поряд з реальними особами діють фантастичні, казкові. За іменами героїв драми-феєрії уявляємо сюжетні лінії цього твору. На дошці вивішується плакат з іменами дійових осіб «Лісової пісні». Мавка. Лукаш У творі зображено нещасливе кохання лісової красуні Мавки до простого земного хлопця Лукаша, який не зміг розгледіти чарівну та щиру душу дівчини. Мавка щира, поривається до прекрасного, добра, волелюбна, гармонійна, живе любов'ю до людей, здатна на самопожертву, у «серці має те, що не вмирає», веде боротьбу за своє місце серед людей, не кориться лиху, бореться за красу життя. 2. Орієнтовна відповідь учнів ІІ групи Віршована трагедія була написана 18 січня 1901 року біля помираючого Сергія Мержинського - близького друга поетеси. В основі сюжету лежать біблейські мотиви. Проста грішна, земна жінка кохає Месію. Одержима ненавистю до ворогів, які зрадили сина Божого, вона жбурляє виклик натовпу, яке вбиває її камінням. Віддана й любляча Міріам, яка готова віддати життя за Месію, діє протилежно Його вченню - Закону Любові. Міріам. Месія Міріам здатна на самопожертву, веде боротьбу за своє місце серед людей, не кориться лиху, щира, пряма, здатна дивитись смерті у вічі, спроможна до боротьби, має моральний максималізм. 3. Орієнтовна відповідь учнів ІІІ групи В основі сюжету всесвітньо відома історія любовних мандрів Дон Жуана. Леся Українка переписала цю історію з позиції жінки. Головна героїня Анна жертвує матеріальним благополуччям і сімейною стабільністю заради коханого. Для досягнення мети вона перетворює Дон Жуана на зброю для маніпулювання, зламуючи в ньому волелюбність, і прищеплює фанатичне бажання влади. Але тягар зрадженого нею чоловіка - Командора залишається в її душі назавжди. Анна. Дон Жуан Анна - сильної волі та цілеспрямованості, прагматична, спроможна до боротьби, жертовна заради кохання, здатна дивитись смерті у вічі, веде боротьбу за своє місце серед людей, прагне ідеала, жертвує духом і тілом, самокритична й самовихована. Учитель. Дайте будь ласка, відповіді на запитання: У чому помилялась кожна жінка? (У своєму коханому, в якому кожна з жінок бачила ідеал, вона не знайшла дійсної підтримки. Духовної єдності не відбулося. Кохання залишилось нерозділеним.) Чи справедлива доля до жінок? (Ні, бо кожна з жінок відчула розчарування, не змогла довести доцільність своїх учинків.) Кого бачила у своєму коханому кожна з жінок? (Лише людину. Вони не бачили справжню, істинну душу.) У ході бесіди вимальовується закономірність: Мавка незрозуміла людям Міріам зраджена людством Анна зрада людини Давайте ще раз пригадаємо вислови та думки головних героїнь. Учням надані цитати, вони повинні визначитись - яка з героїнь їх сказала. Рефлексія Учитель. Леся Українка, не дивлячись на те, що вважала себе атеїсткою, не могла бути байдужою до моральних засад християнства. Учення про неповторність особистості, одиничного, особистого життя, а саме це і є основою християнського світогляду, дає можливість людині, більше того, зобов'язує її усвідомити цінність і значення індивідуального конкретного буття. Якщо додати такі риси, як почуття людської гідності, делікатність, самостійність, християнське милосердя, чи не буде це сама Леся Українка? Чи не саму себе відобразила вона у своїх творах? Чи не вона прожила ще одне життя з ними? (Висловлювання учнів.) У своєму житті вона зазнала достатньо переживань - тяжку фізичну хворобу, нерозділене кохання, душевну самотність, але яка невичерпна жага та любов до життя, сила волі, незламний дух! Проживши така невелике земне життя, вона так багато зробила, відкрила нам такий яскравий світ душевних переживань, кохання, вселила дух віри в те, що кохання є, тільки треба впевнено йти до нього, бажати його. Сидячи біля помираючого Сергія Мержинського, Леся так і не змогла відкрити свої почуття, її кохання не мало взаємності, так і не розквітло... (Звучить музика.) Закінчується урок словами самої поетеси: Все злучиться в цілість - природа і люди, що є, що минуло, що сталось, що буде, і рідне й чуже поєднається щільно і житиме в думці моїй нерозривно, затихнуть навік ворожнеча і болі, не буде діймати вже ганьба неволі, усім моїм мукам настане кінець - і се буде пильної праці вінець. Домашнє завдання. Написати твір-мініатюру «Чи є у світі справжнє кохання?». Додатки до уроку 1. Де ж єсть більше горе, Як не могти віддать за друга душу?.. 2. Хто зрікся всього, а себе не зрікся, Не любить той. 3. Не маловірна я, занадто вірю, І віра та мене навік погубить. 4. ...та любов, що я від тебе хочу, повинна будь як сонце - всім світити. 5. ...я тобі не дорікаю, а тільки - смутно, що не можеш ти своїм життям до себе дорівнятись. 6. Я тебе за те люблю найбільше, Чого ти сам в собі не розумієш. 7. Аж страшно, як ти очима в душу зазираєш... Я так не можу! 8. Візьму собі твою співочу душу, А серденько словами зачарую... 9. Стояти на живому ніщо не може, Бо схибнеться хутко. Для гордої і владної душі життя і воля - на горі високій. 10. То справді щастя - поставити на ясному верхів'ї того, кого кохаєш. 11. Ви мов не жінка, І чари ваші більші від жіночих! 12. При світлі волі всі краї хороші, Всі води гідні відбивати небо, Усі гаї подібні до Едему!Автор: І. Ігнатченко

