title: Мій рідний край у думах та піснях. Урок літератури рідного краю. 7-й клас

description:
Тип уроку: інтегрований (історія, література, музика). Обладнання: портрети кобзарів, магнітофонні записи, карта Одещини, тексті творів. Епіграф уроку: Горе тому народу, який не любить своїх співців.Адам Міцкевич,

                   польський поет. Українська мова дуже багата на казки та пісні, але найхарактернішими для творчості цього народу є дума, епічна поема.В. Морфілл (англійський учений, філолог) Шлях кобзарів - це шлях народу.Михайло Стельмах Хід уроку Звучить пісня у супроводі бандури. Кобзар Випалили козакові очі, Залишились чорні вирви сліз. І пішов він через дні і ночі, Пісню Україною поніс. Пальцями торкаючи епохи, Пута часу й простору рвучи, Він іде, спираючись на посох, З кобзою старою на плечі. І над чим він тяжко в пісні плаче? Що він знає, а не знаєм ми?.. Чи над тим. що наш народ незрячий? Чи над тим, що вколо стільки тьми? Валентин Мороз, одеський письменник Слово вчителя Кожна національна література виростала з фольклору. Фольклорні твори можна розглядати не тільки як джерела вивчення історії літератури, але і як чисто історичні пам'ятки. Історики Микола Костомаров, наприклад, історію України вивчав за народними піснями та думами. Що ж можуть розповісти дослідникові Одещини українські народні пісні та думки? Багато - аби ми хотіли в ті пісні вслухатися або вчитатися. Після навали татаро-монголів, утворення Кримського ханства, падіння Константинополя політична картина на наших землях різко змінилася. Степи між річками Дунаєм на півдні і Савранкою та Кодимою (Кодиною) на півночі стали ареною затятої боротьби між українськими козаками та турками. Ця боротьба відбита в українських думах та піснях. То реальні події козацької доби середини XVI ст., коли козаки-запорожці робили щорічні походи на міста Очаків, Білгород, на дунайські фортеці Кілію та Ізмаїл, у яких сиділи турецькі залоги. Десятки, сотні козацьких кобзарів співали про морські походи запорозьких отаманів Феська Покотила, Самійла Кішки, Івана Підкови, який мав прізвище Серп'яга, розповідали про поневіряння полонених козаків на турецьких галерах-каторгах, про постійні герці представників козацького прикордоння з ординцями та яничарами. Один з таких герців відбувся поблизу Кілії і став сюжетом „Думи про козака Голоту". Козак виходить з бою переможцем. А от його побратимові не пощастило, про це розповідає дума, про яку ми сьогодні з вами будемо говорити - „Смерть козака на Кодині-долині". Робота над текстом думи „Смерть козака на Кодині-долині" Чому козак проклинає Кодину-долину? Які птахи і чому постають у думі? Що      вони символізують? Чому козак згадує отця й матір      споминає? Як молоді козаки-молодці вшанували      пам'ять померлого козака? Яка будова думи? (Заспів, епічна      розповідь, кінцівка-„славославіє".) Робота над текстом думи „Отаман Матяш Старий" У чому виявляється мудрість старого      козака Матяша? У чому сила козаків-запорожців? Історична довідка Кобза була невід'ємною частиною козацького побуту. Козаки носили її разом зі списом і шаблею, не розлучалися з нею ні в курені, ні в походах, ні в бою. Кобза була розважливою „дружиною вірною" запорожців. Звучить „Запорозький марш". Була на Запорізькій Січі і своя своєрідна школа, де навчали грати на кобзі та інших народних інструментах. Після закінчення цієї школи кобзарів-бандуристи, вивчивши також одну-дві іноземні мови (польську, турецьку чи татарську), ставали розвідниками у козаків, проникаючи у сусідні держави з кобзою, розвідували укріплення противників, місце перебування бранців. Запорізькі кобзарі виконували також місії посланців-вістунів та часто супроводжували козацьких посланців. Найдавнішим кобзарем, який діяв у козацькому війську на Запорозькій Січі, Антон Головатий (1744-1797). Ще малим хлопчиною потрапив він на Запорізьку Січ. Спершу був „молодиком при боку кошового", а згодом, швидко освоївши козацьку науку, навчився грати на бандурі та вибратися в старшини. Був відомий своєю хоробрістю, розумом, виділявся серед інших своєю грамотністю. Він закінчив Київську академію. Про справи козацького товариства склав кілька пісень, які вдало виконував, співаючи під акомпанемент кобзи. Автор пісень „Ой Боже наш, Боже милостивий", „Ой годі нам журитися", які дійшли до наших днів. 1771 року обраний товариством військовим писарем у Самарську паланку. Враховуючи його дипломатичні здібності, козацьке товариство неодноразово посилало його „з паперами" в Петербург або в Москву до цариці чи Потьомкіна. Без перебільшення можна сказати, що першим кобзарем, який ступив на Кубанську землю, був вихованець Київської Академії, генеральний писар Війська вірних чорноморських козаків, генеральний суддя Чорноморського Кубанського війська Антон Головатий. Він був не тільки героєм російсько-турецької війни, але й затяжної війни дипломатії українського козацтва з царицею Катериною ІІ за кубанські степи. І сьогодні на Кубані знають і співають пісні Антона Головатого про те, як „вражого черкеса як того зайця по скалах ганяли" і про те, як обживали цю землю - „кавказьку Україну". Звучить іноді і така: „Бувай же здорова, Дніпро - ріка мутная, підемо в Кубань, чистої напиться". Мало хто сьогодні знає, що в посланні „До Основ'яненка" (1839) та двох перших виданнях „Кобзаря" Т. Шевченка стояло: Наш завзятий Головатий Не вмре, не загине От де, люди, наша слава, Слава України. І тільки у 1846 році на вимоги царської цензури Т. Шевченко замінив ці рядки на: Наша пісня, наша дума Не вмре не загине... Виявляється цікавим той факт, що 1789 року, коли ще не було Одеси, на площі Хаджибея, взято українським та російським військом, звучали пісні на слова Антона Андрійовича Головатого, які виконували колишні запорожці. Уже на схилі старий запорожець, порубаний у битвах та нездатний володіти шаблею, вбачав у кобзі засіб існування. З нею він розважав товариство, складав пісні та думки про історичні події та славні походи, очевидцем яких був сам. Козацька молитва Коли від ран, чи від тортурів, Чи й просто помирав кобзар, Його улюблена бандура На смертний клалася олтар. Її ховали у могилі Або палили на вогні. І серафими шестикрилі Кружляли у височині. І козаки, сумні й похмурі, Молилися о тій порі, Щоб не перевелися бандури І не вмирали кобзарі. Щоб перед боєм і гульбою Завжди знаходився співун, Що міг би смертною рукою Торкнутися безсмертних струн. Валентин Мороз, одеський письменник Робота над текстом думи „Смерть козака-бандуриста" Яку подію відображено у думі? Які художні засоби найчастіше      зустрічаються в думках? Яку вони виконують роль? Наведіть приклади. Як ви розумієте вислів Івана Франка:      „Думи - безсмертні пам'ятки, створені генієм самого народу"? Назвіть відомих вам кобзарів,      лірників, бандуристів. Що ви знаєте про розвиток кобзарства      на Україні та на Одещині зокрема? Чому роль бандуристів у політичному і      духовному житті українців завжди була особлива? Що ви знаєте про відродження      кобзарства в сучасній Україні? Микола Палієнко, одеський письменник В селі Коси на Одещині у XVIII столітті існувала школа, в якій протягом п'яти-шести років навчали кобзарів-лірників. Отам, Де хмелем заплелось провалля, Де ще дуби сягають До зорі, Розказують, в пісні переливали Свою жалобу сиві кобзарі. Була там школа лірників відома, На всіх кобзарських Зналася шляхах. Співці сюди вертались, як додому, Позаду подорож у кожного лиха. Набачено ж бо стільки та почуто. Перехреститись - і забути все! Але тоді, Ой земле, м'ято-руто, Хто ж до народу Правду донесе? Поводирів малих вели в науку До мудреців столітніх і сліпих. Училися співати не з принуки, А кожен душу На огні ліпив. Не на базари - Йшли на попелища, Земля чорніла скрізь від потрясінь. Мели вітри історії, Вітрища, Та залишились Думи та пісні. Спасибі вам, Сердяги-бандуристи, Не змеркне ваша славонька ясна. Хіба думам тут можна постаріти, Коли вони корінням - У піснях?! Розповідь учнів та вчителя про кобзарів Одещини (Григорій Гриштопа, Іван Якович Шаргородьский, Семен Сидорович Ридванський) Учень. Я знайшов цікавий матеріал про людину, що усе своє життя присвятила кобзарському мистецтву. Він збирав, виконував народні пісні і думи. Одеський сліпий кобзар Григорій Назарович Гриштопа усім своїм життям і творчістю показав приклад мужності, стійкості, людяності, працьовитості, величезної любові до свого народу, її минулого, сьогоденню і віру в світле майбутнє. Слухаючи спів сліпого кобзаря-бандуриста, завмирає серце, летить соколом над степами і лісами рідного краю душа, здається, що встають славні славні і могутні лицарі України - козаки, захисники рідної землі і свого народу від завойовників. Кожна пісня закликала до боротьби за волю, за щастя українців, їхніх дітей і онуків. Усього себе, своє уміння, свої знання Григорій Гриштопа віддав кобзарським пісням і грі на бандурі. Біля шістдесятьох років завзятої, кропіткої виснажливої праці. Він самовіддано шукав свій оригінальний стиль, руками і десятиліттями відшліфовуючи його. Неодноразово їздив у Канев, у Київ, Суми, Рівно. Його слухали в різних місцях Одещини. Брав участь у радіо- та телепрограмах. Він грав, складав музику, співав, записував на плівку. Завершуючи свої виступи, Григорій Назаров любив говорити: „Маю дружину, дочку, внучку, правнучку, бандуру - це все моє багатство". У 1915 році 13 березня в селі Соболівка, що на Черкащині, у бідній селянській родині з'явився на світ хлопчик. Нормальна здорова дитина. А через рік після народження занедужав чорною віспою й осліп. У 9 років віддали Гришу в школу-інтернат для сліпих дітей йшли 20-ті роки - голод, неп, будівництво молодої радянської держави. Чи до дитячих проблем було?  дитячих проблем було? Ні, їх, звичайно, годували і виховували. Але щоб учити грі на віолончелі, якою захоплювався маленький сліпий хлопчик? От і приходилося пізнавати ази музики самому, так ще... Господь нагородив багатим внутрішнім світлом, що дає сили. ...Потім був технікум для інвалідів і виробництво таких потрібних країні табуреток і іншого дерев'яного добра. А душа... Очі не бачили, руки робили, а душа співала. У 1936 році, живучи в Києві, довідався, що в Одеському музичному училищі набирають студентів по класу духових інструментів. Зірвався, поїхав, поступив. А в 1946 році заїжджий музикант подарував саморобну бандуру. І знову, як у дитинстві з віолончеллю, він почав займатися сам. З 1948 року „пішов у народ"... Він навчився грати на всіх інструментах, і був при УТОСі (Українське товариство сліпих) керівником і духового оркестру, і хору, і струнного оркестру, і директором клубу. Таланту ж все одно, бачить його власник чи ні. Але людям... Коли в 60-ті роки Григорій Назарович зайняв на республіканському конкурсі в києві перше місце, виконавши арію князя Ігоря з однойменної опери, по поверненню в Одесу намагався влаштуватися на роботу у філармонію. Але там сказали: „Ви, звичайно, природжений талант, але взяти на роботу не можемо, тому що Вам необхідна людина, що повинна виважити на сцену і їздити з Вами на гастролі. А такої можливості в нас немає". Що ж, у кожного своя правда. Тільки чомусь правда Григорія Назаровича здається більш переконливою. І тому свідчення - численні конкурси, поїздки, запрошення. Київ, Івано-Франківськ, Львів, Черкащина... Коли виступав в Івано-Франківську, запис робили для Канади і США. У Канаду навіть запрошували виступати. Тільки на що було їхати, якщо в УТОСі в робітника Гриштопи зарплата була копійчана... З 1946 по 1956 роки Одеське радіо постійно його записувало. А потім пропало... Більше ста народних пісень, балад, дум переклав на музику й озвучив. А скільки грамот і дипломів одержав! За перемогу в республіканському радіо-конкурсі „Золоті ключі"; за активну пропаганду народного музичного мистецтва; „За відмінну роботу в органах соцзабезпечення, чуйне і поважне обслуговування родин (але ж сам-то невидющий!) загиблих військовослужбовців, інвалідів Вітчизняної війни і праці!" і навіть від Союзу композиторів СРСР за підписом самого Тихона Хренникова! А голос і в 85 був сильний і красивий. І руки... Міцні, сильні, що добре відчувають струни. Тут, в Одесі, познайомився Григорій Назарович зі своєю майбутньою дружиною Любов'ю Єпіфанівною, з якою більш 60 років поділяв усе, що випадало на їхню долю радісного і трагічного. Маленька Люба усього лише на 3 роки довше чоловіка бачила сонячне світло. У 4,5 роки після важного менінгіту вона осліпла... У день їхнього одруження в окупованій Одесі в їхню квартиру ввійшли німці. Але вид двох сліпих беззахисних людей не дозволив їм їх торкнути. А потім з'явилися діти: перший син - Аркадій. Вмер у 1946 році, коли йому було трохи більше року. А потім у 1948 році народився Микола, а ще через 5 років - Людмила, і треба було їх піднімати в той важкий післявоєнний час. Навіть для видючих важкий... І знову, як у дитинстві, Григорія Назаровича, чи до музики було? Нагодувати б, узути, одягти. Але віддають сина учитися грати на скрипці, потім - на музичних інструментах. Зараз працює Микола на Далекому Сході, плаває; їдучи, обіцяв допомагати. Його син, онук Григорія Назаровича, живе на Волині. А на всі концерти, виступи їздила зі сліпим бандуристом онучка Світлана, дочка Людмили, - була дідусевою улюбленицею і поводирем, супутницею і ученицею: Григорій Назарович сам учив неї грати на фортепіано. І от на світло з'явилася правнучка Оленка - білявий продовжувач роду Гриштопи. Начебто все як треба? Ах, якби... Онучка Світлана потрапила в лікарню з діагнозом „запалення легенів". Місяці і один день пролежала вона там. Не врятували... Оленці і двох років ще не виповнилося. Тепер мамою буде бабусю називати, благо виглядає Людмила мололо, і батьки її так хочуть, і, зрештою, повинна ж бути в дитини мама. Звикати почало вже маля, але недавно прийшла із садка і заплакала гірко: „Немає в мене мами!" Знову ці злі язики... Але духом у цьому домі не падають - не можна: є заради кого жити, творити, співати. Любив старий кобзар людей. І тому виходив частенько із своєю бандурою на Дерибасівську, а коли потеплішає - до моря, і співав для тих, кого не бачив, але дуже добре відчував, заповнюючи нашу сердечну порожнечу. А ще чекав, коли Оленці виповниться 3 роки і можна буде її прослухати, і хто знає, може коли-небудь, як у пісні - „підніме дитяча рука" усе багатство Григорія Назаровича - його пісні, думи, балади, уміння дарувати людям свій талант. Його люблять і пам'ятають. Приходили листа ввід друзів-поетів і бандуристів, таких же невидющих. Після знайомства вони не переставали спілкуватися, не втрачали постійного зв'язку і зверталися за підтримкою і порадою. Бували в нього і студенти з Київської консерваторії, приїжджали повчитися грі на бандурі, перейняти досвід. Могутній і приємний голос кобзаря-бандуриста і звучання бандури переливався різними фарбами самобутніх українських мелодій. Не міг він співати напівсиди, не напружуючись, не звик, та й не годиться, маючи такий приємний і зичний баритон, лише підспівувати бандурі. При звукозаписі до кінофільму „Кредитка" він знову і знову шліфував той епізод - до повної знемоги. Усього себе, своє уміння, свої знання Григорій Назарович Гриштопа віддавав кобзарським пісням, грі на бандурі. Питання про присвоєння звання Почесного громадянина Одеси (за 62-літній стаж) піднімався давно. Але не грошей, не допомоги просив - заслуженого визнання. Усім своїм життям заслуженого... Ніхто не чекав біди, вона прийшла раптово, і його не стало... а друзі, що писали листа при житті, начебто не погоджувалися з долею, продовжували писати. В одному з листів, що прийшло після смерті Григорія Гриштопи, поет Віктор Шатак писав: На пам'ять другові Ой не думай, друже, що забув я дуже, Як кобзарські струни поріднили нас. Думу заспіваю, про тебе згадаю, Як тобі живеться в цей тривожний час. Бо ти вже старенький голуб мій сивенький, А літа не хочуть нам здоров'я дати. А ми хочем жити, по землі ходити, І свою подругу кобзу шанувать. Не позивало, друже, нам з тобою разом, За столом святковим келих підіймать. Бо твій край - це південь, а я північ травню, Нам тоді дороги вже не подолать. Поки будемо жити, по землі ходшити, Ми подругу кобзу будемо шанувать. Треба нам брататись, треба листуватись, Щоб кобзарську дружбу нам не забувать. Мені дуже хочеться продовжити пошук відомих кобзарів і бандуристів нашого краю, що зможуть більше повідати про історію і розвиток рідного міста. Бандурист Як бере мій друг до рук Молоду свою бандуру, І його, й моя зажура Перетворюється в звук. І далеко - ого-го! Звук бандури чути чисто: І не чути вже його. Залишився ще співун. Він і вийде на майдан, І пісні свої, як зілля, Прикладає всім до ран. І болять вони, болять, Совість рвуть, як пальці струни. Отака його фортуна, І така його печаль. Ні вигод, ні нагород, А одні шляхи тернисті. Та йдучи за бандуристом Тільки й виживе народ... Валентин Мороз, одеський письменник Підсумок уроку Учитель. На цій високій ноті мені хочеться закінчити наш урок, але хочу сподіватися, що ваші дослідження і знайомство з кобзарським мистецтвом не припиняться. Багато ще цікавого зберігає народна пам'ять і ми мусимо перейняти ці скарби і передати їх прийдешнім поколінням. Сподіваюсь, що ви зацікавились історією нашого краю, сповненого героїчного минулого, запеклої боротьби за волю та незалежність нашого народу, рідного краю - Одещини. Автор: Л. Онищук

