title: Модель науково-методичної роботи випереджаючій освіти у школі для сталого розвитку

description:
У нинішній складний період розвитку та вдосконалення освіти сучасна школа вимагає реорганізації управлінської діяльності, вироблення нових підходів до технологічного забезпечення навчального процесу. Розв’язання цих проблем потребує створення умов, за яких кожний керівник школи, учитель міг найбі

                  льш повно розкрити свої здібності, талант, набути навичок дослідницької роботи, розвивати ініціативу та здійснювати творчий пошук, використовувати досвід, наукові дослідження колег. Життєва ситуація, у якій сьогодні перебуває вчитель, не така вже й легка. 70,3% педагогів оцінюють свій внутрішній стан як стресовий, депресивний, як такий, що веде до нервових зривів. (За даними психолого-педагогічних досліджень). Самоаналіз причин цього явища дає таке ранжування: постійна нестача грошей; небажання учнів вчитися; специфічний для професіонала високий рівень самовимогливості, а звідси - невдоволення собою. Безперечно, ці причини внутрішньо пов’язані між собою. Тому останнім часом відчувається потреба підтримати віру вчителя, не допустити згаснути останній надії на краще для освіти. Тому найважливішою метою сучасної загальноосвітньої школи є всебічний розвиток кожної дитини як особистості на основі розкриття і повної реалізації її потенціальних можливостей, розумових і фізичних здібностей, виховання громадянина, що керується у своїй діяльності загальнолюдськими принципами і здатного до свідомого суспільного вибору. Якщо мова йде про школу, то, звичайно, йдеться і про вчителя, який є вирішальною фігурою у здійснені всіх завдань школи. Проблема вчительської праці, його професійні майстерності має глибокі історичні й соціальні корені. Світовий досвід вчить і стверджує, що ХХІ ст. - епоха інформації змагання за інтелектом. І тому сьогодні професійна компетентність вчителя, відпрацювання власної системи роботи передбачає якісні зміни в його викладацькій діяльності і рівні професійної майстерності. Безперечно, ствердженню педагога, розвиткові його творчості сприяє система післядипломної освіти, її орієнтація на особистість і вчителя; запити школи, інтелектуалізація процесу навчання і виховання. Освіта для сталого розвитку бачиться як процес навчання тому, як приймати рішення, необхідні для забезпечення довгострокового майбутнього економіки, екології, соціальної справедливості. Розвиток мислення, орієнтованого на стале майбутнє та відповідні смисложиттєві цінності і пріоритети - ключове завдання освіти XXI столітті. Отже, концепція освіти для сталого розвитку передбачає створення умов для виконання освітою функцій випереджаючого чинника соціальних змін, інтеграцію принципів, цінностей та практик сталого розвитку у всі аспекти навчання та виховання. Суть концепції освіти для сталого розвитку у тому, щоб перебудувати навчальний процес у всіх ланках системи освіти таким чином щоб вона стала здатною до вчасної підготовки людей до нових умов існування, дати їм такі знання й уміння, які дозволили б не тільки успішно адаптуватися у новому соціальному та інформаційному середовищі, але й активно впливати на нього в інтересах збереження й подальшого гармонійного розвитку людського суспільства. Серед основних шляхів реалізації концепції випереджаючої освіти сталого розвитку: Розвиток і вдосконалення базової системи освіти. Сучасна освіта почне виконувати роль випереджаючого чинника соціального розвитку лише за умови залучення в її зміст сучасних педагогічних технологій, розвитку педагогічного менеджменту, щільного зв'язку між освітою та суспільством. Переорієнтація наявної освіти на всіх рівнях для вирішення питань сталого розвитку. Це передбачає врахування сучасних потреб в освіті для сталого розвитку, формування необхідної змістовної складової навчальної та виховної діяльності, інтеграції принципів сталого розвитку у всі ланки освіти. Це передбачає як створення інтегративних курсів для сталого розвитку, так і зміну акцентів у навчальній та виховній діяльності з врахуванням аспектів стратегії сталого розвитку. Формування досвіду і цінностей, необхідних для сталого розвитку. Головна особливість концепції випереджаючої освіти для сталого розвитку полягає у тому, щоб змінити, у першу чергу, характер мислення особистості, її ціннісні пріоритети та форми поведінки, в основі яких - виважене та відповідальне ставлення до своїх дій, активна громадська позиція, вміння пристосовуватися до соціальних змін і, одночасно, пристосовувати їх до власних потреб. Поглиблення розуміння й усвідомлення важливості сталого розвитку громадськістю. Тобто створення мотиваційного блоку щодо необхідності переходу до принципів сталого розвитку, практична зорієнтованість освіти, яка передбачає формування активної громадянської позиції, певних ціннісних пріоритетів, стилю життя, що відповідає потребам сталого розвитку. Навчання населення з метою сприяння переходу до сталих моделей виробництва і споживання. Зміна стилів поведінки дитини розпочинається зі зміни характеру її дій в родині, тому важливу роль має освіта батьків відповідно нормам та принципам сталого розвитку, особливо актуальним є формування культури раціонального та заощадливого споживання енергії та ресурсів, вимогливого ставлення до якості товарів, формування високої споживчої культури. Також важливою є підготовка кадрів в інтересах переходу до сталого розвитку (у межах післядипломної освіти, а також на рівні управлінської діяльності, вищої школи). У цілому, випереджаюча освіта передбачає: Оновлення змісту шкільної освіти на засадах прогнозування розвитку сучасного суспільства. Усе суспільство має стати навчальним довкіллям (пріоритет завдань дослідницького характеру) Орієнтація на виховання ключових компетентностей, які дадуть змогу учням успішно самореалізуватися у життєвому просторі. Перехід на технології ІКТ, запровадження "електронного навчання" і "електронного оцінювання" Підтримка індивідуалізованого та самостійного навчання. Партнерство та співробітництво у характері навчальної діяльності. Орієнтація змісту освіти на інтегративність подання матеріалу. Поділяючи думку педагогічної науки, вважаю, що шляхи якісних змін змісту, форм і методів післядипломної освіти варто відпрацьовувати в індивідуальному вимірі навчального процесу, передусім за стратегією вчитель - особистість - школа. Це дає змогу реалізувати особистісно гуманістичну позицію, системне бажання педагогічної реальності, орієнтацію в предметній галузі, знання сучасних педагогічних технологій, інноваційного підходу. Важлива роль, звичайно відводиться формуванню високої загальної і професійної культури педагога, його готовності до педагогічної творчості, вміння співпрацювати з учнями. Процес організації добре продуманої, творчої, дієвої і результативної методичної роботи є одним із важливіших аспектів управління педагогічним процесом, в основі якого - вдосконалення навчально-виховного процесу, поліпшення його методичного забезпечення, впровадження концепції навчання та виховання у національній системі освіти, проведення експериментальної роботи з актуальних проблем шкільної освіти, реалізація комплексних програм тощо. Нові умови зумовлюють нові вимоги, потребують адекватної діяльності. Зрозуміло, що академічна освіта, яку здобули педагоги кілька років тому або й кілька десятків років тому, досвід набутий в абсолютно протилежних сучасним устремлінням соціальних, політичних, ідеологічних взаємозв’язках, потребують як суттєвого перегляду, переосмислення, так і ґрунтовного поновлення. На