category: Українська література


title: Ярій, душе! Ярій, а не  ридай... Сценарій літературного вечора, присвяченого В. Стусу

description:
Поступово згасає світло. Висвітлюється символічний "вівтар". Ведучий. Урізаючись гранітним профілем, він йшов на повний зріст. Вразливий і беззахисний. Під градом націлених очей, об'єктивів і магнітофонів. Василь Стус - легендарна постать, якій вдавалося

                  реалізувати свій талант за обставин, де інші "гаснуть", посилаючися на умови. Великий поет, який піднявся над малим часом. Це була людина найбільших чеснот, життєве кредо якої було: "Караюсь, мучусь, але не каюсь". Людина, яка говорила правду. І в пам'ять про нього дозвольте запалити свічу пам'яті. Гортаю томик його віршів "Дорога болю". Чесного читача, який намагатиметься йти за ним слово в слово, як слід у слід, пектиме докір: де ти перебував тоді, коли тому боліло? Може й правильно роблять колишні політичні в'язні: не подають руки тим, хто не зазнав такої ж долі. Багато їх було за ґратами, а світ заговорив про Василя. Чому? Бо він вище за інших підніс свою нескореність владі, що полювала на таланти. Справжній поет - це бунт душі. Таланти - наші духовні атланти. Ярій, душе! Ярій, а не ридай, У білій стужі сонце України. А ти шукай червону тінь калини, На чорних водах тінь її шукай, Де жменька нас... Ведучий. Суд на Василем іще попереду. Де ж набув він отой незрівнянний стоїцизм, почуття власної гідності, непоступливості й непокори? На екрані демонструються кадри з документального фільму про Василя Стуса "Пресвітлої дороги свічка чорна". Скупа розповідь про своє дитинство, юність, якоюсь мірою відповідають на всі запитання. У листі від 25 квітня 1970 року до сина Василь згадує, як він з самого дитинства (було йому менше року) уперше відчув себе самотнім: мама в полі, довкола нікого нема. Залишившись із бабусею в рідному селі Рахнівка, вивчив напам'ять "Отче наш". Перша полотняна сорочка з кишенькою, перша свитка, у якій ходив до школи, перший біль - співчуття, коли на його очах сусід-татарин зарізав лошака. "Я плакав - так було шкода", а коли сусід хотів нагодувати кониною, "ревма ревів, аби не присилував до такого гріха". Це було першим випробуванням раннього стоїцизму. Пізніше, вже в мордовських таборах, він не раз оголошуватиме голодовку протесту проти нелюдського ставлення до в'язнів і, можливо, згадуватиме "гарного, молоденького" лошака, якому татарин на його очах перерізав горло. Згадує Василь і смерть старшого брата Івана, який підірвався на міні, і помирання опухлого з голоду батька. Його незабутній світлий образ, певно, постав перед Стусом у карцері табору особливого режиму, коли оголосив суху голодовку до кінця. Ми вже ніколи не дізнаємося, про що думав перед смертю в холодному карцері стражденний Василь, але можна припуститися, що його не раз навідували тіні забутих предків, - Сковороди, Шевченка, Довженка та багатьох інших поборників правди і свободи. Демонструються уривки з документального фільму. Читець. "Воля - найвище в світі, чого потребує людина, й Мойсей жорстоко карав слюнтяїв, які тужили за рабськими глечиками", - говорив Василь Стус. ...Сто чорних тіней довжаться, ростуть і вже, як ліс соснової малечі, устріч рушають. Вдатися до втечі, Стежину власну, ніби дріт згорнуть? Ні. Вистояти. Вистояти. Ні - Стояти. Тільки тут, у цьому полі, Що наче льон, і власної неволі Спізнати тут на рідній чужині. Ведучий. Вересень у житті Стуса - роковий: 20 вересня 1965 року його відраховують із аспірантури інституту літератури, 7 вересня 1972 року Київський обласний суд розглядає його "кримінальну" справу, 29 вересня 1980 року Київський міський суд почав розгляд нової справи після другого його арешту, у вересні 1983 року йому забороняють пересилати свої вірші на волю, 4 вересня 1985 року - смерть. Прихід Василя в цей немилосердний світ збігся із днем народження Ісуса Христа. І хоч батьки