category: Українська література


title: Перечитывая Блока

description:
«Варварское разрушение поэзии и культуры, шарж на Христа, возглавляющего шайку грабителей и убийц», - так отзывались о ней сторонники Д. Мережковского. А. Горький же назвал ее самой злой сатирой на все, что «происходило в те дни». И только большевики увидели в поэме «гимн октябрьской революции».<

                  /p>   Но что на самом деле хотел сказать поэт своим произведением? Чтобы понять это, нужно вспомнить пометку в записной книжке А. Блока: «Сегодня я - гений». Он написал это после завершения работы над поэмой. И это Блок, которому совершенно чуждо самолюбование! Он всегда был очень скромен в оценке своего таланта, хотя и знал его истинную цену. Почему же он так написал? И не в этой ли оценке собственной работы кроется разгадка поэмы? Мы знаем, что Блок жаждал перемен, мечтал жить в обществе обновленном, духовно здоровом, приветствовал революцию. «Страшный шум, возрастающий во мне и вокруг», - пишет он. Но мог ли поэт с такой чуткой и ранимой душой не осознавать, какими бедами хлынет революция на человеческие судьбы? Не мог. И это ожидание беды чувствуется в каждой строке поэмы. «Тра-та-та!» - читаю я, и класс оживляется, на лицах выпускников появляются улыбки. Они воспринимают это как игру, смешные детские выкрикивания. И только когда спрашиваешь: «Что это такое?» - вдруг меняются в лице, осознавая, что за этими шуточными словами скрываются небезобидные вещи. «Это выстрелы», - говорить кто-то из ребят. Если есть выстрелы, то должны быть и жертвы. Сколько их, этих жертв? Мы считаем, сколько раз в поэме звучит это «тра-та-та!». Оказывается, семь раз. Вновь эти загадочные русские числа: три, семь, двенадцать... «И в кого же стреляют наши герои? - В старый мир, - отвечают ученики. - А каков же он, этот старый мир?» И тут мы начинаем всматриваться во «врагов»: старушка, буржуй, писатель, священник барыня в каракуле, голодный пес... Ни в кого из них не хочется стрелять, слишком растерянные они и испуганные всем происходящим, точнее, ожидаемым. Но если врагов нет, их придумывают. И выстрелы все равно находят своих жертв. Когда припоминаешь, что писалась эта поэма в начале 1918 года, невольно задумываешься: как, каким чутьем поэт предвидел миллионы мнимых «врагов народа», тех агнцев, которые будут возложены на «жертвенник революции?» И тогда слова А. Блока «Сегодня я - гений» воспринимаешь уже по-иному. Не могли современники А. Блока оценить поэму по достоинству, не было у них такого же провидческого дара. Судить о ней можно только сегодня, оценивая все последствия революции, понимая, что большевистская власть сломала старый мир, но справедливого нового так и не построила. Можно ли ради мифического счастья убивать тех, кто вчера еще был тебе дорог? Что, Катька, рада? - ни гу-гу... Лежи ты, падаль, на снегу! Когда читаешь эти строки, всплывают в памяти образы Прекрасной Дамы, Незнакомки... Вот такая «эволюция женского образа» в творчестве А. Блока. Страшно становится! Словно не Блок это писал, словно его рукой водила какая-то зловещая сила. И выходит: ничего не стоит человеческая жизнь, когда в стране революция. Все можно, все правомерно, все оправдывается и омоется временем. Нам, сегодняшним, самим искупавшимся в революционных волнах, это хорошо знакомо. Ради победы мы готовы оболгать своих противников, а если нужно - и уничтожить. А. Блок утверждает, что политики в его поэме мало. И я согласна с ним. «Двенадцать» - это не политическая прокламация, а философское размышление о народе и власти, о нравственных законах, о том, как живет человек, для чего живет, что подвластно ему, а что от него не зависит. И вот тут появляются образы, навеянные поэту еще Владимиром Соловьевым, предсказавшим «конец всемирной истории», когда погрязшее в грехах человечество будет возрождено к новой жизни божественным началом - «Мировой Душой». Образ Христа не случаен в поэме, хотя он и смущал современников А. Блока. Нельзя забывать о том, что поэт вошел в литературу как символист; символ для него - это тот субъект, вокруг которого строится поэтическое мироздание. Нет у поэта случайных образов, как нет и случайных метафор или эпитетов; и если Христос в «белом венчике из роз», а не в терновом венце, то это не для романтичности или рифмы введено в строку, а имеет глубокое, очень важное для Блока значение. Был ли поэт по-настоящему верующим человеком? - ответ на этот вопрос я искала в критической литературе, в произведениях и письмах Блока. Как относился поэт к Христу, к его учению? Зная это, можно было бы предположить, какую же все-таки роль играет этот образ в поэме «Двенадцать». Образ Христа - как ключ к разгадке. Почему он идет впереди двенадцати красногвардейцев? А может, он, наоборот, поджидает их? Ведь это же не апостолы, достаточно одной фразы: «на спину б надо бубновый туз». И почему он в белом венчике из роз? Этой детали нет в Библии, для нас он в терновом венце, символизирующем страдания за других. Но этот цвет - белый - цвет чистоты и обновления, он как бы подсказывает нам: чтобы обрести счастье и покой, нужно пройти через жертвы и страдания, только осознав и пережив смерть, можно оценить дар жизни. Христос у Блока - это не сын человеческий, это уже воскресший Христос, тот, которому ничего не страшно, потому-то он и «за вьюгой невидим, и от пули невредим». Тогда понятна цветовая цепочка, которую выстраивает Блок: черный - красный - белый. На пути от черного к белому неизбежен трагический красный (транспарант; знамя, развеваемое ветром; кровь застреленной девушки). Белый цвет - это возрождение, а Христос - идеал, к которому должны идти люди, но он же и возмездие, от которого невозможно уйти. Это то, без его нет справедливости, и отрицающий духовное начало в человеке превратится в обычного убийцу, мстителя за собственную несостоятельность, что нельзя оправдать никакими революционными порывами. Всякая революция, вытесняющая Бога из человеческой души, влечет за собой антигуманные последствия. Мне кажется, что Блок и сам сначала не понял, что он написал, им двигали больше его нравственная чистота и порядочность, нежели точное понимание описываемых фактов. А вот понимание придет позже, уже перед самой смертью. Недавно в беседе с иереем Свято-Николаевского храма отцом Алексеем я заговорила о Блоке, и он подтвердил, что многие священнослужители убеждены в том, что поэт был глубоко верующим человеком и, следовательно, не в его правилах было кощунствовать переосмысливая образ Христа. Это еще раз укрепило меня в моих поисках. Помогла и книга Зинаиды Гиппиус «Живые лица», изданная в Праге в 1925 году. В главе «Мой лунный друг» известная русская писательница пишет: «Мои глаза не видали Блока последних лет; но есть два-три человека, глазам которых я верю как своим собственным. Поэтому верю, что они такие же друзья Блока, как и я, относились к «горестному падению» его с той же болью, как и я... А видели они - медленное восстание Блока, как бы духовное его воскресение, победный конец трагедии. Из глубины своего падения он, поднимаясь, достиг даже той высоты, которой не достигали...» По словам З. Гиппиус, А. Блок в последние годы жизни сумел осознать и преодолеть свое «падение». «Падением» писательница называла сознательный переход Блока на сторону большевистскими «учреждениями», его связь с Луначарским и Горьким. Когда Савинков, ушедший из правительства после Корнилова, задумал создать антибольшевистскую газету и пригласил к сотрудничеству в ней и Блока, тот сказал, что не может участвовать в такой газете. На вопрос З. Гиппиус «почему?» ответил так: «Вот война. Война не может длиться. Нужен мир». Писательница упрекнула его в том, что он, как и Борис Бугаёв (Андрей Белый), идет на сближение с большевиками. -Александр Александрович, я понимаю, что Боря может... Если он с большевиками - я пойму. Но ведь он - «потерянное дитя». А вы! Я не могу поверить, что вы... Вы! - сказала З. Гиппиус, а Блок изменившимся голосом ответил: -Да ведь и я... Может быть, и я тоже... «потерянное дитя»? Все же можно понять А. Блока, почему он перешел на сторону большевиков. Они хотели мира в войне с Германией. В той войне, которая пугала поэта начинающейся в стране неразберихой, вызывала сострадание к искалеченным, в той войне, о которой вначале Блок сказал: «весело!» Так ребенок радуется чему-то новому, пускай даже страшному, но зато тому, что прогонит скуку серых будней, встряхнет твою судьбу и судьбу всей страны. Он еще не понимает всей серьезности грядущего. Так страх и радость идут рука об руку революционным маршем. Вот под эти первые звуки революционного марша и была написана поэма. В цитатах З. Гиппиус сохранено правописание оригинала. «Двенадцать». А потом Блок замолчал. Он, конечно, работал, «сотрудничал», но не творил. Блок был человеком удивительной четности и если ничего не сочинял, значит, не мог лгать, но и правды говорить тоже не мог. И от своих «Двенадцати» все же не отказался, потому что поэта пережила своего автора, став предостережением потомкам, предсказанием будущих «страшных лет России». 17 сентября в трамвае в последний раз Блок встретился с Зинаидой Гиппиус, поцеловал протянутую ею руку и спросил: -Вы говорят, уезжаете? Она ответила: -Что ж... Тут или умирать или уезжать... Если, конечно, не быть в вашем положении... - намекая, что Блок «попал в струю». Блок ответил мрачно и отчетливо: -Умереть во всяком положении можно. Для Блока невозможность свободно сочинять была равносильна смерти. Все в его жизни складывалось трагично. Умер, едва родившись, сын Митя. Сгорело разгромленное крестьянами любимое Шахматово. Друзья покидали Россию, отправляясь в постылую эмиграцию. Поэт умирал, ему не хватало воздуха, того вольного воздуха, без которого настоящий поэт задыхается. Я вижу его на трамвайной остановке темно-синей рубашке, худого, с желтым лицом и огромными печальными глазами, глазами одинокого ребенка, которому уже не на что надеяться. И всплывают в памяти его слова о «Двенадцати»: -Посмотрим, что сделает с этим время. Может быть... - кто знает! - оно окажется бродилом, благодаря которому «Двенадцать» прочтут когда-нибудь в не наше время... Автор: М. Жмутская