сучасному етапі суттєво змінюються функції методичної служби – від директивних до орієнтуючих. На черзі розробка змісту, форм навчально-методичної роботи за умов демократизації її спрямованості з урахуванням інтересів працівників різних рівнів підготовки. Один із провідних механізмів управлінського впливу в демократичному освітньому закладі – створення колективу однодумців, де виникає взаємодія, взаємовплив, взаємовідповідальність, де колектив стає суб’єктом педагогічного процесу. Саме в процесі методичної роботи, коли формується і вдосконалюється професійна компетентність і педагогічна майстерність, створюється такий колектив, що орієнтує свої професійні потреби на результативну діяльність. Домінуючою формою методичної роботи в школі є методичні об'єднання (кафедри, асоціації) педагогічних працівників. Вони створюються, якщо в одній школі є троє або більше вчителів однієї спеціальності. За їх відсутності в школі створюються міжпредметні (циклові) методичні об'єднання (наприклад, учителів суспільно-гуманітарного, природничо-математичного циклів, учителів початкових класів та груп подовженого дня). Крім того, в кожній школі працює методичне об'єднання класних керівників. Учителі малокомплектних шкіл працюють у методичних об'єднаннях базових шкіл. В школах-інтернатах працює методичне об'єднання вихователів. Ефективність роботи методоб'єднання знижує розрив у рівнях методичної майстерності його членів, тому останнім часом рекомендовано після відвідування уроків керівниками школи створити такі чотири динамічні методичні об'єднання (не виключений, у разі зміни умов, перехід учителів упродовж навчального року з однієї групи до іншої): І група — вчителі, які бажають і вміють працювати творчо, — "Школа вищої педагогічної майстерності". Зміст роботи цієї групи — інформація про нові напрями, задуми, що з'являються в педагогічній практиці; пропаганда нових педагогічних ідей, їх творчий розвиток; проведення відкритих уроків, виховних заходів, їх самоаналіз тощо; ІІ група — вчителі, які бажають працювати творчо, але відчувають труднощі у роботі, — "Школа вдосконалення майстерності". Зміст роботи цієї групи — аналіз, вивчення ускладнень у роботі, організація самоосвіти вчителів; проведення тренувальних практичних занять (відкриті уроки, ділові ігри, семінари—практикуми тощо) з метою набуття особистого досвіду роботи, визначення перспектив; ІІІ група — молоді вчителі-початківці — "Школа становлення молодого вчителя". Основний матеріалів, взаємовідвідування відкритих уроків і виховних заходів, бібліографічні огляди, практичні заняття з учителями тощо. IV група — вчителі, які працюють формально, не вміють і не бажають працювати творчо, — "Школа становлення позитивної мотивації до творчості". Зміст роботи цієї групи — створення системи заходів, стимулювання сумлінної праці, навчання вчителів технології сучасного уроку. Керує роботою методичного об'єднання голова, якого обирають члени методоб'єднання. Засідання методоб'єднання відбуваються орієнтовно п'ять-шість разів упродовж навчального року. З огляду на склад методичних об'єднань зміст роботи повинен мати переважно навчально-методичний характер. Найбільшого поширення набули розгляд нормативно-правових документів щодо організації навчально-виховного процесу, актуальні проблеми методики викладання шкільних дисциплін, вивчення методичних ми та методи: доповіді, лекції, лекції-консультації, ділові та рольові ігри, тренінги, диспути, методичні мости, методичні фестивалі, мозкові штурми, виставки, конкурси, семінари тощо. Діяльність методичних об'єднань спрямована на вирішення таких завдань: забезпечити засвоєння й використання найбільш раціональних методів і прийомів навчання та виховання школярів; постійно підвищувати рівень загальнодидактичної й методичної підготовки педагогів для організації та здійснення навчально-виховного процесу; проводити обмін досвідом успішної педагогічної діяльності; виявляти, пропагувати та здійснювати нові підходи до організації навчання й виховання; забезпечувати постійне засвоєння сучасної педагогічної теорії та практики; створювати умови для самоосвіти вчителів і здійснювати керівництво творчою діяльністю педагогів. Реалізацію нових підходів до навчально-виховного процесу та визначення в ньому місця особистості як учителя, так і учня, треба починати з моніторингу професійної готовності вчителя до праці та наповнення її інноваційним змістом. Однією з основних складових особистісно орієнтованого освітнього середовища вважаємо відстеження професійного та особистісного зростання учасників навчально-виховного процесу, стабільність та комфорт у всіх видах діяльності, моніторинг результативності роботи кожного учасника освітнього процесу. Тому треба створити у школі оптимальну для розвитку особистості й творчості вчителя модель методичної роботи. Індивідуальні, групові, колективні форми її треба організувати і спланувати таким чином, щоб поглиблювати знання з теорії та проблем навчання й виховання: опановувати методологічними та теоретичними основами відповідної галузі науки; досконало оволодівати методикою викладання предмета, його технологічних основ; підвищувати рівень загальної культури; вивчати й використовувати в практиці сучасні досягнення психолого-педагогічної науки та перспективного педагогічного досвіду, стимулювати новаторські пошуки педагогів. Щороку вивчати й аналізувати стан навчально-пізнавального та виховного процесів у школі; піддавати моніторингу результати участі кадрів у всіх формах методичної роботи. Вести методичні циклограми, облікові картки, проводити різноваріантні тестування й на основі цього моніторингу видавати наказ "Про організацію методичної роботи", щось залишаючи, але змінюючи форми роботи, спрямування чи проблему, а щось створюючи нове, підказане сьогоденням і моніторингом. Незмінними залишаються такі форми методичної роботи як методична рада, школа вдосконалення педагогічної майстерності, педагогічний університет, школа творчого вчителя. Але стержнем методичної роботи я вважаю методичні об'єднання й творчі групи з найважливіших проблем сьогодення. Саме вони плекають особистість кожного. Метою їхньої роботи є: постійне моделювання умов на основі створення ситуацій успіху, завдяки яким спостерігається зростання особистості, з'являються мотиви до самовизначення, самоактуалізації, самореалізації та забезпечення їх реалізацій; створення умов, які передбачають відповідальність за результати та наслідки своєї діяльності; вирішення проблеми створення нового комунікативного простору, який буде зразком якісно нових стосунків "учитель-учень". Основними завданнями методичної ради у школі щодо створення особистісно орієнтованої системи професійного зростання треба вважати: об'єднання вчителів навколо головної мети: розвитку творчої активності педагога та учня; постійний моніторинг суб'єктів навчального процесу щодо визначення їхніх інтересів, уподобань, здібностей, можливостей, бажань, забезпечення умов і змісту педагогічної діяльності для їх максимальної реалізації; розвиток потреби членів колективу в постійному зростанні та її забезпечення; постійна увага до педагогів, що докладають зусиль до свого професійного та особистісного розвитку й зростання та їх заохочення; забезпечення відповідальності кожного за результат своєї праці; прагнення вчителів до саморозвитку, творчості, прояву ініціативи. Вирішальним у творчому і професійному становленні вчителя є самоосвіта та участь у методичній роботі. "Хто дорожить життям думки, той знає дуже добре, що справжня освіта — це тільки