записали у метриці 8 січня 1938 року, доля все ж приготувала йому страсну путь на Голгофу кривавого ХХ століття. "Хтось дати проставив мені, знаками омиті...". Воістину - Боже провидіння. Слова Василя Мисика "Але що ж робити живій душі у цій державі смерті?", що взяті Стусом за епіграф до першого вірша з циклу "Костомаров у Саратові", можна вважати епіграфом до всього Стусового життя. Він ще на волі, ще не вполонила його тісна осоружна в'язниця, але передчуття її змушує шукати прикладів мужності серед велетнів духу - він подумки ніби піднімає Костомарова в його Саратовській тюрмі, намагаючись уявити, як то там йому ведеться. Затемнення. Висвітлюється портрет В. Стуса. Читець. Ти весь - на бережечку самоти Присмоктаний до туги, ніби равлик, Від вибухлої злості занепалий Не можеш межі болю осягти. А світ весь втих, витух, відпалав, Не вгамувавши вікової спраги. Він висмоктав із тебе всю одвагу, Лишив напризволяще і прокляв. Ведучий. На початку 1971 року Стусові мало виповнитися 33 роки. То ж не випадково саме тієї пори в нього народжується вірш "На Лисій горі догоряє багаття нічне...", часто потім цитований багатьма дослідниками життя та творчості поета. І коли згодом комендант засланницького гуртожитку в селищі Матросова Алла Баннікова, знайомлячись із Василем, попросила його прочитати якийсь із віршів, Василь Стус  обрав саме цей. Читець. На Лисій горі догоряє багаття нічне І листя осіннє на Лисій горі догоряє, А я вже забув, де та Лиса гора, і не знаю, Чи Лиса гора впізнала б мене... Ведучий. У кожному рядку - повторюване підтвердження Лисої гори, яка виглядає нагадуванням про біблійне "лобне місце". Цілком можливо, що в Рахнівці (чи неподалік від неї) була своя Лиса гора. Це вірш-спогад, вірш-передчуття. Він - наче своєрідне продовження найпершого вірша "Веселий цвинтар". "Цей став повісплений...", де є такі болючі рядки: Читець. ...Крилато рветься з нього вороння Майбутнього. Летить крилато лезо На віття виголіне. Лине в просі На утлу синь високогорлі сосни, І на пропащу голову мою... Ведучий. Останнім рядком Стус ніби передбачає страсну свою путь. У художника Опанаса Заливахи - колишнього в'язня, а нині лауреата Шевченківської премії - є дивовижне полотно, на якому зображений білий баский кінь на тлі червоних маків, що вслали дорогу в без-кінечність. Не знаю, кому воно присвячене, але, здається - Василю Стусу та всім таким, як він. Наприкінці шістдесятих він ще на волі, та незабаром яких пекельних мук доведеться зазнати не тільки його тілу, а й духу. Василь Стус продовжує документувати свій дов'язничий душевний біль у нових віршах, що складуть збірку "Веселий цвинтар". Читець. Мені здається, що живу не я, а інший, хтось живе за мене в світі в моїй подобі. ...Тільки перехожий межі світів, ворушишся на споді чужого існування. Сто ночей попереду і сто ночей позаду, а межи ними - лялечка німа. Розпечена, аж біла з самоболю, Як цятка пекла, лаконічний крик усесвіту, маленький шротик сонця ...Ти ждеш іще народження для себе, а смерть ввійшла у тебе вже давно. Ведучий. Кожне Стусове слово "забезпечене" золотим запасом його сумління найвищої проби. Тут що не рядок - то правда. Це стогін душі, приречений жити "на рідній, не своїй землі...". Читець. Порідшала земна тужава твердь, міський мурашник поточив планету, Міліціонери, фізики, поети Вигадливо майструють власну смерть. Протухлий український материк Росте, як гриб. Вже навіть немовлятко, Й те обіцяє стати нашим катом І порубати віковий поріг Дідівським вимшілим патріотизмом, Де зрідка тільки човгання чобіт Нагадує: іще існує світ Справіку заборонений, як схизма. Цю твердь земна трухлявіє щодня, А ми все визначаємось. До суті Доходимо і, Господом забуті, Вітчизни просимо, як подання. Ведучий. Після Сковороди й Шевченка, після Симоненка й Довженка, після Драй-Хмари та Вишні, після тисячі патріотів - потоптаних, понівечених, знищених тоталітарною системою, Стус