category: Українська література


title: Місцеві перекази та легенди. Урок літератури рідного краю. 5-й клас

description:
Обладнання: фотоальбом „Одеса", портрети Йосифа Дерібаса, Антона Головатого, Захарія Чепіги, книги про історію міста. Тип уроку: урок-дослідження. Хід уроку І. Сприйняття матеріалу

                  ong> Слово філологам Перекази-оповіді про минуле. Легенди-фантастичні оповідання як про минуле чи майбутнє, так і про сучасні оповідачеві події. Усна народна творчість Фольклор (народна мудрість) - усна народна творчість ЕПОС ЛІРИКА ДРАМА Казки Перекази Легенди Народні байки Анекдоти Усмішки Малі фольклорні   жанри Пісні Ігри Ігри-пісні Обряди Народні п'єси  Учитель. Ми з вами вивчаємо тему „Усна народна творчість". І сьогодні мені хочеться розповісти про те, як пов'язала історія нашого міста, Одещини, з народною творчістю. Слово вчителя Одеса... З цим словом в уяві постають білі пароплави на рейді, ліси портальних кранів у причалів, Потьомкінські сходи. Одеса, місто біля Чорного моря, завжди багатолюдна, гомінлива, гостинна. Тому наше місто поправу називають „перлиною біля моря". З великою силою тягне людей не тільки море, але й визначні пам'ятки, історичні місця. Приморський бульвар, Потьомкінські сходи, Пушкінський дім, Оперний театр... Їх назве у місті кожен. Перераховувати можна в іншому порядку, список може бути ширшим, але в будь-якому випадку нам потрібно повернутись до витоків. З чого ж почалася історія нашого міста? Перша згадка про поселення на території Одеси зустрічається у XV ст. Згадується про порт Коцюбіїв, який складався з кам'яної фортеці, міста, порту, який був добре відомий іноземним мореплавцям. У вересні 1789 року російське військо разом з козаками захопити турецьку фортецю Ені-Дунья (Новий Світ). 1793 року під керівництвом Суворова збудована фортеця Хаджибей. 27 травня 1794 року виданий рескрипт Катерини ІІ про заснування міста та порту на Чорному морі. 22 серпня (2 вересня за новим стилем) було закладено перші споруди нового порту на Чорному морі, які проклали початок біографії нашого міста, якому у цьому році виповнюється 210 років. Багато це чи мало? Відносно людини багато, та відносно міста досить невеликий проміжок часу. Давайте повернемось з вами у недалеке минуле. Подорож у минуле Існує кілька легенд про походження назви нашого міста. Слово надаємо дослідникам. Легенди про походження назви міста Одеси Ніхто не може вказати точну дату, коли Хаджибей було перейменовано в Одесу. Відомо тільки, що сталося це після видання Імператорського Указу від 27 травня 18094 року, згідно якого Хаджибею „бути містом", але коли саме - невідомо. Про походження самої назви існує багато версій. 1. За однією з них, в античні часи на лівому березі Тилигульського лиману знаходилось грецьке поселення Одиссос (чи Одесос). Але про це ніяк не могли знати в свій час ні Катерина ІІ, ні її прибічники. По легенді вважається, що на придворному балу у січні 17945 року імператриця промовила: „Нехай же Хаджибей носить давньоелінську назву, але жіночого роду: коротше і ясніше - назвати його „Одеса". 2. За іншою версією, Одеса отримала свою назву на честь міфологічного розумного і кмітливого Одисея, який начебто відвідав у своїх мандрах після Троянської війни наші береги. Саме слово „Одиссос" - це родовий відмінок іменника Одисей, який означає „супутник Зевса" чи „великий паломник". 3. Ще по одній версії сама назва Хаджибей, тобто „великий Хаджи" чи „великий паломник" перекладається на грецьку мову як „Одисей". Філологічна інтуїція імператриці проявилась, можливо, у тому, що „гавань Одисея" можна передати лише словом „Одеса". 4. Ще за однією версією, назву „Одеса" „вклав у вуха" Катерині митрополит Гавриіл, грек за національністю. 5. Насамкінець пропонуємо версію-анекдот, коли у XVII ст. йшли суперечки з приводу заснування міста, вникло твердження на модній тоді при дворі французькій мові азах сгеих („ассе д'о"), що в перекладі означає „води достатньо". Але уже з перших днів життя нового міста з'ясувалося, що з прісною водою тут не все гаразд. Вийшло все навпаки - води якраз було недостатньо. „Ассе д'о" звучало як іронія. І тоді хтось промови „Ассе д'о" навпаки. Так з'явилось милозвучне, красиве слово „Одеса". На цьому шматочку історії нашого міста, розказаному у чисто одеському дусі, і зупинимось. Сторінки історії Надаємо слово нашим історикам. Історія нашого міста тісно пов'язана з іноземцями, які зробили великий внесок у розвиток нашого багатонаціонального міста. Олексій Суріков у своїй книзі „Генерал де-Рибас" подає такий переказ. Хорунжий Дехтяр розповідав: - Від сліпого бандуриста Івана Голубенка, дай Бог йому довгих років життя, достовірно відомо, що де-Рибас зовсім не де-Оитбас, а Хфедір Рибас - нащадок козака. Батько його Хванас, був курінним отаманом, і нагородила його славна молодиця в Чигирині в акурат перед Паскою, на п'ятому тижні Великого посту. Так що він є земляком Богдану Хмелю. Саме тому де-Рибас вийшов таким клятим рубакою та турецького султана ненависником. Батько його прізвищем був Рибак. З малих років він був завзятим рибалкою. Рибас - це тому, що писар, собака, наплутав, замість „к" з п'яних очей написав „с". З того часу й пішло - не Рибак, а Рибас. „Де" вже після приставили. За надобністю, коли турок побити або ще що, всі шукають Рибака „где", по-нашому „де". Де Рибас? Так і пішло: де- Рибас. Після таких слів хорунжого Дехтяра, всіма шанованого, який ніколи не втрачав тверезості й розуму, вся старшинська громада почухала потилиці й з ним погодилась, тому що раніше за ним не помічали брехні. Говорив де-Рибас як природжений росіянин, але вживав і українські слова. Це засвідчувало, що він і насправді козачого роду. Хоча виховувався і ріс Йосиф у Англії, іноземство у вимові де-Рибаса було непомітно. Йосиф Дерібас зробив великий внесок у розвиток нашого міста. Саме тому вдячні одесити одну з найкращих вулиць міста назвали його іменем. Етнографи Цікаво знати, як з'явились інші назви у нашому місті та області. Учениця. Вулиці нашого міста носять назви на честь хоробрих козаків: Антона Головатого та Захарія Чепіги. Козаки вважали Захарія Чепігу характерником (чаклуном). Він один під покровом ночі зміг захопити з моря у полон офіцерів турків з фортеці. Козаки переповідали, що він прив'язав полонених на мотузці до поясу і так водив за собою, а вони ходили за ним, як вівці. Це було справжнім дивом, адже турки були жорстокими і непримиренними ворогами. Та й у полон взяти їх було дуже важко. Чепіга наче очі їм зав'язав, а коли турки отямились, було вже пізно. Козаки довго сміялися з того випадку, який був, кажуть, вирішальним у штурмі. Ця вулиця знаходиться у нашому Суворовському районі. Учень. Моя бабуся живе у селищі Усатово. Розповідають, що при турках зробив велике запозичення Тимошка Вусатий. Від нього й пішли Усатові хутора. Ось інша версія. Після захоплення Хаджибея тут оселився заможний козак з довжелезними вусами на прізвисько „вусатий" і заснував хутір. Добрий був хазяїн. Сад насадив, пасіку поставив, рибу ловив. Як його справжнє ім'я вже ніхто не пам'ятає, а селище й досі називають Усатово. Учень. За розповідями на місце села Нерубайське спочатку з'явився хутір, який заснував заможний козак Нерибальський. З часом назва дещо замінилась, про самого козака вже не пам'ятають, а велике село росте і входить в історію нашого краю іншими подіями та особами. Назва цього села пов'язана з подіями Великої Вітчизняної війни. Учениця. Коли ми їдемо на електричці до бабусі, проїжджаємо повз села Павлинка. Я поцікавився: „Звідки ця назва?" Колись у пана було дві доньки. Одну звали Павлиною, а другу Лізою. Коли перша донька одружилась, батько подарував їй село і назвав Павлинкою. Прийшла черга одружуватись другій донці. Їй у спадок батько дав село поруч і стали називати його Лізинкою. Доньки були хорошими, турботливими, чуйними у ставленні до людей, тому і назви цих сіл так довго живуть у пам'яті про них. Учень. Станція Раухівка названа на честь пана Рауха. Він недалеко мав свій маєток і проклав залізницю, аби швидше можна було дістатися до своєї господи у селі Заводівка. Обійстя пана було велике. Він розбив великий парк біля річки, насадив сад. Побудував церкву, яку, на превеликий жаль зруйнували. На його землях вирощували хліб, овочі, у саду були елітні саджанці плодових дерев, на горі, біля лісу, знаходилась пасіка, поряд з нею у розарії все літо цвілим неповторні троянди, а величезний баштан був відрадою для дорослих і малих. Там народжувалось безліч анекдотів та смішних історій. Учениця. А мій дідусь розповів цікаву історію про походження назви села, в якому він народився. У Березівському районі, що на Одещині, є мальовниче село Бочани (ще його називають Бочанка). Заможний поміщик Гнат після скасування кріпосного права купив собі людей. А для того, щоб переправити їх у своє село, законопатив їх у бочки. Поселив він людей на хуторі. З того часу і стали їх прозивати бочани. Події тих далеких часів давно забулися, а назва у пам'яті людей збереглася. А село, біля якого знаходився хутір, називається Гнатівка. ІІ. Осмислення матеріалу 1. Чому, на вашу думку, ми сьогодні говорили саме про легенди та перекази нашого краю? 2. Чому у легендах народ наділяв козаків надзвичайними рисами характеру і здатністю творити дива? 3. Кого називали козаки характерниками і чим вони відзначалися? 4. Чому поселення називали іменами власників? ІІІ. Закріплення матеріалу 1. Перекажіть кілька легенд про походження назви нашого міста. 2. Чим відрізняється переказ від легенди? 3. Чи знаєте ви, звідки походить назва села, селища, міста, з якого родом ваші батьки, бабусі, дідусі? IV. Підсумок уроку Отже, і тепер в Україні, мабуть, не знайти такого міста чи села, де б у людській пам'яті не зберігалися чудові фантастичні або реалістичні художні історії про конкретних героїчних осіб, які там діяли. Із покоління в покоління передаються розповіді про певні місцини, ріки, озера, ліси, гори, долини та історичні згадки про визначні події, що тут відбувалися. Усі ці оповіді є правдивими, але містять елементи фантастики, тому їх можна назвати легендами та переказами. V. Домашнє завдання Дібрати цікаві легенди та перекази про місцеві назви. Автор: Л. Онищук

category: Українська література


title: Ось де ваш обітований край... Урок за поемою І. Франка "Мойсей"

description:
Унаочнення: ілюстрації до біблійної історії ізраїльського народу з Єгипту (гравюри Гюстава Доре, Юліуса Карольсфельда); карта сорокарічних блукань гебреїв у пустелі Синаю; біблійні вислови, що стосуються Бога, Азазеля та Мой