самоосвіта" (Д. Писарєв) Відкритий урок у школі – загальноприйнятий методичний захід, на якому відбувається показ кращого досвіду, пропаганда нових педагогічних надбань і актуальних питань методики (наприклад, розвиток пізнавальної самостійності школярів, комплексне використання засобів навчання тощо). Без відкритого уроку (виховного заходу) неможливо здійснити поширення і впровадження передового педагогічного досвіду. Цю думку підтверджував відомий російський учений і педагог М. І. Пирогов: "Як же можна це довести інакше, як не запросивши товаришів на свій урок і не переконавши на власному досвіді". Проте слід пам’ятати, що не варто захоплюватись великою кількістю відкритих уроків. Інколи в школах встановлюється навіть обов’язковість і черговість відкритих уроків, незалежно від можливостей учителя. Треба знати, що відкритий урок – добровільний крок учителя (крім серії відкритих уроків під час атестації і за підсумками стажування педагога). І якщо вчитель не погоджується давати такий урок, то ніхто його не може примусити. Але переконати педагога в необхідності поділитися своїм досвідом і можна, і потрібно. Крім того, слід пам’ятати, що відкриті уроки не повинні проводитися стихійно. Вони мають створювати систему розв’язання провідних педагогічних проблем, над якими в даний час працює вчительський колектив. Отже, підготовка відкритого уроку не дається "на відкуп" одному педагогові, а обмірковується, конструюється з участю керівників школи, голови методичного об’єднання. Дата його проведення оголошується заздалегідь. Обов’язково зазначається не лише тема й мета заняття, а й методична мета відвідування. План відкритого уроку бажано вивісити в учительській для загального ознайомлення. Доцільно, щоб відкритий урок синхронно поєднувався з обговоренням доповідей на ту саму тему на засіданні методичного об’єднання. Від глибини педагогічного аналізу уроку значною мірою залежить збагачення досвіду і доля поширення його серед інших учителів школи. В. О. Сухомлинський, надаючи великого значення особистій участі керівників школи в підготовці й проведенні відкритих уроків, писав, що кількість їх протягом навчального року не повинна перевищувати 10-12 (не враховуючи уроків, які проводять учителі, що атестуються), бо до них готуються, їх обговорюють і вчителі, і керівники школи. У кращих директорів шкіл і їх заступників усі уроки відкриті. Взаємовідвідування уроків (виховних заходів) у системі методичної роботи має відігравати специфічну роль. Добре налагоджене взаємовідвідування сприяє перенесенню кращих методів роботи одного педагога в практику діяльності інших, надихає вчителя на пошук нових методів навчання, виховання, будить творчу ініціативу. Порівняння власного досвіду з досвідом колег дає можливість критично оцінити різні варіанти досягнення мети. Є декілька форм організації взаємовідвідування уроків (виховних заходів). Одна з них – відвідування уроків колег із власної Ініціативи. Таке відвідування принесе користь, якщо спостереження за навчально-виховним процесом буде проводитися за певною програмою. Можна, звичайно, і при випадковому, нецільовому, відвідуванні уроку знайти для себе щось цікаве, необхідне, проте частина часу витрачається марно. Значно корисніше, коли педагог із власної ініціативи застосовує цілеспрямоване, тематичне відвідування занять інших учителів у плані тієї проблеми, яка його цікавить. Це прискорює впровадження позитивного досвіду із заздалегідь визначеного питання. Відбувається взаємовідвідування уроків і за ініціативою керівників школи, голови методичного об’єднання. У цьому разі відвідування йде на користь за умови, якщо не нав’язується під тиском, як обов’язкове. Керівник школи рекомендує відвідування уроків, але в кожному випадку мотивує його. Той, хто відвідує, має знати мету відвідування. Адміністрація школи або голова методичного об’єднання спрямовують взаємовідвідування, виходячи з потреб удосконалення навчально-виховного процесу. Важливо, щоб взаємовідвідування уроків не перетворилося на формальну справу або не набуло негативного забарвлення. У багатьох школах ведеться книга обліку взаємовідвідування уроків. Учителі не люблять, коли така книга перетворюється на своєрідний "кондуїт", де фіксуються, крім позитивних, і слабкі сторони уроку. Більш доцільною є форма фіксації вдалих знахідок. Спостерігачеві уроку варто лише декількома фразами дати оцінку цікавому факту. Такі книги зберігаються в шкільному методичному кабінеті. Семінар-практикум активно сприяє впровадженню нового. Він спрямований на вдосконалення методичної майстерності як досвідчених, так і молодих учителів, які мають недостатній досвід роботи, на вдосконалення організаторських умінь керівників шкіл. Семінари-практикуми використовуються як ланка передання досвіду роботи. Розвитку колективної творчості педагогів сприяють шкільні науково-практичні конференції, педагогічні читання. До конференції готуються всі члени колективу, які вивчають літературу, задають доповідачам запитання, розпочинають дискусію. Бібліографічні огляди, обговорення літератури, статей, журналів – це канали, за якими оперативно надходить до вчителя інформація, що є важливою передумовою підвищення рівня й ефективності навчально-виховного процесу. Одна з дієвих колективних форм методичної роботи – методична оперативна нарада, яку варто проводити з усім педагогічним колективом раз на місяць (наприклад, кожного четвертого понеділка). Готують її почергово шкільні методичні об’єднання під керівництвом заступника директора школи. Мета методичних оперативних нарад – ознайомлення членів педагогічного колективу з елементами прогресивного, що з’являється в роботі даного педагогічного колективу, учительських колективів району, області, країни, з новими досягненнями світової педагогічної науки. Важливою для випереджаючої освіти є педагогіка співробітництва-новаторський напрям у педагогіці, що розглядає дитину як активного суб'єкта спільної з педагогом діяльності, заснованої за реальному співробітництві, демократичних і творчих засадах. Він сформувався у середині 80-х років XX століття. Найбільш відомі автори цього напряму - Ш. Амонашвілі, І. Волков, Є. Ільїн, С. Лисенкова, В. Шаталов. Ключовими аспектами педагогіки співробітництва є налаштованість вчителя та учнів на конструктивний та відкритий діалог, взаєморозуміння, знаходження спільних цінностей та цілей: творче осмислення навчальної чи світоглядної проблеми, винайдення причин та можливостей її подолання, заохочення учнів до самостійної діяльності, креативного та пошукового підходу до власного життя. Педагогіка співробітництва спрямована на те, щоб дати впевненості дитині у тому, що вона досягне успіху - як життєвого, так і навчального. Навчання при цьому виступає формою творчої взаємодії вчителя та учня. Співробітництво також передбачає навчання без примусу, використання природних можливостей дитини, а також заточення її творчих здібностей та прагнення успіху. Основною настановою випереджаючої освіти виступає формування життєвої компетентності, що передбачає ставлення особистості до життя як сутнісної потреби у самопізнанні та саморозумінні, здатність до осмисленного розв'язання внутрішніх та міжособистісних суперечностей, відповідального та критичного розуміння своїх дій, налаштованості на конструктивне спілкування з іншими особистостями. Серед найбільш ефективних методів випереджаючої освіти: 1. Проблемні методи навчання - методи засвоєння нових знань, у кожний учасник навчального процесу бере участь у виробленні нового змісту (розв'язанні проблеми). Використання проблемних методів навчання обумовлено високою мотивацією всіх учасників освітнього процесу, можливостями реалізації атмосфери діалогу співробітництва. Розвивальне навчання (розвивальна освіта) - група ідей ті концепцій навчання (освіти) і практики освіти, центральною в якій особистість людини, що розвивається. 