не зміг жити інакше - одверто став на бій з нею, свідомо, беззастережно, з відкритим забралом. Поряд із ним було багато сподвижників, але не кожен із них пройшов свій трудний шлях від початку й до кінця так, як зробив це Стус. Ось "Пояснювальна записка", що Василь подав керівництву Інституту літератури ім. Т. Г. Шевченка. Написана вона одразу після акції протесту проти приховування тогочасних арештів української інтелігенції й датована 7 вересня 1965 року, третього дня після виступу в кінотеатрі "Україна". На екрані висвітлюються рядки рукописного тексту. Голос за кадром озвучує їх. "У суботу, 4 вересня, під час виступу автора фільму та його учасників, а потім після виступу Івана Дзюби, який не зміг сказати про групу арештів (його зіпхнули зі сцени, гукаючи, що людей не заарештовують), я виступив там також. Мене обурило брутальне поводження з Іваном Дзюбою... Я говорив з обуренням про те, що підозріливо приховувані арешти викликають гнітючу атмосферу, яка створилася в Києві, особливо щодо молодих митців. Ці підозріливі арешти створюють ґрунт для страшних аналогій. Тінь кривавого 1933 року надто близька, щоб не можна було реагувати на будь-які подібні симптоми. Чисто психологічно, чисто громадянськи я не міг стриматись. Я вважаю, що в таких умовах мовчанка є злочином...". Цей найперший документ Стусової непоступливості та громадської мужності Жулинський навів 10 вересня 1990 року у фільмі "Просвітлої дороги свічка чорна" виробництва студії "Галичина-фільм". На екрані демонструються уривки з фільму "Просвітлої дороги свічка чорна". Ведучий. Другим документом визначальної ваги було "Двоє слів читачеві" - передмова до збірки поезій "Зимові дерева". Ця збірка - цілісна й поетична. Читець. Не одлюби свою тривогу ранню, Той край, де обрію хвиляста каламуть, Де в надвечір'ї вітровії тчуть Єдвабу сизь не віддані ваганню... Ведучий. Світ закріпачуваного вісімнадцятого століття так і не полонив Сковороди. Світ жандармського дев'ятнадцятого ув'язнив на довгих десять літ Шевченка, а світ винищувального двадцятого не допускав його пророчого слова до спраглих людських душ. Він так і не випустив із своїх пазурів нескореного Стуса. Читець. Яка нестерпна рідна чужина, Цей погар раю, храм, зазналий скверни! Ти повернувся, але край - не верне Йому за труну пітьма кам'яна. Ведучий. Стус казав: головне для в'язня - уміти тримати голову, як би важко йому не було. У листі від 3 грудня 1978 року до Олега Орача він писав із селища Матросова. Висвітлюється портрет. Читець. "Я, як роковий на розтерзання дикими звірами в римському цирку, оббреханий, зневажений, але гордо тримаю голову, аж їм кров із зубів". Ведучий. Василь Стус і в таборах, і на засланні ніколи нікого з товаришів по неволі не повчав, як треба жити. Він робив це своїм прикладом. Але небагато було здатних повторити подвиг його мужності й непокори. Як мало було й тих, хто упродовж майже двох тисячоліть намагався повторити подвиг Ісуса Христа. Шанований Стусом А. Камю писав: "Для Ніцше, як і для Толстого, Христос - не бунтар. Суть його вчення зводиться до тотальної згоди, де непротивлення злу". Стус не наслідував Христа - він став "на прю" з людиноненависницькою системою. У Ніцше є нищівний вислів: "Соціалізм - це не більше, ніж звиродніле християнство". А звиродніло воно через те, що дві тисячі років тому на волю було відпущено не пророка Ісуса, а злодія Варраву, та схоже, саме від нього й ведуть свій початок підступні й брехливі, нещадні й загребущі, злодійкуваті безбожники. Читець. Чи ти спізнав життєву путь свою На цій безрадісній сумній роботі, Де все людською мукою взялось? Ти все стоїш в моїй тяжкій скорботі, Твоїм нещастям серце пойнялось Моє недужне. Ти ж за мене вдвоє Нещасніший. Я сам. А ти лиш тінь. Я є добро. А ти - труха і тлінь, А спільне в нас - що в'язні ми обоє, Дверей обабоки. Ти там, я - тут, Нас порізнили Мури, як Статут. Автор Г. Костенко