                  сея; тексти поеми " Мойсей" І. Франка; запис теми уроку, питань, що будуть розглядатися, та епіграфу на дошці. Епіграф: Не гасіте ж святого огню... І. Франко План уроку 1. Біблія як джерело натхнення Івана Франка; 2. Бог - всеосяжна сила, яка організовує, цілеспрямовує. 3. Азазель як уособлення матеріалістичного погляду на світ. 4. Мойсей як виконавець Божої волі. 5. "Та прийде колись час і для вас..." 1. Поема "Мойсей" Івана Франка - це філософський твір, в якому письменник порушує багато проблем. Основна з них - вірність меті, а точніше - вірність Богові у виконанні Його волі. Цю проблему поет розкриває через образи Бога, Азазеля, Мойсея і народу, з яких ми розглянемо три перших. Передовсім згадаймо, що в основу поеми І. Франка покладена біблійна історія виходу ізраїльського народу з Єгипту. Що стосується Біблії, то християнський світ вважає її книгою богонатхненною. Це стверджує і апостол Павло у Другому послані до Тимофія: "Усе Писання Богом надхнене, і корисне до навчання, до докору, до направи, до виховання в праведності". Цінність Біблії важко переоцінити в житті суспільства і кожної людини зокрема. Навіть якщо сприймати її як художній твір - то це неперевершений шедевр. Це скарбниця поезії - пророчої, хвилюючої, яка очищає душу і надихає. Багатством її образів не може не захоплюватися кожен поціновувач красного слова. Ось, наприклад, Бог, звертаючись до Каїна, каже, що його "в дверях гріх підстерігає" і що він мусить "над ним панувати". Як бачимо, в цих рядках гріх постає як хижа істота. Або ще такі Божі слова до Каїна: "Що ти зробив? Голос крови брата твого взиває до Мене з землі. А тепер ти проклятий від землі, що розкрила уста свої, щоб прийняти кров твого брата з твоєї руки". Вдумаймося: "кров кличе до Бога про помсту", "земля розкрила уста свої, щоб напитися крові Авеля", - красиво сказано. Образно, художньо, а тому яскраво і незабутньо. Зверніть увагу на ще один рядок з книги Йова, в якому автор проклинає ніч свого народження: "...хай вона не побачить тремтячих повік зорі ранньої". Повторіть вдумливо: "Тремтячі повіки зорі ранньої" - і ви зрозумієте, що це справжня поезія. Отож, Біблія багата на барвисті метафори, порівняння, епітети - глибокі, влучні, яскраві. Їх використовував кожен пророк - від Мойсея до Малахії. І Сам Ісус Христос у Своїх притчах дав нам зразок високохудожнього вислову. А все-таки Біблія - це Слово Боже, і її вартість вимірюється впливом не на літературу, а на суспільство, на особистості. Еммануїл Кант твердив: "Існування Біблії як книги є найбільшою користю для всіх людей, яку будь-коли мало людство. Будь-яка спроба умалити Біблію є злочином проти людства". Усвідомлюючи цінність Біблії, Т. Шевченко перечитував її, переспівував Псалми, малював картини на біблійні сюжети. Багато хто з письменників прагнув зачерпнути цілющої води з джерела Біблії. Це і Пантелеймон Куліш, і Леся Українка, і Яків Щоголів. Як бачимо, не пройшов повз нього й Іван Франко. Саме Біблія надихнула його на геніальний твір. Отож, в основі поеми "Мойсей" І. Франка покладена біблійна історія виходу ізраїльського народу з Єгипту. Давайте пригадаємо її. (Учитель або учень, звертаючись до ілюстрацій та карти, стисло переказує її: Мойсей, якого усиновила дочка фараона, через сорок років змушений утікати в країну Мідіян. Коли він пас отару в пустелі, йому з'явився Бог у палаючому кущі і наказав вивести ізраїльський народ з Єгипту в Ханаан. Мойсей згодився виконати Божу волю і пішов в Єгипет. Фараон відмовився відпускати гебреїв-рабів - і Бог послав на його країну 10 кар. По десятій карі ізраїльтяни вийшли з Єгипту і сорок років блукали в пустелі Сінаю.) Відомо, що шлях каравану з Єгипту до кордонів сучасного Ізраїлю займає близько 40 діб. Ізраїльський народ ішов сорок років. Чому? (Учні висловлюють свої думки.) На це дає відповідь Біблія в книзі Числа, 14 розділ, 29, 33-34 вірші: "У цій пустині попадають ваші трупи, та всі перелічені ваші всім вашим числом від віку двадцяти літ і вище, що нарікали на Мене. А ваші сини будуть блукати на пустині сорок літ, і відповідатимуть за зраду вашу, аж поки вигинуть ваші трупи на пустині. Числом тих днів, що розвідували ви той Край, сорок день, будете ви нести ваші гріхи по року за день - сорок літ, і пізнаєте, що значить бути покинутими Мною". Отже, Ізраїль блукав через нарікання, через непослух, через зраду. Для кращого розуміння поеми "Мойсей" Івана Франка нам потрібно розглянути три її образи: Бога, Азазеля і Мойсея. Два з них змальовують істоти духовні, між ними точиться споконвічна боротьба, яка, звісно, закінчиться перемогою Бога. Мойсей же, як провідник Божої волі серед свого народу, стоїть між цих двох сил І від його віри, мужності і відваги залежить доля як власна, так і цілого народу. Яка ж природа Бога і Азазеля? У чому сила Мойсея? Нам і потрібно з'ясувати на цьому уроці. 2. Отож, яким постає Бог з поеми "Мойсей" І. Франка? Для початку зчитаємо рядки з твору, що стосуються Єгови (Господа, Сущого). "А від слів його гори дрижать..." (розділ IV; стор. 40, далі буде IV; 40). "Як народити Єгова создав..." (VІ; 44). "Заглянув всім у душу й читав..." (VІ; 44). "Але заздрий Єгова, наш Бог, І грізний, і сердитий..." (VІ; 45), (ХІХ; 74)1. Отже, Бог - це Той, Хто створив небо і землю, і народи, Всесильний, від голосу Якого дрижать гори, Всезнаючий. Йому відомі всі душі, усі помисли, усі долі. Крім цього, Він ще "заздрий" і не терпить непослуху, і тим більше зради. А зараз послухаймо, що говорить Біблія про Бога: "О Господи, Боже! Ти небо та землю створив Своєю потужною силою" (Книга пророка Єремії, 32:17). "О глибино багатства, і премудрости, і знання Божого!" (Послання ап. Павла до римлян, 11:33). "Він не змучується та не втомлюється, і не збагненний розум Його" (Книга пророка Ісаї, 40:28). "Бог є Дух, і ті, що Йому вклоняються, повинні в дусі та в правді вклонятись" (Євангелія від Івана, 4:24). "Бо Господь, Бог твій, - Він палючий огонь, Бог заздрісний..." (Повторення Закону, 4:24). Порівняймо біблійний образ Єгови і франківський. Чи вони не однакові? Який можна зробити висновок щодо твору і автора? (Учні висловлюють свої думки.) Біблійна історія хоч і переосмислена творчо, але письменник не відходить від її суті. В І. Франка біблійне розуміння Бога. Образ Єгови проходить крізь усю поему. Його можна назвати фундментальним. Це Він, Бог, послав Мойсея вивести народ з Єгипту; Мойсей керується у своїх діях Божою волею, народ у поемі повстає не так проти Мойсея, як проти Єгови. Коли обрав собі інших богів: Най Єгова собі там гримить На скалистім Сінаї, - Нам Ваал дасть багатства і власть... (VII; 47). Бог постає перед нами в поемі яка сила, як цілеспрямовує, запобігає хаосу, дає наснагу. І ця сила діє не тільки в народі, а й у душі кожного. Наприклад, доки Ізраїль покладав надію на Єгову, доти мав бажання йти до краю Обетованого: Сорок літ сапфіровий Йордан І долина пречудна Їх манили й гонили, немов Фата-моргана злудна (1:34). Так, Мойсей не втрачав сили, доки вірив Богові. Коли ж народ покинув свою надію, зневірився, то став лінивим, лякливим і по-рабськи обмеженим (І; ІІ): І зневірився люд, і сказав: "Набрехали пророки! У пустині нам жить і вмирать! Чого ще ждать? І доки?" І покинули жать, і бажать, І десь рватись в простори... Так і Мойсей, повіривши Азазею, упав у відчай, бо засумнівався у правдивості Божих слів (XVIII). Урешті саме Бог є метою гебрейського походу, а не Палестина: Та хто духа накормить у вас, Той зіллється зо Мною, Ось де ваш обітований край, Безграничний, блистячий... (ХІХ; 75). (Як ви розумієте ці рядки? Учні висловлюють свої думки.). Отже, вихід Ізраїлю з Єгипту - це ніби вихід з матеріалістичного вузького життя, зацикленого на потребах тіла, до життя духовного, що спрямоване до єднання з Господом. Бог у поемі протиставляє земні скарби небесним й наголошує, що надмірна любов до багатства, до матеріального спричиняє, духовний занепад: Хто здобуде всі скарби землі І над все їх полюбить, Той і сам стане їхнім рабом, Скарби духу загубить (ХІХ; 75). Як бачимо, Бог, крім того що Він є цілеспрямовуючою, організовуючою силою, уособлює в Собі найвищу мету, найбільший скарб - скарб духу, що є вічним. (Який же скарб обрав ізраїльський народ? (ІІ; VII).) 