2. Особистісний розвиток розуміють як розвиток мислення і пам'яті, розвиток адаптивних здібностей і якостей розвиток науково-теоретичного мислення, творчих здібностей тощо. 3. Інтерактивне навчання - діалогова форма навчання, результаті якої відбувається взаємодія учасників педагогічного процессу метою взаємопорозуміння, розвитку особистісних якостей та спільного вирішення поставлених завдань. При інтерактивному навчанні суттєво змінюється роль педагога, його функції. Вчитель в інтерактивною навчанні та вихованні є не тільки носієм інформації та певної суми знань, завдання якого передати ці знання, він також постійно й активно стимулює учня до самостійної творчої роботи, виконуючи роль фасилітатора, проектувальника і консультанта. Суттєвими характеристиками інтерактивної освіти є: максимальне залучення учнів до організації навчально-виховного процесу; спільна діяльність у режимі рівноправного спілкування; суб'єктивне переживання успіху кожним учасником педагогічні взаємодії; обов'язковий аналіз та самоаналіз результатів процесу навчання і виховання; поглиблена робота з особистим суб'єктивним досвідом учасників навчально-виховного процесу. Головні різновиди інтерактивного навчання: інтерактивні технології кооперативного навчання—до даного виду інтерактивної технології відносять роботу в парах і роботу в малих групах; інтерактивні технології колективно-групового навчання, передбачають спільну фронтальну роботу всіх учнів-методи обговорення проблеми, мозковий штурм, "відкритий мікрофон", дерево рішень, методика "навчаючи - учусь" тощо; технології ситуативного моделювання—це рольові та діалогові ігри, організаційно - діяльнісні ігри, ігрове моделювання явищ, розігрування ситуацій; технології опрацювання дискусійних питань - широке і публічне обговорення якогось суперечливого питання з використанням мето дебати, дискусії, круглі столи, форуми, симпозіуми тощо. 4. Проектне навчання. Цінність методу проектів полягає в тому, що він орієнтує учня на створення певного продукту, а не просто на кочення навчальної теми або участі в якомусь виховному заході. Дії, безпосередньо пов'язані з реалізацією проекту, потребують певного обсягу спеціальних знань, умінь і навичок. Зокрема, це вміння виконувати певні соціальні ролі, ставити відкриті запитання й давати на них відповіді, прислуховуватися до ідей інших та відстоювати свою власну точку зору, відповідати за результати своєї діяльності, бути гнучкими у стосунках— співпрацювати і бути партнерами. Залучення учнів до проектної діяльності сприяє розвитку творчості, ініціативи, самостійності, організаторських здібностей, стимулює процес їхнього саморозвитку. Особливе значення сьогодні набуває безперервна освіта як настанова до освіти протягом усього життя, самоосвітньої діяльності, незупинного процесу набуття людиною необхідних компетенцій (знань, умінь, навичок) та якостей (установок, цінностей) відповідно до суспільних потреб, що виступає основою її активної соціалізації та самореалізації в умовах постійних змін соціального середовища. Треба вчитися у ВНЗ, але набагато більше треба вчитися після виходу з ВНЗ, і це друге вміння за своїми результатами, за своїм впливом на людину і на суспільство незрівнянно важливіше. Щоб почати творити самому, треба побачити, зрозуміти досягнення іншого. Творчість не виникає на голому місці. Щоб закріпити прорив до нової гуманістичної, національної школи, державі й суспільству треба плекати особистість учителя. Це має бути не тільки фахівець, а й людина культури, яка має великий особистісний вплив. Найважливіші цінності освіти — це не лише дитина, а й педагог, здатний до розвитку задатків, таланту дитини, збереження її індивідуальності. Тому особистісно орієнтована підготовка в шкільній і методичній освіті взаємопов'язані. Треба створити умови (наскільки це можливо в наш час) для саморозвитку вчителів. А для створення особистісно орієнтованої системи професійного зростання необхідна діагностична основа, моніторинг педагогічної, психологічної, методичної підготовленості вчителя. Головними ознаками особистісно орієнтованої підготовки професійного зростання є як сильний мотиваційний компонент (авансування успіху), так і спонукання до самооцінки, до самоаналізу, самопізнання. Протягом ряду років треба проводити педагогічний моніторинг як форму організації, збирання, зберігання, обробки, використання інформації про кожного з педагогів, що забезпечує безперервне відстеження їхнього рівня, а також дає можливість прогнозувати розвиток і стан професійного рівня. П'ять років вели діагностичні карти, які вчителі заповнювали за всіма параметрами (наукова, методична, культурологічна, педагогічна, громадська підготовленість). Протягом всього атестаційного періоду вести самодіагностику професійного рівня вчителів, які атестуються. На жаль, самооцінка не завжди адекватна. Особливого значення моніторингу надавати в атестаційний період, коли прагнеш вивчити досконало професійні якості педагога, його сильні й слабкі сторони, рівень загальної культури, створити оптимальні умови для вивчення та впровадження досвіду кращих педагогів школи. З цими даними ознайомити вчителів під час декад творчого вчителя, творчих звітів, готуючи моніторинг педагогічних досягнень учителя за класами і предметами. Саме таке відстеження змушує педагога шукати слабкі місця в своїй роботі, шукати шляхи їх усунення. Накопичений під час моніторингу матеріал підлягає детальному аналізу. Прагнути в цей період добитися вміння здійснювати самоаналіз уроку, критично оцінювати свою діяльність. Це одна з найболючіших наших проблем. Для визначення рівня професійної майстерності використовувати технологічну карту, яку заповнюємо впродовж 5 років (від атестації до атестації). Вона дає можливість упорядкувати інформацію про педагога і на її основі зробити об'єктивні висновки про рівень його підготовки. На основі тестування проводити моніторинг науково-теоретичної й професійної підготовленості вчителів, які атестуються. Моніторингу піддаються такі аспекти: Науково-теоретична підготовка (знання теоретичних основ науки в контексті предмета, знання наукових методів, знання історії розвитку науки та її сучасних досягнень, знання змісту освіти). Методична підготовка (знання методики викладання предмета, володіння методами і прийомами навчання, вміння обґрунтовано вибирати педагогічну технологію й оцінювати її ефективність). Психолого-педагогічна підготовка (знання психологічних і вікових особливостей дітей, знання розвитку школярів, знання нових педагогічних психологій теоретичних основ педагогіки і психології). Навчально-виховний аспект (оптимальність змісту інформації, яку подає вчитель на уроці (глибина, логічність, вичленення головного); реалізація триєдиного завдання уроку; використання прийомів навчання, заохочення до розумової діяльності, самостійності, творчі використання новацій, співпраця і співтворчість, робота над культурою мовлення, ведення шкільної документації; поведінка вчителя. Організація позакласної виховної роботи, планування позакласної роботи, позакласних заходів, результативність позакласної роботи. Громадсько-педагогічний аспект (виконання громадських доручень, особисті якості). На основі цього моніторингу виводити рейтингову оцінку