category: Українська література


title: Проект "Квіти в творчості Лесі Українки"

description:
План роботи над проектом (21 година)Бесіда про твори Лесі Українки (1      година) Похід в бібліотеку. Відбірка рядків      із творів Л. Українки, де зустрічаються квіти (3 години). Творча робота. Малювання ескізів за      мотивами творів

                   Л. України (3 години). Підбір квітів, матеріалів для      оформлення робіт (3 години). Практична робота. Виготовлення      композицій (9 годин). Оформлення єдиної композиції (2      години). 1. „Золотиста квітка" 2. „Весна" 3. „Черешеньки" 4. „Цвіт яблуні" 5. „Калина" 6. „Червоні троянди" 7. „А в пшениці то мак, то волошки". Серія робіт Тетяни Слободенюк (14 років) на тему „Квіти в творчості Лесі Українки". Росла в гаю конвалія Під дубом високим Захищалась від негоди Під віттям широким. Л. Українка „Конвалія" Гордо палала троянда розкішна, Найкраща з квіток, - Барвою й пахом вродливая пишна Красила садок. Л. Українка „Співець" Ще маревом легким над нами витає - Блакитна весняная мрія, А в серці розкішно цвіте процвітає - Золотистая квітка - надія. Л. Українка Прийде мила годинонька Як зима та згине І заквітне ваше поле І зазеленіє, - Знов його весна прекрасна Квіточками вкриє. Л. Україна „Дитячі" Поблискують черешеньки В листі зелененькім, Черешеньки ваблять очі Діточкам маленьким... Л. Українка „Вишеньки" Лаври - неначе зсушила журба, Тихо, журливо кива головою Віттям плакучим верба. Л. Українка „Надсонова домівка в Ялті" У вікно до мене Заглянули від яблуні гілки, Замиготіло листячко зелене, Посипались білесенькі квітки. Л. Українка До кипариса магнолія пишная Чолом заквітчаним ніжно схилилася... Л. Українка „Імпровізація" А в пшениці то мак, то волошки Закрасили б робітоньку трошки... Л. Українка ...Чия то могила в полі при дорозі, Що над нею калинонька цвіте на морозі, Що на тій калині листя кучеряві, А між цвітом білесеньким ягідки криваві. Л. Українка „Калина" Ох розкрутились троянди червоні, Наче рани палкі, восени, Так жалібно тремтять і палають - Прагнуть щастя чи смерті вони...Л. Українка „Останні квіти" Із зеленої сорочки, Що зіткав зелений гай, Білі дивляться дзвіночки, Як зовуть їх - угадай. Це конвалії у гаї На галявині цвітуть І ніде, ніде немає Кращих квіточок, мабуть. Л. УкраїнкаАвтор: Л. Совенко

category: Українська література