3. Ще одним образом, який не має зовнішньої описової характеристики, є Азазель. Це духовна істота зі світу демонського. У творі Азазель названий "темним демоном пустині" (ХІІІ; 61), "темним демоном одчаю" (XVII; 68) і протиставлений Богові. Цей дух зла згадується і в Біблії, де йдеться про жертву на очищення народу (читає вчитель або хтось з учнів): "І кине Аарон на обох тих козлів жеребки, - один жеребок для Господа, і один жеребок для Азазеля (...) А козел, що на нього випав жеребок для Азазеля, буде поставлений живим перед Господнє лице, щоб очистити його, і щоб послати його до Азазеля на пустиню" (Левит, 16:8, 10). Азазель у Біблії уособлює диявола. Прочитайте, будь ласка, дві перші строфи ХІІІ розділу (читає учень). А тепер вдумайтесь у слова "притишений сміх" (сміх, коли Мойсей у "сердечному горі"), "мов сичання гадюки". Оці слова дають поштовх для уяви і підтверджують, що Азазель - зла сила. (Учні висловлюють думки, малюють уявний образ Азазеля.) З подальших рядків поеми ми дізнаємося, що невеличкий сумнів у душі Мойсея демон хоче роздмухати до відчаю, звинувачуючи його в марнославстві, у гордості: У гордині безмежній свій люд Ти зіпхнув з його шляху... (ХІІІ; 60). А потім він переконує Мойсея, що Божа місія, покладена на нього, -це плід його пристрасного серця (зачитують учні): Гей, а може, хоривський огонь Не горів на Хориві, Лиш у серці завзятім твоїм, У шаленім пориві? Може, голос, що вивів тебе На похід той нещасний, Був не з жадних горючих купин, А твій внутрішній, власний? (ХІІІ; 61). Мета Азазеля - не так викликати сумнів у Мойсея щодо його призначення, як посіяти сумнів щодо Бога. Сумів у Богові приведе до Його заперечення - і ось тоді Азазель святкуватиме перемогу. Бо таким чином Мойсей буде позбавлений джерела сили, втратить мету, що і буде його повною поразкою. Дух зла бореться не так з Мойсеєм, як з Богом, прагнучи применшити Його можливості, силу і справедливість. (Знайдіть, будь ласка, рядки в тексті, які підтверджують цю тезу.) Я тверджу: і Єгова не зна! (XVI; 66). І хоч як твій Єгова міцний, Він ту силу не змінить... (XVI; 66). Ти ж хапаєшся піну благать, Щоб ріку зупинила! (XVI; 68). Показуючи майбутню історію ізраїльського народу, неймовірно жахливу, Азазель не говорить, що це історія його гріхів, - тобто говорить напівправду. Ось що про це каже Біблія: "...Ізраїлів дім - вони жили на землі своїй, та й занечистили її своєю дорогою та своїми вчинками... І вилив Я гнів Свій на них за ту кров, яку вилили вони на землю та бовванами своїми занечистили її. І розсіяв Я їх серед народів, і вони були розпорошені по країнах. За їхньою дорогою та за їхніми вчинками розсудив Я їх" (Книга пророка Єзекіїля, 36:17-19). Як бачимо, саме через непослух, через гріх гебреї перенесли страшні страждання. Але напівправда Азазеля мала успіх, бо зачепила найболючішу струну Мойсея - любов до народу. А любов ця була велика, жертовна: О Ізраїлю! Якби ти знав, Чого в серці тім повно! Якби знав, як люблю я тебе! Як люблю невимовно! (Х; 53). Ще демон не врахував, що Єгова не тільки Бог караючий, Він - Бог люблячий. І як прийшов до Мойсея в "леготі теплім" (ХІХ; 4), щоб зміцнити його у хвилину відчаю, так прийде і до Свого народу, щоб освятити його, дати мир і благополуччя. Ви помітили, що всі докази Азазеля дуже матеріалістичні? Він усе пояснює з погляду егоїстичного: власного добробуту, власної слави, власної гордості. (Учні обмінюються своїми думками.) Природа Азазеля прямо протилежна природі Бога. Він чинить усе всупереч Богові, не гребуючи ніякими засобами. Підступ, улесливість, обман - це його зброя. І чим більше страждання навколо - тим більша його радість. Бог і Азазель - це два протилежні полюси: духовне і матеріальне, безкорисне і корисливе, добро і зло, любов і ненависть, вічне і тимчасове. Азазель приречений на поразку. (А як гадаєте ви?) 4. А тепер звернімося до образу Мойсея - героя духу, готового вмерти за свій народ, вождя, про якого може мріяти кожен народ. Мойсей з перших рядків поеми постає перед нами немічним і самотнім. Се Мойсей, позабутий пророк, Се дідусь слабосилий, Що без роду, без стад і жінок Сам стоїть край могили (ІІ; 35). Це роки так змінили його зовнішність. Внутрішньо, духовно він сильний (знайдіть, будь ласка, рядки, що підтверджують це); Хоч літа його гнуть у каблук Із турботами в парі, Та в очах його все щось горить, Мов дів блискавки в хмарі. Хоч волосся все біле, як сніг, У старечій оздобі, Та стоять ще ті горді жмутки, Як два роги на лобі (ІІІ; 38). Духовна міць Мойсея не може не відбитися на його зовнішньому вигляді. З прочитаних рядків ви можете уявити собі портрет пророка. Погляньте ще раз на картину. Чи відповідає зображений на ній Мойсей вашому уявному портрету? Мойсей мужня людина. Незважаючи на заборону пророкувати, промовляти до народу, він сміливо це робить, застерігаючи свій народ: На той камінь зіходить Мойсей - І жахнулися люде. Та невже ж волі всіх на докір Він пророчити буде? (ІІІ; 39). Чинить так Мойсей з власного переконання, що виконує волю Бога, що його вустами говорить Господь: Вчора ви сприсяглися свій слух Затикать на промови. Не мої, не тих глиняних уст, А самого Єгови (IV; 40). Тим-то буду до вас говорить Не від себе, а владно, Щоб ви знали, що з Богом на прю Виступать непорадно (IV; 41). Крім того, Мойсей переконаний у великому призначенні свого народу, в його месіанстві, що Господь послав нести духовні цінності всьому світові: О Ізраїлю, ти той посол І будущий цар світу! Чи не тямиш посольства свого І його заповіту? Твоє царство не з сеї землі. Не мирська твоя слава! Але горе, як звабить тебе Світовая забава (VI; 46). Переконаність Мойсея не даремна, бо згідно з Біблією, так про нього говорить Бог: "...у всім домі Моїм він довірений! Говорю Я з ним уста до уст, а не видінням і не загадками, і Образ Господа він оглядає" (Числа, 12:8). Мойсей страждає, що його народ не розуміє свого призначення, що жалкує за Єгиптом з його стравами і шукає собі інших богів, сподіваючись, що вони дадуть багатство і славу: Що з Міцраїм батьки і діди Піднялись до походу, На їх погляд, се дурість і гріх, І руїна народу (ІІ; 36). Най Єгова собі там гримить На скалистім Сінаї, - Нам Ваал дасть багатства і власть У великому краї (VII; 47). Мойсей, як пророк, бачить прекрасне майбутнє Ізраїлю з Єговою, і йому ще більше додає болю, що народ, який він так любить, відмовляється від свого щастя і сам вкидає себе у безодню страждань, котрі також бачив Мойсей. Він постає перед нами не тільки як вірний Богові, що виконує його волю, а й такий, що готовий пожертвувати собою заради свого народу (знайдіть, будь ласка, рядки, що є підтвердженням цих слів): О Ізраїлю! Якби ти знав, Чого в серці тім повно! Якби знав, як люблю я тебе! Як люблю невимовно! До слів: Як люблю я безмірно тебе, А проте покидаю (Х; 53-54). (Поміркуймо, в чому сила Мойсея. Проілюструйте свої слова рядками з поеми.) Сила Мойсея в Богові. Борючись з власними сумнівами, борючись з Азазелем, він звертається до Єгови, шукає захисту тільки в Нього. Мойсей без Бога не був би Мойсеєм - вождем, а одним із багатьох гебреїв, котрим дорогі єгипетські наїдки. І один чую дотик іще, Дивну руку Господню. До слів: Тільки ти на дні серця мого, Промовляєш, Єгово, Лиш тебе моє серце шука У тужливім пориві... (ХІІ; 58). У цих рядках простежується незбагненна єдність між Господом і Мойсеєм, і саме в цій єдності сила Мойсея, саме в цій єдності з Богом він - переможець. 5. Як бачимо, Мойсей у поемі перебуває поміж двох сил, які борються за нього: Єговою і Азазелем, силою небесною і земною. Бог виступає силою зміцнюючою, будівничою, Азазель - руйнівною. Внутрішня боротьба в душі Мойсея є виявом незримої боротьби Бога і демона, духовного і матеріального, вічного і тимчасового. А зараз звернімо увагу на епіграф уроку: "Не гасіте ж святого огню". (Що це за святий огонь? Учні висловлюють думки.) Це огонь любові, віри, жертовної праці, котрий дається кожному із нас. Його не можна вгашати, а треба берегти і підтримувати для блага свого народу і людства. Святий Господній вогонь у серці Мойсея горів аж до його останнього подиху. Тож прислухаймося до пророка і збережімо святе полум'я любові Божої і у своїх серцях, аби бути готовими в будь-яку мить свого життя вчинити подвиг заради Бога, Вітчизни і людини: Та прийде колись час і для вас В життєвому пориві. Появиться вам кущ огняний, Як мені на Хориві. Стане свято в вас, мов у храму, В той момент незабутній, І озветься до вас із огню, Отой голос могутній: "Здійми обув буденних турбот, Приступи сюди сміло, Бо я хочу послати тебе На великеє діло. Не гасіте ж святого огню, Щоб, як поклик настане, Ви могли широсердно сказать: "Я готовий, о пане!" (ХІ; 57). Домашнє завдання: виписати по три цитати до кожного з розглянутих образів і прокоментувати. Уривок з поеми від слів "Та прийде колись час і для вас..." до слів "Я готовий, о пане!" вивчити напам'ять. "Мойсей", Іван Франко У пустині нам жить і вмирать! Ти зіпхнув з його шляху Хоч літа його гнуть у каблук У старечій оздобі, Вчора ви сприсяглися свій слух О Ізраїлю, ти той посол Твоє царство не з сеї землі. Що з Міцраїм батьки і діди На їх погляд, се дурість і гріх, О Ізраїлю! Якби ти знав, Та прийде колись час і для вас Стане свято в вас, мов у храму Щоб, як поклик настане, Я готовий, о пане! Автор: В. Мартинюк