науково-теоретичної й професійної підготовленості кожного, хто атестувався. Технологічна карта за декілька років дає систему параметрів, які характеризують роботу вчителя та її результативність, допомагає впорядкувати інформацію про педагога за весь доатестаційний період і на цій основі зробити об'єктивні висновки про професійний рівень підготовки вчителя. Регулярна та об'єктивна діагностика дозволяє контролювати, виховувати відповідальність, розвивати індивідуальний особистісний потенціал учителя. Також треба проводити тестування з проблеми "Психологічні типи вчителів та їхній вплив на педагогічну діяльність". Цей моніторинг дасть можливість виявити наявність у колективі різних психологічних типів учителів (демонстративний тип, неврівноважений тип, збуджуваний тип, тривожно-боягузливий, емотивний тип і т. д.). У роботі з кадрами ми змушені враховувати ці особливості психологічного стану кожного. Також необхідно вивчати бар'єри педагогічної діяльності, тобто проводити моніторинг факторів, які стимулюють чи перешкоджають професійному ставленню педагогів. Цей моніторинг дає можливість визначити реальні труднощі в діяльності кожного педагога, побачити, що стимулює творчість, а що перешкоджає розвитку особистості. Цей моніторинг дає можливість побачити групи вчителів: тих, хто досяг високих показників у роботі, і тих, хто прагне досягнути більшого, але стикається з багатьма труднощами. Формування духовної культури особистості є одним з головних напрямків освіти для сталого розвитку. Загалом, моральне виховання виступає основою культурного розвитку людини, тим початком, за допомогою якого відбувається її соціалізація, а також закладаються внутрішні якості, ціннісні орієнтації та моделі поведінки. Цей процес передбачає актуалізацію освітньої діяльності у питаннях морально-ціннісного виховання, в якому найбільш важливими виявляються такі духовні якості як віротерпимість, відповідальність, толерантність, доброзичливість, справедливість тощо. Серед головних принципів морального виховання: принцип гуманізму - визнання особистості як вищої цінності, основи цілісності суспільства та мети суспільного розвитку; принцип індивідуалізації - розгляд кожної особистості як неповторної, унікальної та самоцінної; принцип моральної дії - формування моральних якостей здійснюється тільки шляхом активної духовної роботи, доброчинства, що вимагає від людини постійної праці над власним характером, боротьби за моральні ідеали; принцип єдності загальнолюдських та національних цінностей - реалізується у концепції полікультурної освіти; принцип ненасильства та толерантності - становлення духовної культури відбувається лише через свободу волі та настанови на взаємопорозуміння. принцип свідомого вибору - висока моральна культура передбачає формування свідомої життєвої та моральної позиції, здатності особистості робити власний вибір. Моральні питання пронизують всю систему навчально-виховної діяльності і є базовими для неї. Одночасно важливо розкривати світоглядні аспекти моралі й у рамках окремих шкільних курсів - "Я і Україна", "Етика", "Людина і світ", "Основи філософії", "Людина і суспільство" тощо. Зокрема, основною метою шкільного курсу "Етика" є створення умов для формування моральних цінностей та моральне культури особистості. Основні завдання курсу "Етика": поглиблювати знання учнів про людину та моральні взаємини у суспільстві, основні моральні норми та цінності українського народу та загальнолюдські цінності, зовнішні правила культурної поведінки (етикету); удосконалювати вміння керуватися в поведінці моральними нормами та цінностями, виявляти дружелюбність, ввічливість, повагу й чуйність до інших, толерантність та милосердя, розвивати власні моральні якості та переконання, дотримуватися етикетних норм у повсякденному житті, контролювати, оцінювати та регулювати свої взаємини з іншими, здійснювати свідомий вибір у складних життєвих ситуаціях, орієнтуючись на духовні цінності; формувати позитивне ставлення й мотивацію до застосування моделей поведінки, орієнтованих на моральні цінності українського народу та людства у цілому; збагачувати досвід моральних взаємин з представниками інших культур, націй, вікових, соціальних груп тощо; стимулювати пізнавальний інтерес до процесів самовиховання та самоосвіти, основ моральної культури людства. Одною з головних складових морально-ціннісного аспекту освіти для сталого розвитку є етика толерантності. Толерантність виступає ключовою характеристикою існування демократії, правової держави та громадянського суспільства. Вперше проблема реалізації толерантності ставиться англійським політичним діячом та філософом XVII століття Дж. Локом у роботі "Досвід про віротерпимість", яка розглядається в межах формулювання ідеологічних засад ліберальної демократії. Одночасно схожі ідеї можна побачити вже у Старому Заповіті: "Коли оселиться чужинець на землі вашій, не пригноблюйте його. Чужинець, що оселився у вас, хай буде для вас теж: саме, що й співвітчизник ваш; любіть його, як себе; бо й ви були чужинцями на землі Єгипетській". У Декларації принципів толерантності, прийнятої ЮНЕСКО у 1951 році зазначено: "... толерантність означає повагу, прийняття і правильне^ розуміння всього різноманіття культур, форм самовиразу і вияву" людської індивідуальності. Толерантності сприяють знання, відкритість, спілкування і свобода думки, совісті, переконань. Толерантність - це єдність у розмаїтті. Це не тільки моральний обов'язок, а й політична та правова потреба. Толерантність - це те, що робить можливим досягнення миру і веде від культури війни до культури миру. Толерантність - це не поступка, полегкість або потурання, а, перш за все, активне відношення на основі визнання універсальних прав і свобод людини". Таким чином, поняття толерантності охоплює як почуття свободи, поваги до прав іншої людини, так і терпимість, ненасильство й культуру компромісу. Толерантність здійснюється завдяки діалогічній формі спілкування, а її джерелом є налаштованість на комунікацію з Іншим, відповідальність перед Іншим і за Іншого, переживання Його свободи як своєї власної. При цьому під Іншим розуміється як інша особистість, так іі інший етнос, нація, культура. Народна мудрість свідчить: "У чужий монастир із своїм статутом не ходять" (російське прислів'я), "Відправляючись у чужу країну, дізнайся, що там заборонено" (японське), "Коли знаходишся в Римі, поводься як римлянин" (англійське), "У країні, у якій буваєш, дотримуйся звичаю, що зустрічаєш" (італійське). Незважаючи на стислість приказок і прислів'їв, вони закликають до обережності, делікатності, такту у відношеннях з представниками інших народів та культур. Толерантність не тотожна терпимості. Це більш складне, комплексне поняття. Етика толерантності передбачає досягнення взаєморозуміння та узгодження відмінних інтересів і точок зору без застосування тиску, переважно методами діалогу та взаємного компромісу. Без толерантності були б неможливі права людини, які, насамперед, затверджують право окремої людини на зовнішню й внутрішню несхожість. Толерантність припускає готовність прийняти інших такими, якими вони є, і взаємодіяти з ними на основі згоди. Однак толерантність не повинна зводитися до конформізму, обмеження власних інтересів і передбачає активність всіх зацікавлених сторін. Толерантність - це також важливий компонент життєвої позиції зрілої особистості, що має власні цінності та інтереси, й готова їх захищати, але одночасно - з повагою ставиться до позиції, цінностей, національних та культурних особливостей інших людей. Толерантність у дії