category: Українська література


title: Це тихе сяйво над моєю долею. Урок української літератури 9-й клас

description:
Форма уроку: усний журнал. Обладнання: автопортрет Т. Шевченка 1843 р., портрет В. Рєпніної, магнітофон, записи пісень на слова Т. Шевченка «Думи мої», «Садок вишневий коло хати», «Така її доля», «Зоре моя вечірняя». ХІД УРО

                  КУ Звучить запис «Думи мої...», поступово затихаючи. Вступне слово вчителя. Нас просто не існує без Шевченка. У цьому вся історія наша, усе буття. Шевченко для України - усе. Магія Шевченкового слова незбагненна. Його слово, його доля приваблюють багатьох дослідників. І сьогодні на дещо незвичайному уроці, який має назву «Це тихе сяйво над моєю долею», ми продовжимо розмову про Шевченка, спробуємо перегорнути деякі сторінки з життя поета. Поведуть нас у безмежний, глибинний світ життя та творчості Кобзаря сторінками усного журналу музи (учениці). Сторінка І. Жіночі образи в баладах Т. Шевченка Муза І. За власним визнанням, Шевченко почав складати вірші в ті світлі ночі, коли ходив до Літнього саду малювати статуї. Ці перші поезії започаткували збірку «Кобзар», яку він видав у 1840 р. за сприяння Штенберга. Муза ІІ. Із часу появи «Кобзаря» його назва стала другим прізвищем Шевченка. Уже в ранніх баладах чистий душею поет створює галерею жіночих образів - це тендітні істоти, які викликають вселюдське співчуття. Учениця читає «Лілею» Т. Шевченка. Сторінка ІІ. Доля жінки-покритки Муза ІІІ. Доля жінки у кріпацькому суспільстві була трагічною. Саме їм, жінкам-матерям, присвячував Тарас свої поезії, називаючи їх совами, наймичками, черницями. Мама з дитиною для Шевченка була найсвітлішим образом. Муза І. У нашім раї на землі Нічого кращого немає, Як тая мати молодая З своїм дитяточком малим. Звучить пісня «Садок вишневий коло хати». Муза ІІ. Реве, стогне хуртовина, Котить, верне полем, Стоїть Катря серед поля, Дала сльозам волю. Муза ІІІ. Утомилась завірюха, Де-де позіхає. Ще б плакала Катерина, Та сліз вже не має. Катерина (входить з дитиною). Ходім, сину, смеркається... Коли пустять в хату, А не пустять, то й на дворі Будем ночувати. Під хатою заночуєм, Сину мій, Іване! Де ж ти будеш ночувати, Як мене не стане? З собаками, мій синочку, Кохайся на дворі. Муза І. Бреде у латаній свитині Чи покритка, а чи вдова, Щось тихо промовля дитині, У сповиточку зігріва. Катерина. Не плач, сину, моє лихо, Що буде, то й буде. Піду дальше - більш ходила, А, може, й зустріну. Віддам тебе, мій синочку, А сама загину. Звучить пісня «Така її доля». Муза ІІ. Сторінка ІІІ. Оксана Коваленко Шевченко кохав і був коханим, мав свій ідеал жінки. Інтимний ідеал поета - цілий океан. Тарас-підліток. А дівчина при самій дорозі Недалеко коло мене Плоскінь вибирала Та й почула, що я плачу, Прийшла, привітала, Утирала мої сльози І поцілувала, Неначе сонце засіяло, Неначе все на світі стало моє: Лани, гаї, сади! І ми, жартуючи, погнали Чужі ягнята до води. Інсценізація. Тарас-хлопчик та Оксана - Ти у вінку - найкраща за всіх панянок у світі. А я тобі ще й чобітки справлю із срібними підківками. - Срібними... - І золотими закаблуками... - Ще ні в кого таких не було. - А в тебе будуть. - За що ж справимо? - Одіб'ємось од злиднів. Тоді й усе буде. І по дзвіночках угадаю - ти йдеш. - Я без тебе - нікуди. - А як до пана покличуть? - Не піду, хоч убий, не піду. - Я не віддам тебе нікому. А коли що - рішу сокирою! - А я втечу до тебе звідки завгодно. - А як закують? - Не діждуться - мій вінок до тебе припливе. - Оксано, не кажи цього. Може, й річки туди не буде... - Докотиться через гори, долини, байраки. Муза ІІІ. Ви вкупочці колись росли, Маленькими собі любились, А матері на вас дивились Та говорили, що колись Одружать вас. І не вгадали, Старі заранні повмирали, А ви малими розійшлись Та вже не сходились ніколи. Сторінка ІV. Шевченко та Варвара Рєпніна Учениця. Я дуже тяжко Вами відболіла. Це все було, як марення, як сон. Любов підкралась тихо, як Даліла, а розум спав, довірливий Самсон. Тепер пора прощатись нам. Будень. На білих вікнах замерзли міражі. І як ми будем, як тепер ми будем?! Такі вже рідні і такі чужі. Ця казка днів - вона була недовгою. Цей світлий сон - пішов без вороття. Це тихе сяйво над моєю долею - Воно лишилось на усе життя. Ліна Костенко. Муза І. У княжім домі панночка бліда Жар серця нишком в вірші вилива. Листок долоньки свічку затуляє. Про що вона? Чого їй так болить Далекий хтось, «хто під ружжом гуляє»? Муза ІІ. Їй, панночці, б та суджений панич! Зітхання соловейка у альтанці, У княжім домі, в домі Рєпніних, Невже нікого, вартого в обранці? Муза ІІІ. Нащо тобі за стіни кам'яні, По вікнах тюрем лячно заглядати? До бога правди криком десь при дні, За Україну в'ярмлену волати? Молилася. При свічці. При сльозі, При сонці й місяці, при серця світлі. Учень 1. Уперше 35-літня Варвара Рєпніна побачила Тараса Шевченка у своєму родовому маєтку в Яготині навесні 1843 року. Він справив на неї сильне враження. Варвара. Як багато він має такту, доброти й пошани до всього святого. З усіма він увічливий, зі старшими шанобливий і тому його всі люблять. Носив модний тоді сурдук «у талію» з оксамитовим коміром і модний високо, аж під підборіддя, зав'язаний шаль - крават. Був середнього зросту, але міцної тілесної будови. Русявий. На перший погляд його обличчя видавалось звичайним. Але кожного, хто хоч раз бачив Шевченка, чарували його невеликі, але виразні очі, що світилися надзвичайним розумом і дивною добротою. Очима тими він підкорив вже не одне серце. У товаристві тримавсь вільно і з тактом. Учень 2. Таким постав він перед родиною Рєпніних та яготинським товариством, де всі вже знали про його дитинство та молодість. Княжна побачила в Шевченкові барда української незалежності й писала своєму колишньому вчителеві швейцарцю Ейнеру. Варвара. Розповідали, що він багато перетерпів, що він страшним досвідом купив право громити сильних. Говорили про це між собою, бо ніхто не насмілювався торкнутися повісті його життя в розмовах з ним самим: усі його любили і всі бажали йому щастя й успіху. Учень 3. Княжна Варвара Рєпніна була душею старого гетьманського дому. Добра, дотепна, мила та ласкава до людей, вона допомагала вбогим і нещасливим, роздавала все, що мала, брала найактивнішу участь у житті тих, хто звертався до неї за порадою. Глибоко ненавиділа кріпацтво. Свої переконання, щирість вдачі та простоту вона успадкувала від батька, а від матері - палкість почувань і пристрасний темперамент. Учень 4. Варвара намагалася своїм милосердям загоїти рану власного серця: деспотична мати не дозволила дочці побратися з молодшим братом російського поета Баратинського, ад'ютантом батька. Учень 5. З'явившись у Яготині, Шевченко порушив сонну одноманітність життя родини Рєпніних. Варвара сказала собі, що Шевченко - обранець її серця, а потім признавалась, що коли б відчула з його боку любов, то, може, відповіла б йому й пристрастю. Учень 6. Психологічні портрети Шевченка як людини та поета княжна змалювала у своїх спогадах мистецьки яскраво й об'єктивно правдиво. Варвара. Шевченко їв і пив, як усі смертні, і кожен, увійшовши до кімнати, де він перебував з молодими людьми, ніяк не міг би поставити його вище за інших. Годинами він міг віддаватися найпустішій банальній розмові і навіть, як здавалося, захоплювався нею. Він був добрий до слабкості, легкодухий до жорстокості, нерішучий і водночас похапний аж до необдуманих вчинків. Його не можна було не любити, а для всіх, хто щиро любив його, був джерелом турбот, безупинних переходів від захоплення до обурення, від співчуття до охолодження. Учень 7. Шевченко - поет у повному розумінні цього слова: своїми віршами він полонив усіх, викликав у слухачів сльози ніжності та співчуття. Він був обдарований більше ніж талантом - генієм, і чутлива та добра душа його налаштовувала ліру на високе та святе. Учень 8. У серці княжни спалахнула любов. І хоч у її житті це було вже вдруге, та у стуженій за щастям душі почуття розцвіло всіма квітами перших палких переживань, коли закохане серце радісно молиться і хоче обійняти весь світ. Як у кожної пристрасної натури, любов у княжни обернулась егоїстичним бажанням заволодіти всім єством коханого. Ревнувала вона свого обранця до всіх. Учень 9. Прослухавши поему «Тризна» та присвяту до неї, Рєпніна надіслала Шевченкові повість під назвою «Дівчинка». У чотирьох розділах авторка описала етапи свого духовного життя. Сповідь княжни вразила Шевченка. Чуйний і добрий, він був зворушений до глибини серця. Почуття свої передав у письмовій відповіді авторці, закінчивши її словами: «О добрий ангеле! Ти укріпив захитану в мені віру в існування святих на землі». Учень 10. Але княжна чекала не цієї «канонізації», а «живої» реакції на свою сповідь. Мати Варвари, довідавшись про це, суворо зауважила доньці, що вона занадто легко пускається в сердечні зізнання, а почувши відповідь, що Шевченко для неї не чужий, що вона його любить і довіряє йому, сказала, що це безсоромність. Учень 11. Поет замкнувся в собі й мовчав. Сповідь княжни його дуже збентежила. Він був переконаний, що Варвара його покохала, і це завдавало йому душевних страждань. Учень 12. Це була кульмінація їхніх стосунків. Шевченко не простягнув руку, не притулив її до серця. Княжна все зрозуміла. Вона опанувала себе, погодилась бути названою сестрою, говорила, як допомагає їй у житті віра. Учень 13. А княжна мучилась, переживала, і з туги та смутку навіть заслабла: вісім днів нічого не могла їсти та дуже змінилася після хвороби. Учень 14. За порадою родичів Рєпніних Шевченкові довелося виїхати з Яготина. У княжни стиснулося серце. Коли нарешті 10 січня настав час від'їзду Шевченка, княжна у сльозах кинулась йому на шию, потім перехрестила його чоло. Поет вибіг із кімнати. Покидаючи Яготин, мав певність, що залишає тут друга, який не зрадить його в найтяжчі хвилини життя. Варвара. Вернути б час, і я - Варвара, Сумна, задумана княжна, Я б утекла з Яготина Аж за Урал, де, наче хмара, Пісок підводивсь над тобою, Де цар кривавою рукою Вершив безбожнії діла. Я б у задушливу казарму, Як вірна подруга, прийшла, Твоєю стала б я сестрою І в Придніпровський рідний край Листи б од тебе одсилала. Я берегла б твої пісні, Щоб чорний вітер Кос-Аралу Не спопеляв даремно дні. Звучить пісня «Зоре моя вечірняя». Шевченко. Якби зустрілися ми знову, Чи ти злякалася б, чи ні? Яке тихе ти слово Тоді промовила б мені? Ніякого. І не пізнала б, А може, б потім нагадала, Сказавши: «Снилося дурній». А я зрадів би, моє диво, Моя ти доле чорнобрива! Якби побачив, нагадав Веселеє та молодеє. Варвара. Я тебе чекала роки й роки, Райдугу пускала з рукава На твої задумані мороки, На твої огрознені слова. Я б тобі схилилася на груди - Замість терну розсівала мак. Та мені зв'язали руки люди: «Хай страждає, - кажуть, - треба так». Я тебе чекала роки й роки. Шевченко. Я - поет, Я - Шевченко. Є пісня у серці моєму, Недоспівана пісня, Що ляже у наші серця. Що на гімн обернеться, Стане рядками в поеми, Що ніколи не згине Ніколи не дійде кінця... ...Покохайте її, Ту, що я покохати не зміг, Поцілуйте її, Ту, яку я не зміг цілувати. Я повіюся прахом, Щоб впасти коханій до ніг, Я совою злечу, Аби пісню про біль проспівати. Я не мав того часу, У котрий кохають жінок, Я не вмів цілувати, Розмазавши вірші губами... І немає коханої - Десь вона там, межи тьми... Я не маю дружини... У мене немає синів... А нащадки мої - То пісні мої, тужні та дужі... Звучить фрагмент пісні «Думи мої». Заключне слово вчителя Ось і перегорнута остання сторінка нашого усного журналу. З неї ми дізнались про непросту історію стосунків Т. Шевченка та правнучки Кирила Розумовського, виcоко освіченої, інтелігентної й духовно багатої жінки княжни Варвари Рєпніної. Визначна поетеса ХХ ст. Ліна Костенко так оспівала ці романтичні стосунки  - це епіграф до нашого уроку. Ця казка днів - вона була недовгою, Цей світлий сон - пішов без вороття. Це тихе сяйво над моєю долею - Воно лишилось на усе життя. Мені хотілось би, щоб сьогоднішній урок лишив у ваших душах світлий спомин, посіяв зерно зацікавленості постаттю Т. Шевченка, його творчістю. Жінки в житті та творчості Тараса Шевченка займали особливе місце. Мати Катерина Якимівна, сестри Катерина, Ярина та Марія, подруга дитинства Оксана Коваленко, Ганна Закревська, Варвара Рєпніна, актриса Піунова, Ликера Полусмакова. Сьогодні ми лише побіжно окреслили контури шевченківських героїнь. Ми ви-вчали балади, поеми Шевченка - і у вас є певний об'єм знань із цього питання. Тому домашнє завдання буде таким - написати творчу роботу за однією з тем: 1. Порівняльна характеристика Катерини та Ганни (за поемами Т. Шевченка «Катерина», «Наймичка»). 2. Тема жіночої долі у творчості Т. Шевченка. 3. Доля Шевченка-поета. Доля Тараса-людини. Усі учні, які брали участь у концерті (читали напам'ять), одержують оцінки. Автор Т. Вітвіцька

category: Українська література


title: 1941 рік – початок Великої Перемоги над фашистами - у творах донецьких письменників. Урок з української літератури

description:
Розробка уроку література рідного краю у формі проекту за творами В. Пеунова ”Закоханим потрібні поети”, Б. Горбатова „Листи до товариша” та Г. Кривди „Три Явори”. Очікувані результати - підвищення пізнавального інтересу до ознайомлення з творчістю донецьких письменників, до читання художньої літера

                  тури

category: Українська література


title: Ні! Я жива! Я вічно буду жити! Урок-пам'ять

description:
Обладнання: портрет поетеси, діафільм, грамзаписи, виставка творів та ілюстрацій, висловлювання про поетесу, квіти. Довго щирими сими словами До людей промовлятиму я...Леся Українка Хід уро