виявляється через: повагу до інших; позитивну лексику; відповідальне ставлення до власних дій та висловлень; визнання прав інших, особливо права на відмінність; прийняття інших такими, якими вони є, ненав’язування власної точки зору чи стилю поведінки; співпрацю з іншими на рівних умовах; відмову від домінування та насильства; толерантне ставлення до чужих думок та переконань. Одне з найголовніших правил толерантності таке: спілкуючись з іншими ми повинні визнавати їх як самих себе, інакше ефективного спілкування не відбудеться. Толерантність, таким чином, це налаштованість на іншу людину, готовність її зрозуміти, і прийняти її погляди. Ознаки толерантної людини: толерантна людина поважає будь-яку точку зору, здатна йти на компроміси, одночасно не поступається власними переконаннями, шукає шляхи подолання конфліктів та орієнтована на встановлення порозуміння та злагоди у відносинах; почуття гумору і вміння посміятись над своїми слабкими сторонами особлива ознака толерантної людини; толерантна людина знає і правильно оцінює власні внутрішні якості та можливості; при цьому її добре ставлення до себе співвідноситься з позитивним та доброзичливим ставленням до інших. Толерантність у контексті пріоритетів розвитку сучасної освіти включає: визнання безумовної цінності іншої людини (її самоцінності); визнання пріоритету саморозвитку, самореалізації особистості; домінування альтруїстичної мотивації на противагу егоїстичним спонуканням; орієнтацію на співробітництво, компроміс, пошуки згоди й співдружності в шкільному колективі між дітьми, та між вчителем та дітьми. Ідея толерантності не припускає примирення "усіх із усіма", "послужливість" слабкого сильному або беззастережне прийняття тієї або іншої позиції. Толерантність включає визнання рівного права різних сторін на власну думку, самостійність, відповідальність. Толерантна взаємодія припускає відсутність відкритих або прихованих форм примусу, коли кожна сторона, зберігаючи свою незалежність, проявляє готовність до узгодження дій і досягнення позитивного результату. Така взаємодія можлива лише за умови поваги як до іншого, так і до самого себе. При створенні умов для формування толерантної поведінки слід особливу увагу приділяти розвитку неконфронтаційної свідомості, вміння побачити позитивні риси особистості або вчинку, вміння встати на позицію іншого; привчання до відкритого й вільного виразу своїх думок, розвиток навичок аргументування своєї думки; вміння оптимально реагувати на зауваження, справедливу й несправедливу критику, здатність говорити собі й оточенню "ні", відстоювати свою позицію, не принижуючи гідності іншої людини. Все це сприяє ефективній комунікації, партнерським відносинам з оточуючими людьми тощо. Основні принципи етики толерантності в школі наступні: Принцип культуровідповідності: Освічена людина є культурною тільки тоді, коли вона приймає і розуміє інші (можливо, гранично далекі) культурні позиції і цінності, уміє піти на компроміс, розуміє цінність не тільки власної незалежності, але й чужої. Принцип особистого прикладу: Привчати дітей до гуманних міжособистісних відношень можливо тільки за умови власного прикладу вчителя. Особистий приклад-найкращий метод виховання. Принцип взаємності: Толерантність у міжособистісних підношеннях між вчителем та учнем досягається тоді, коли вчитель ставиться до учня так, як би він хотів, щоб учень ставився до нього. І навпаки, учень повинний ставитися до вчителя так, як би він хотів, щоб учитель ставився до нього. Цей принцип є різновидом загальновідомого "золотого правила моральності". Принцип гуманоцентризму: Кожна людина-особистість, яку потрібно шанувати. Самостановлення людини неможливе без віри в її особливість призначення. Принцип внутрішньої толерантності: Шанувати іншого можливо тільки за умови виховання в самому собі самоповаги, віри в самого себе, особистої гідності та свободи. У цілому, виховання в дитині прагнення цінувати іншу людину здійснюється двома шляхами: Перший із них—це докладне розкриття дитині позитивних якостей оточуючих її людей: дорослих та інших дітей. Другий шлях-це попередження зневажливого відношення до самої дитини. Тільки в процесі формування у вихованця цінності людської особистості можливо сформувати в ньому й адекватне оцінювання власної значимості, без котрої неможливий його морально-духовний розвиток. В результаті об'єднання даних підходів стає більш реальним здійснення головної мети сучасної освіти-формування вільної, висококультурної і гармонійно розвинутої особистості, що спрямована на постійну підтримку толерантного спілкування з іншими людьми, а також на власне самовдосконалення. Толерантність у відносинах з представниками інших культур означає мирне співжиття народів, відсутність глибоких конфліктів та сутичок. Страшною хворобою сучасного світу став тероризм, який породжений саме нетерпимістю. З іншого боку, нічим не обмежені свобода і толерантність (як загальна терпимість) так само небезпечні, як і насильство над ними. Зустрічаючись і спілкуючись з представником іншої нації чи іншого вірування, не слід забувати і про власні національні корені, про свої власні переконання. Самоусвідомлення себе як нації неможливе без розуміння та прийняття чужої культури. Лише взаємодія, зустріч, діалог різних культур розкривають підґрунтя та особливості власної культури. Толерантність допомагає вихованню в людині здатності бачити і розуміти унікальність і неповторність іншої людини, визнавати її право відрізнятися зовнішнім виглядом, вірою, думками, вчинками. Визнання таких прав є реальним втіленням на практиці прав людини. Навчання толерантній поведінці на рівні школи повинно здійснюватися всіма педагогами (особливо класоводами, заступниками з виховної роботи, вчителями предмету "Основи здоров'я", соціальними педагогами, психологами) на всіх предметах як через зміст, так і через демонстрацію вчителем особистої здатності до толерантності; у позакласній роботі з учнями (конкурси, акції, змагання, дискусії тощо), при застосуванні у навчально-виховному процесі інтерактивних тренінгових методик навчання та виховання (зокрема, у межах предметів "Я і Україна", "Етика", "Людина і світ", "Людина і суспільство", "Основи здоров'я", превентивних проектів "Школа проти СНІДу", "Рівний-рівному", "Я-моє здоров'я-моє життя", "Діалог"). Приклади тематики формування в учнів толерантності, які вивчаються в курсі шкільного предмету "Основи здоров'я": 5 клас: розділ "Шануй себе та інших" (теми "Ти-особливий", "Ми-особливі", "Про почуття і співчуття", "Правила людських стосунків", "Що сприяє порозумінню між людьми" тощо); 6 клас: розділ "Школа спілкування" (теми "Спілкування і здоров'я", "Стилі спілкування", "Навички спілкування", "Як владнати конфлікт" тощо); 7 клас: розділи: "Культура почуттів", "Керування стресами"; 9 клас: розділи "Стратегія самореалізації", "Самовиховання характеру" тощо. Список використаної літератури Характеристика джерела Джерела Науково – методичний посібник Багатотомні видання  Хрестоматія Словник Інтернет-ресурси   Висоцька О. Є. Освіта для   сталого розвитку: Науково – методичний посібник. – Дніпропетровськ, 2011. –   200 с. Сухомлинський В. О. Вибрані   твори: В 5 т. – К.: Рад. Шк., 1976. – Т. 1. Проблеми виховання всебічно   розвиненої особистості. Духовний світ школяра. Методика виховання колективу. –   653 с. Народна творчість: Хрестоматія.   – Ленінград, 1987. – 655 с. Російсько – український словник.   – Київ, 1962. – 840 с. Дніпропетровський обласний   інститут післядипломної педагогічної освіти: www. cippe. edu-ua. net