                  ку І. Створення відповідного емоційного настрою. Повідомлення теми, мети уроку. Мотивація навчання. Слово вчителя Звучить українська народна пісня „Стояла я і слухала весну". Учитель. Дорогі мої діти! Дорогі восьмикласники! Прозвучала пісня „Стояла я і слухала весну", пісня, яка, мабуть, нікого не залишила байдужим, бо слова цієї пісні написала Леся Українка (Лариса Петрівна Косач-Квітка). Леся! Нас захоплює і чарує духовна повнота, розум, воля, благородство цієї людини. Леся велична і сильна духом. В неї не лише до найвищої міри розвинуті совість і почуття обов'язку до вітчизни, а й готовність без будь-яких вагань крізь і всюди стати на її захист. Мати лесі (Олена Пчілка): „Не знаю, чи стала б Леся українською поетесою, коли б не я... Від батька вона не могла навчитися мови, бо він не говорив нею. Я робила так, щоб мова народу була моїм дітям найближчою. Життя серед волинських селян сприяло тому... Можу з гордістю сказати, що Лесю українку створила я. Я дала їй все - талант, освіту, літературну долю, придумала для неї псевдонім... Ось щастя я їй не дала". (Юрій Щербак, драма „Сподіватись", 1988 р.). Історія свідчить, що геній художній в особі поета не завжди виступає в єдності з генієм моральним. Леся Українка ж належить до геніальних художників великої естетичної сили и кришталевої моральної чистоти. 26 лютого виповнилося 125 років від дня народження поетеси, і в той день ми з вами провели перший урок, присвячений Лесі. Декілька уроків звучало Лесине слово, сьогодні останній урок і урок незвичайний, урок-пам'ять. Мені б дуже хотілось, щоб на сьогоднішньому уроці ви ще раз доторкнулися душею і серцем до Лесиного життя-подвигу, до Лесиної поезії, пісні, яку вона дуже любила, щоб ви полюбили Лесине слово так, як люблю його я, щоб до 10-го класу ви не раз зверталися до томиків, щоб ті поезії, які найбільше припадуть до душі, ви взяли з собою в доросле життя. Лесю! Скільки раз зверталась я до тебе, Скільки передумано було, Але знову ти сьогодні зазвучала, Знову серце болем пройняло. Як я хочу, щоб тебе любили, Щоб з тобою в серці йшли в життя, Щоб ніколи кривди не чинили, Мої учні, ті, кого навчала я. Юні друзі! Пам'ятаєте, як ще три роки тому, Я вас вперше з Лесею звела, Як тоді вже очі в вас блищали, Наче в класі Леся ожила. Вірю - оживе вона сьогодні, Вірю - не забудете її, Бо так мало благородства і любові На цій грішній і занедбаній землі. ІІ. Виступи учнів, слово вчителя 1. „На шлях ти вийшла ранньою весною І тихий спів несмілий завела". Учитель. Леся! Яка вона? Якого роду? Де зростала? Де знайшла такі сили, щоб „крізь сльози сміятись, серед лиха співати пісні?" Лесю! Розкажи про себе. Учениця (маленька Леся). Звучить розповідь від першої особи про дитинство, сім'ю Косачів, дитячі захоплення. Звучать вірші „Як дитиною бувало", „У дитячі любі роки". Учитель. Лесю! Ти пам'ятаєш свій перший вірш? Як ти його писала? Учениця читає вірш „Надія", розповідає, як він був написаний. Учитель. А твоє улюблене заняття? Учениця. Я дуже любила музику, пісні. Я дуже любила грати на фортепіано, але після операції на руці - я вже не могла, не могла грати. Боже! Як це було важко. Звучить вірш „До мого фортепіано". Учитель. Так! Леся любила українську пісню. Звучить пісня Т. Шевченка „По діброві вітер віє". Учень доповнює розповідь вчителя про сім'ю Косачів. Учитель (до класу). А що вас найбільше вразило з дитячих років Лесі, коли ви прочитали роман Миколи Олійника „Дочка Прометея", зокрема першу частину „Леся"? Учитель. На роки юності Лесі Українки припадає значна частина поетичних творів. Молодий талант швидко міцнів. 1893 року у Львові побачила світ перша книжка поетеси „На крилах пісень". Друзі, рідні, знайомі вітають Лесю, з захопленням слухають її на літературних вечорах. Учні інсценізують уривок з повісті М. Олійника „Дочка Прометея". Бесіда про зміст повісті „Одержима" 2. „Слово, моя ти єдиная зброє" Учитель. Лесине слово зазвучало. „Від часу Шевченкового „Поховайте та вставайте, кайдани порвіте" Украхна не чула такого сильного, гарячого та поетичного слова, як з уст цієї слабосильної, хворої дівчини, - пише І. Франко. - у неї є свій пафос, своє власне слово... Вона сама має що сказати читачам, у самої наболіло на душі чимало, у самої поетичне слово доспіло і сиплеться, мов золота пшениця". Так! Леся мала що сказати і говорила, говорила, говорила. Слово стало її зброєю, смислом її життя. Звучать вірші „Слово чому ти не твердая криця", „Красо України, Подолля", „І все-таки до тебе думка лине". Учитель. Які прекрасні твори писала Леся про дітей і для дітей. Це і вірші, це й казки: „Мамо, іде вже зима", „Вишеньки". Звучить грамзапис „Колискова". Учитель. Теплі, добрі, ніжні ці вірші, Може, це передалось Лесі від мами, української дитячої письменниці Олени Пчілки. Звучать вірші Олени Пчілки. Учитель. Прекрасно! Любі друзі! В одному з своїх листів російський письменник А. Чехов писав: „Пам'ятайте, що письменники, котрих ми називаємо вічними або хорошими, і котрі п'янять нас, мають одну загальну і важливу ознаку: вони кудись ідуть і вас кличуть туди ж, і ви почуваєте не розумом, а всією своєю істотою, що в них єсть якась ціль..." Мені здається, що це сказано про нашу Лесю. Так, дійсно, Леся Українка належить до геніальних художників великої естетичної сили, вона справжній народний поет і її слово, як і Шевченкове, стояло і стоїть на сторожі. Лесю завжди хвилювали питання: кому повинен служити поет? якою повинна бути поезія? На ці питання прекрасно відповідає поетеса поемою „Давня казка", яку І. Франко наказав „одною з найкращих і найхарактерніших окрас нашої літератури". Ця поема вже звучала на минулому уроці, але мені так хочеться, щоб уривки з цього твору прозвучали сьогодні ще раз, бо, мабуть, всіх нас зачарував поет, справжня краса, велич якого в тому, що він „мав талант до віршів не позичений, а власний". Його поетичне слово надихало в час війни „не одну сумну родину", захищало тих, що „у ярмі стогнали", будило думки по волю... Поет і Леся - одне ціле, єдине. Звучать уривки із поеми „Давня казка", інсценізація. Учитель. Є в творчому доробку Лесі Українки ще один твір, який мені особисто дуже подобається. Це п'єса „Бояриня", яку так мало знають читачі, бо дуже довго її не друкували, більш досконало ми будемо вивчати цей твір у 10-му класі, але буквально декілька слів. „Бояриню" Леся написала 1910 року, це перша п'єса письменниці про Україну, хоч, звичайно, всі її твори про Україну, але цей особливий. Дія в „Боярині" відбувається в другій половині XVII ст., коли угоди, підписані на Переяславській раді, з боку Росії були потоптані. Україна, яка за умовами договору мала бути лише у військовому союзі, через грабіжницьку політику царизму, ворогування козацької старшини між собою в боротьбі за владу перетворилося на руїну. У передмові до „Боярині" Ліна Костенко пише: „Цей період (період руїни) майже не висвітлений в нашій історії. Час, коли Правобережжя обезлюдніло, коли димом батьківщини був дим попелищ. Головні герої драми - Оксана і Степан, саме через їх особисте життя розкривається трагедія рідного краю. Оксана - дочка поважного козацького старшини Олекси перебійного, який на переяславській раді присягав цареві. Він давно вже відчув, що угоди з Москвою потоптані і Україна потрапила в неминучу залежність від Росії. Але Перебійний прекрасно пам'ятав і давніші часи, польську неволю, татарсько-турецькі набіги. Саме з його уст зриваються майже безнадійні слова: „Сутужна, сину мій, вкраїнська справа...". У палкій любові до України виховали батько й мати Перебійні свою доньку Оксану. Виїхавши з чоловіком у Москву, Оксана одразу зрозуміла, що становище її коханого не просто принизливе, а рабське, що царя і його слуг тут усі страшенно бояться і мовчки скоряються звичаям, які принижують людську гідність. Почувши розповідь Степана про те, що він перед царем мусить себе називати „холопом Стьопкою" і звеселяти його гопаком, Оксана внутрішньо здригається від приниження. Вихована у волелюбному середовищі, вона болісно реагувала на плітки, обмови. Вона так і не змогла прижитися в Москві і дуже страждала, що Степан - людина слабохарактерна, боязка, негорда. Розум її не міг цього простити, хоча серце продовжувало любити. Зараз ви почуєте уривок із драми „Бояриня". Це вже кінець твору: Оксана тяжко захворіла, хвороба - ностальгія. Оксана внутрішньо зламалась. Уривок із драми „Бояриня", інсценізація. Я думаю, що такий твір нікого не залишить байдужим, що ви його всі прочитаєте до 10-го класу. І закінчити про цей твір мені хочеться словами Ліни Костенко, яка написала вступну статтю до драми. „Бояриню" дуже довго не друкували. Уже нові покоління й не знають, про що вона, та „Бояриня". Шкода, що вона не йшла на сцені Багатьом корисно було б подивитись. Я дуже люблю ще один твір Лесі - це вірш у прозі „Твої листи завжди пахнуть зів'ялими трояндами". Чашу трагічного кохання Леся випила до дна. Юрій Щербак у драмі „Сподіватись" про це пише так. Уривки із драми „Твої листи завжди пахнуть зів'ялими трояндами". До вірша „Твої листи завжди пахнуть зів'ялими трояндами". Мати. Лесю! Се - дружба чи щось інше? Леся. Не питай мене про се, мамочко. Як тільки я сяду писати про нього, я думаю, тільки про те, що я його люблю - без міри, без краю, що те кохання - ніж у моєму серці, вирви ніж з серця, і воно кров'ю зійде... Він не любить мене, і я нещасна. Коли б він любив мене, ми обоє б нещасні були. Я знаю се і все-таки його кохаю, сама себе палю вогнем. Юрій Щербак „Сподіватись" До вірша в прозі „Твої листи завжди пахнуть зів'ялими трояндами". Мержинський. Віро Григорівно, вашого листа я і досі не одержав. Висловлюючись вашою ж символічною мовою, троянди мого... Леся (пише). Троянди мого... Мержинський. Троянди мого... дружнього ставлення до вас ніколи не зів'ядали... Леся. Ніколи не зів'ядали... Юрій Щербак. П'єса „Сподіватись" Учитель. Про Лесю Українку можна говорити довго до безкінечності, бо я писала сама поетеса: „Довго щирими сими словами". До людей промовлятиму я. І це дійсно так. 125 років від дня народження поетеси свідкували всі ті, хто любить Лесю, пам'ятає про неї і дико читати ось про таке... Звучить заява секретаріату ради Спілки письменників України (див. „Літературна Україна" від 29.02.96 р.). ...Це ганьба, ганьба тим нелюдям, але приємнішого, звичайно, більше. Виставка „України ми діти". Лауреат премії ім. Л. Українки 1996 р. Василь Чухліб. Інформація про лауреатів премії (див. проспект). Вечір в Українському домі (див. „Освіта", 14.02.96 р.). Лесине слово живе. 1927-1930 - дванадцятитомник творів Л. Українки; 1951-1956 - п'ятитомник; 1963-1965 - десятитомник і так аж до наших днів. Не перестаємо дивуватися і дивуватися цій жінці, мужності якої позаздрить любий чоловік. Таку силу духу ми знали хіба що в засланого солдата Тараса Шевченка; у розбитого паралічем Івана Франка; таку силу духу ми знаємо у Миколи Островського. До останніх днів, переборюючи страшну хворість тіла, Лариса Петрівна творила свої натхненні речі. Вже зовсім підточена туберкульозом, за декілька тижнів до смерті вона писала в Єгипті повість про арабську жінку під назвою „Екбаль - ганель". Там є такі чудові рядки: „Починався Єгипетський захід. Там сонце уміє вдавати переможця в останній час перед неминучої поразки і так гордо, так весело, без найменшої тіні вечірнього суму, сипле барвисті дари на небо, на пустиню, на велику ріку і кожну дрібницю своєї улюбленої країни, що навіть за одну хвилину перед навалом темряви не йметься віри в її неминучості..." Та це ж образ самої поетеси, що до останньої хвилини свого життя була переможцем над страшною недугою, що до останньої хвилини зберегла великий дух (спогади сестри Ізидори). Телеграма Олени Пчілки „19 липня 1913 року вдосвіта померла на Кавказі в Сурамі Леся Українка (Лариса Квітка, уроджена Косачівка). Померла? Ні! Бо має в серці те, що не вмирає. Лесю? Що ти нам, твоїм нащадкам, хочеш ще сказати. Конкурс на краще виконання віршів Лесі Українки та творів про неї. Автор: К. Кирильова

category: Українська література


title: Світло з горобиної ночі. Життєвий і творчий шлях Лесі Українки

description:
Обладнання: виставка творів Лесі Українки; літератури про письменницю, фотографії Лесі Українки. На залізний вівтар свого краю вона поклала все, що мала: талант і серце,і свої недовгі дні.Людмила Старицька-Черняхівська