category: Методика та технологія


title: Здоровьесберегающая организация учебного процесса в начальных классах. (Рос. мова)

description: У роботі авторка наголошує, що здоров’я дитини, її соціально-психологічна адаптація, нормальний розвиток у багато чому визначається середовищем, де вона живе. Для дитини віком від 6-ти до 17-ти років таким середовищем є школа, оскільки 70 % її активного часу припадає на школу

category: Методика та технологія


title: Формування літературно-аналітичних читацьких умінь учнів у процесі аналізу повісті Григорія Квітки-Основ’яненка „Конотопська відьма”

description:
У практичному матеріалі для 9 класу запропоновані ключові моменти літературного подієвого аналізу повісті Григорія Квітки-Основ’яненка „Конотопська відьма”. Методи та прийоми аналізу твору, інтелектуальні та творчі завдання спрямовані на розвиток літературно-аналітичних читацьких умінь дев’ятикласни

                  ків

category: Методика та технологія


title: Організація навчальних тренінгів у системі внутрішньошкільної методичної роботи

description: Мета такого запропонованого тренінгового заняття - ознайомити учасників тренінгу з активними формами роботи з педагогічними працівниками, використовуючи інтерактивні методи навчання. На тренінгу пропануються такі форми роботи як „мозковий штурм”, „адміністратор”, „ресурсні образи”, презентація тощо

category: Методика та технологія


title: Упровадження інноваційних технологій при викладанні медсестринства в педіатрії

description:
Основна частина. В сучасній медицині велика роль надається медичній сестрі. В зв'язку з реформуванням сестринської освіти на Україні та переходу від медичної моделі підготовки сестер до медсестринської, передбачено створення спеціаліста якісно нового рівня професіоналізму, якому властива професій

                  на компетентність, вміння контролювати ситуацію, самостійно і оперативно приймати рішення, здатного не тільки виконувати призначення лікаря, а й забезпечувати індивідуальний догляд, співпрацювати з родичами і сім'ями пацієнтів. Впровадження принципів застосування інноваційних технологій у викладанні медсестринства в педіатрії на сучасному рівні, вимагає від викладача використовувати різноманітні інноваційні технології, що забезпечують засвоєння, розуміння того, що лежить в основі догляду, який здійснюється не інтуїтивно, а продумано і має бути сформований підхід, розрахований на задоволення потреб і вирішення проблем хворої/здорової дитини. Я вважаю, що основною умовою підготовки медичних сестер є максимальне зближення аудиторного навчання, поза аудиторної роботи з практикою професійної діяльності. При проведенні практичних занять ставлю за мету: прищепити зацікавленість до дисципліни, обраної спеціальності; активізувати діяльність студента; становити відносини творчої взаємодії між викладачем та студентами; упроваджувати методи проблемно-діалогічного навчання. При викладанні медсестринства в педіатрії використовую: технологію проблемного навчання з впровадженням таких активних форм як практичне заняття-дискусія, заняття-практикум. Перевагою творчої дискусії є розвиток творчого мислення, надання можливості використовувати отримані знання в практичній діяльності, що допомагає студентами професійно засвоювати вміння і навички. Для того щоб досягти успіху у кінцевих результатах дискусії, активна роль відводиться викладачу, який повинен заздалегідь визначити основні етапи розглядання проблеми, логічні зв'язки між основними елементами та сконструювати структурно-логічну схему. Таким чином, під час проведення розбору клінічно-ситуаційної проблеми викладач виступає в ролі експерта, який контролює хід думок студентів і правильність зроблених студентами висновків, допомагає результативному визначенню проблем та їх рішенню. Використання таких занять-дискусій дає можливість застосовувати інтерактивні технології навчання (робота в малих групах, "мікрофон", "мозковий штурм" тощо). В наочності представленої студентам клінічної ситуації допомагає використання інформаційних методів (комп'ютерна презентація, відеофільми, малюнки, світлини). Досвід роботи показав ефективне впровадження в навчальний процес такої форми, як заняття-практикум в умовах проходження підсумкової практики студентів. Мета заняття - адаптація майбутніх медичних сестер до реальних умов праці, коли необхідно вирішувати завдання, пов'язані із самостійною діяльністю медичної сестри в умовах дільничної служби, стаціонарної допомоги. Для забезпечення успіху такого заняття вважаю за доцільне впровадження трьох етапів підготовки вивчення медсестринства з урахуванням ступенів медсестринського процесу. Перший етап – підготовчий: включає теоретичну підготовку медичних сестер. На основі теоретичної підготовки створено: щоденник сестринського спостереження, листок первинної оцінки стану пацієнта медичною сестрою, план сестринського догляду. Студентам в допомогу засвоєння знань запропоновано: навчальна сестринська історія хвороби пацієнта; схема мед сестринського обстеження; схеми таблиць "Ієрархія потреб за А. Маслоу", "Фундаментальні потреби людини за В. Хендерсон"; таблиця "Проблеми пацієнта, що виникають унаслідок захворювань систем органів". Другий етап – практичний. Студенти відпрацьовують практичні навички. В процесі навчання використовуються відеофільм "Оцінювання фізичного розвитку дитини", альбом-атлас, "Практичні навички в педіатрії". Третій етап – основний – реалізація засвоєння вивчених на попередніх етапах підготовки теоретичних знань, вмінь і навичок на основі практичної діяльності кожного студента в реальних умовах праці в дитячій поліклініці, в дитячому стаціонарі. На цьому етапі студенти отримують навички спілкування з дитиною здоровою/хворою та її батьками і виконують медсестринський процес: І етап – оцінюють стан дитини здорової/хворої згідно суб'єктивного і об'єктивного методів обстеження; ІІ етап – інтерпретація одержаних даних (визначення потреб, зв'язування проблем, постановка сестринського діагнозу); ІІІ етап – планування сестринської допомоги (визначення мети сестринської допомоги пацієнтові й розроблення плану сестринських втручань); ІV етап – виконання сестринських втручань, відповідно до наміченого плану та їхнє документування; V етап – оцінювання ефективності сестринської допомоги (об'єктивне, суб'єктивне – критерії ефективності сестринської допомоги, переоцінювання і нове планування догляду у разі – мету досягнуть і проблему знято; мету не досягнуто; мету досягнуто не повністю; виникла нова проблема і колишня перестала бути актуальною. Вважаю, що такі інноваційні форми і методи роботи, сприяють методологічному та методичному забезпеченню навчального процесу, покращують засвоєння навчального матеріалу, активізують розумову діяльність і дають змогу формувати у студентів глибокі знання з майбутньої професії. Література 1. Головащук Л. "Самостійна робота – фактор активізації підготовки студентів – майбутніх медиків". // Медична сестра. - 2008. № 01 с. 39-40 2. Кудрявцева Т. О. Сестринський процес: етапи, зміст, документація. Київ "Здоров'я" 2001 р. 3. Літашова "Застосування сучасних освітніх технологій". // Освіта. Технікуми і коледжі. – 2007. - № 4 (19) – с. 26. 4. Смирнова З. М., Алтинбекова З. Б. Основи сестринської справи. Посібник з медсестринського процесу. Київ "Здоров'я" 2002 р. – с. 258-264. 5. Соколова Н. Тульчинская В. Сестринское дело в педиатрии. Практикум. Ростов-на-Дону "Феникс" 2004 г. с. 260-270. 6. Поцюрко Р. "Інтерактивна модель навчання при викладанні педіатрії". // Медична сестра. – 2007 р. № 12. – с. 40-41. 7. Шашило В. Й. "Наукові дослідження в медсестринстві як інструмент удосконалення національної системи охорони здоров'я. // Магістр медсестринства. – 2009 р. - №1 (2) с. 5.