 Собі ім'я свого народу Навіки, як вона, візьми.Дмитро Павличко Леся Українка. Я пройшла прекрасне і складне життя. Мені доля подарувала щастя - залишити свій слід на землі, тій землі, на якій народилася та яку прославила. Мене називають: Одержимою, Співачкою досвітніх вогнів, квіткою Ломикамінь, Дочкою Прометея! А я - зірка, повірте, зірка, яка спалахнула і згасла. Учитель. А як це було? Сьогоднішній урок допоможе підняти перед вами завісу епохи Лесі Українки, її особистого життя. Які ваші очікування від уроку? Запишіть на окремих листочках. Учитель. Тож 13 лютого за старим стилем (25 лютого) 1871 року старовинний рід Косачів-Драгоманових примножився: у дворянина Петра Косача та його дружини Ольги (уродженої Драгоманової, письменниці Олени Пчілки) народилася друга дитина - дівчинка. Сталося це у древньому місті Новгороді-Волинському в домі «старого добродія Окружного». За 10 днів дитя було охрещене. Дівчинці було дане грецьке ім'я - Лариса. Хрещеними батьками стали полковник Степан Васильківський, дворянка Єлизавета Драгоманова. За 1,5-2 десятиліття потому Україна дізнається про народження геніальної поетеси - Лесі Українки, чиє життя можна було би покласти в основу величної драми, як гімн великій силі людського духу. Бібліографи допоможуть ознайомитися з окремими фактами. Бібліографи (1-й ряд) Хронологія життєвого шляху 1. Сім'я, культурне середовище, виховання й освіта. Коли думаєш про Лесю Українку, дивуєшся... 2. Громадянська позиція Лесі Українки. Становлення творчої індивідуальності поетеси Коли думаєш про Лесю Українку, заглиблюєшся... 3. Перекладацька діяльність. Багатогранність творчого обдарування. Коли думаєш про Лесю Українку, оживають... 4. Останні роки життя Коли думаєш про Лесю Українку, замислюєшся... Цікавили повідомленнями роботу груп інформатор (Леся Українка). Й. В. Гете говорив: «Хто хоче зрозуміти поета, мусить піти в поетову країну». У країну Лесі Українки нам допоможуть потрапити її ж автобіографічні твори. Леся Українка постійно перебувала у стані внутрішнього неспокою, який породжував сумніви, збуджував думки та ставив запитання. І вже в 19-літньому віці поетеса ставить ряд запитань своїм сучасникам: Як помогти в безмірнім горі? Як світ новий з старого збудувати? Як научить байдужих почувати? Як розбудити розум, що заснув? Як час вернуть, що марне проминув? Як певную мету вказати розпачливим? Поетеса звертається до музи, щоб та порадила, як жити. Літературні критики І група виразно читає поезію «До музи». Прилинь до мене, чарівниця мила, І запалай зорею надо мною, Нехай на мене промінь твій впаде, Бо знов перемогла мене ворожа сила, Знов подолана я, не маю сил до бою, - Я не журюся, я знала - се прийде. Спокійна я, боротися не хочу. В душі у мене іншії бажання: Я тільки думкою на світі буду жить, Я хочу слухать річ твою урочу І на своїм чолі твоє сіяння Почуть бажаю хоч єдину мить. Питання. Чи асоціюється ліричний герой з автором? Яким з поезії постає ліричний герой, його духовний світ? Чим він близький вам? ІІ група - «Горить моє серце». Горить моє серце, його запалила Гарячая іскра палкого жалю. Чому ж я не плачу? Рясними сльозами Чому я страшного вогню не заллю? Душа моя плаче, душа моя рветься, Та сльози не ринуть потоком буйним, Мені до очей не доходять ті сльози, Бо сушить їх туга вогнем запальним. Хотіла б я вийти у чистеє поле, Припасти лицем до сирої землі. І так заридати, щоб зорі почули, Щоб люди жахнулись на сльози мої. Питання. Як Леся Українка відповідає на запитання «Чому я не плачу?» Які почуття викликає у вас психологічний стан героя? ІІІ група - «Хто вам сказав, що я слабка». Хто вам сказав, що я слабка, Що я корюся долі? Хіба тремтить моя рука? Чи пісня й думка кволі? Ви чули, раз я завела Жалі та голосіння, - То ж була буря весняна, А не сльота осіння. А восени... Яка журба, Чи хто цвіте, чи в'яне, Тоді й плакучая верба Злото-багряна стане. Коли ж суворая зима Покриє барви й квіти - На гробі їх вона сама Розсипле самоцвіти. Питання. Якщо ви вважаєте себе ліричним героєм вірша, приготуйтесь поділитися почуттями, які ви звідали, читаючи його. Простежте, як відбувається роздвоєння авторського. Висновок. Поезія підтверджує, що ніколи ця мудра жінка не відділяла свого особистого від громадського. Доведіть, що неоромантизм є основою естетичної позиції Лесі Українки. Неоромантизм - літературний напрям, що оформився в українському письменстві на початку ХХ ст. Визначальні ознаки методу могутня життєстверджуюча вольова цілеспрямованість (волюнтаризм); мистецько-культурна ерудиція (естетизм). Зміст образів-персонажів неповторна індивідуальність; бажання жити за критеріями ідеалу; внутрішній аристократизм; фантастичні образи. Особливості художньої мови використання слів-символів; емоційність, піднесеність мови. Олена Пчілка говорила, що вона дала своїй донці все - талант, освіту, літературну долю, придумала для неї псевдонім... Ось тільки щастя не дала, не змогла, не судилось... І все ж геніальна поетеса була жінкою, яка пізнала красу кохання й тягар смерті. У 1901 році шлях її проліг до Білорусії. Там помирав від сухот чоловік, який став дуже дорогим для Лесі. Його звали Сергій Мержинський. У ту страшну ніч, коли коханий її покинув (помер), вона написала поему «Одержима». Болісні переживання спричинили до появи таких перлин інтимної лірики, яких ще не бачив світ. Маєте можливість познайомитись із чудовою поезією у прозі, із реквієм і водночас молитвою саможертовної любові Л. Українки. Лист до Сергія Мержинського «Твої листи завжди пахнуть зів'ялими трояндами, мій бідний, зів'ялий квіте! Легкі, тонкі пахощі, мов спогад про якусь любу, минулу мрію. І ніщо так не вражає тепер мого серця, як сії пахощі, тонко, легко, але невідмінно, невідборенно, нагадують вони мені про те, що моє серце віщує і чому я вірити не хочу, не можу. Мій друже, любий мій друже, створений для мене. Як можна, щоб я жила сама, тепер, коли я знаю інше життя?» Мозаїку кохання Лесі Українки складають слова, барви, звуки. Слова - суть поняття (символ). Звук - мелодія, настрій. Барви - поезія, проза дає певний колір. Окремі відомості про Лесю Українку знаходяться і в епістолярних матеріалах. Опубліковано 750 листів поетеси, які демонструють її велич духу. Провівши своєрідний телеміст з Лесею Українкою, можливо, додасте цікаві рисочки до її характеристики, її найближчого оточення. Розмовляйте з Лесею голосом вашого серця. (Леся Українка зачитує уривки з листів, учні дають усну відповідь, виражаючи свої почуття.) Листи Лесі Українки 1. 10 грудня 1889 року с. Колодяжне до Михайла Косача. «Як би там не було, а література - моя професія. От тільки одно мене бентежить, що здоровий дух у здоровому тілі, а мені таки все не ліпше, а либонь, чи не гірше.» 2. 25 лютого 1891 року. Відень. До М. Косача. «Не знаю, чи коли вдома були в мене такі години тяжкої, гарячої, гіркої туги, як тут, у вільному краю. Мені видається, що на руках і на шиї у мене видно червоні сліди, що понатирали кайдани та ярмо неволі, і всі бачать тії сліди, і мені сором за себе перед вільним народом. У мене руки в кайданах, але серце й думка вільні, може, вільніші, ніж у сих людей, тим то мені так гірко, і тяжко, і сором...» 3. До М. П. Драгоманова. «У нас велика біда, що багато людей думають, що досить говорити по-українськи, щоб мати право на назву патріота, робітника на рідній ниві. Українство, зрештою, це не поверхові його вияви: говорити, писати по-українськи. Цього може навчитися кожен, однак при тому так і не стати, не почуватися українцем, а отже, ніколи й не відчувати того болісного трему й щему вже від однієї згадки про Україну... А знаєте, таки є щось в сьому слові!» Протягом семи останніх років життя Лесі Українки погіршується. Гнана жорстокою хворобою, вона ніде надовго не могла зупинитися. На силу її незламного духу покладалися більше, ніж на допомогу медицини. Прослухайте згадки про Лесю Українку в листах Людмили Михайлівни Драгоманової, що нагадує суцільний мартиролог - збірник святих і мучеників за віру. 12 листопада, 1906 рік «Леся погано себе почуває. Її посилають до Каїра. Чи допоможе він їй?» 15 лютого, 1907 рік «Леся також погано дуже почала себе почувати. Днями батько приїздив і забрав її до себе в Колодяжне, де їй можна пробути, поки тримаються холоди, а почне танути, доведеться її тікати звідти, бо там дуже вогке місце.» 20 вересня, 1909 рік «...тьоті тепер (після смерті Петра Косача) важко утримувати всіх. А крім того треба думати про те, щоб допомогти Лесі, якій єдиний порятунок виїхати на зиму до Каїра. Їй дуже погано: туберкульоз уже в нирках.» 20 грудня, 1909 рік «Леся вже в Каїрі, писала своїм, що тільки-но приїхала і відпочиває. Як-то допоможе їй Каїр?» 28 квітня, 1911 рік «Леся повернулася з Каїра. Духом сильна, але здоров'я погане: треба постійно їздити взимку туди, а коштує це дуже дорого...» 8 листопада, 1911 рік «Леся почуває себе зовсім погано. Вона в Кутаїсі, на Кавказі. Треба б їхати до Каїра - грошей немає в тьоті.» 28 березня, 1913 рік «Леся в Єгипті ще. Їй все-таки стає краще, коли вона побуває там, але насправді їй все ж таки погано.» 30 квітня, 1913 рік «В Києві тепер Леся, що повертається з Єгипту. Тримається вона, але загалом дуже ненадійно, не знаєш у чому душа тримається.» 20 липня, 1913 рік «Тьотя Олена зовсім покинула Київ: усі свої меблі вже відправила в Гадяч, але сама, на жаль, не поїхала туди, а, одержавши сумну телеграму від Лесиного чоловіка про дуже поганий стан її здоров'я, поїхала з Дорою до Лесі. Лесю мають перевезти у гори, але стан її здоров'я такий, що завдає великих побоювань. Лікарі визнали, що до її основної хвороби, яка тепер у неї в надто сильній стадії, додалася ще й малярія. Щойно отримали ми звістку від Олі, що Лесю перевезли в гори, але здоров'я її таке погане, що вона навряд чи видужає. Дуже це важко.» 31 липня, 1913 рік «Важко було перенести і смерть Лесі. Її ховали в Києві. Тьотя Дора та Лідія їздили до неї, коли їй стало погано. Вона дуже мучилась, хоча свідомості, кажуть, не втрачала і певності, що хвороба випадково й мине. Втрата велика!» Смерть поетеси завдала великого горя її близьким у Софії. Іван Шишманов (чоловік Лідії Драгоманової, філолог-славіст, професор Болгарської академії наук, який зберіг листування родини Косачів з Драгомановим) надіслав листа Олені Пчілці. «Я цілую страдницьку руку тієї Матері, яка дала своєму народові не тільки славетну письменницю, віртуоза української мови і вірша, а й на рідкість гуманну та ідеальну людину, самовідданого служителя соціальної правди не менш, ніж вічної краси.» А якою перед вами постала Леся Українка, свої думки підтвердіть, вибравши п'ять найважливіших (на ваш погляд) крилатих висловів, які є проміньчиками душі поетеси (учні переносять на схему). Промені душі 1. Освітити світлом правди. 2. Любіть волю, честь і славу. 3. Я честь віддам титану Прометею. 4. Крилате слово - от моя стріла. 5. Хай сяє над людьми правда і надія! 6. Веселкою моя надія грала. 7. Як є краса, то нащо їй покраси? 8. Горда, ясна, огнистая мова. 9. Мій дім - мій храм. Бути світлим променем для інших, самому випромінювати світло - ось найвище щастя для Лесі Українки. Як милозвучно поєдналися два слова «Леся Українка», скільки в них ніжності та світла, світла, що потужно пробилося до нас із горобиної ночі. Як ви розумієте епіграф до уроку? Леся Українка: Горить моє серце, Чуєте, люди! Його запалила іскра палкої любові до вас Пісням і плачам, добру навчили і злу, Радощам і стражданням. Спасибі вам, люди: Я не гніваюсь за свої муки, Не нарікаю на долю. Вони дали мені сил Прометеєвих, Терпіння народного. Я ними житиму! Я в серці маю те, що не вмирає! Підсумок: Чи справдилися ваші очікування від уроку? Мотивація оцінок. Домашнє завдання. Написати лист до Лесі Українки: лист-захоплення, лист-подяку, лист-дискусію. Автор: В. Присяжнюк

category: Українська література