category: Методика та технологія


title: Розвиток уяви та спостережливості на уроках української літератури

description:
Розвиток уяви та спостережливості учнів на сучасному етапі школа має приділяти багато уваги внутрішнім процесам навчання. Візьмемо викладання літератури. Трапляється, що словесники задовольняються зовнішнім виявленням знань учнів і не вникають, як вони пережили твір, чи сприйняли його, що взяли д

                  ля себе. Часто учень, емоційно не переживши твору, у своїх відповідях керується лише його загальною ідеєю, не усвідомлюючи логіки образів і картин життя, змальованих автором. Інколи він добросовісно прочитав твір, але не побачив, не відчув у ньому того, що прагнув утвердити письменник. "Справжнє читання — це співпереживання. Тільки за цієї умови вивчення художнього твору стає ідейним переконанням, бо найтонші і найживотворніші корінці переживань — почуття". В основі сприймання художнього твору лежить співпереживання з його героями, яке можливе тільки тоді, коли учень яскраво, в деталях уявлятиме прочитане. Так ми підійшли до уяви. Творча уява потрібна всім: робітникам і поетам, хліборобам і науковцям. Адже художній твір, якась деталь, винахід вченого перед тим, як бути втіленими в життя, народжуються в уяві. Особлива роль уяви в літературі. М. Горький підкреслював, що мистецтво словесної творчості, творення характерів і типів вимагає уяви, догадки, "вигадки". Творча уява, тобто здатність створювати нові образи й картини, передбачати й домислювати події, потрібна не тільки письменникові, а й читачеві. Хочемо поділитись думками про розвиток спостережливості і творчої уяви учнів у процесі аналізу літературного твору в старших класах. Насамперед коротко спинимось на вихідних принципах аналізу літературного твору, які відкривають широкі можливості для активізації й розвитку тих психічних процесів, що становлять основу навчальної діяльності учнів. Освоєння літературного твору включає насамперед безпосереднє чуттєве ознайомлення з ним. Переживання прочитаного, нагромадження вражень, емоцій, симпатій, антипатій, спостережень — це сприймання твору серцем. В. Бєлінський неодноразово зазначав, що художній твір спочатку сприймають серцем, а тоді розумом. Весь цей чуттєвий, емоційний матеріал осмислюється, систематизується, узагальнюється під час подальшого вивчення (пізнання) твору. Нас цікавить перший етап естетичного освоєння тексту, бо саме тут процеси спостереження, уяви є провідними. Їх активність на цьому етапі залежить від методів і прийомів роботи вчителя на уроці. У викладанні літератури, особливо під час вивчення великих епічних творів, недостатньо уваги приділяється чуттєвому освоєнню твору. Цим обмежується розвиток уяви і спостережливості учнів. Спираючись лише на враження дітей від самостійного читання, вчитель відразу ж переходить до характеристики образів та узагальнень, до чисто інтелектуального осмислення матеріалу. Тим часом враження учнів від прочитаного бувають неоднорідні, часто поверхові, такі, що не можуть стати емоційною основою для аналітико-синтетичної роботи над твором. Обмежуватись ними — значить збіднювати психологічний процес вивчення літератури. Тому, крім самостійного читання, потрібна ще колективна творча робота над текстом, яка покликана допомогти учням пережити твір, поглибити почуття І враження від нього. Розповідаючи, наприклад, історію написання повісті "Fata morgana", вчитель має прагнути не тільки глибоко розкрити життєву основу твору, а й викликати живий інтерес до нього, психологічно настроїти старшокласників на заглиблення в повість. Цього можна домогтися вдалим використанням відповідного матеріалу. Приміром, учнів хвилює акт судового слідства над учасниками самосуду в с. Вихвостові Чернігівської губернії, уривки якого читає вчитель. Отже, картина кривавої розправи в кінці повісті взята з життя. У 1905 р. справді загинули від кривавих куркульських рук бідняки, тільки прізвища в них були інші. Розвитку уяви і спостережливості учнів, як і глибшому розкриттю ідейно-тематичного змісту твору, його зв'язків із життям, сприяють проблемні методи аналізу. Один із них — читання окремих найбільш вагомих місць — процес високої інтелектуальної напруги, покликаний донести до свідомості учнів ідейно-естетичний та філософський підтекст твору. Воно застосовується після того, коли закінчено етап чуттєво-емоційного освоєння змісту. Покажемо, як використовують на практиці вчителі цей прийом. Під час первинного ознайомлення із змістом "Лісової пісні" Лесі Українки учнів захоплює насамперед загальний романтичний пафос драми-феєрії, зворушлива історія трагічного кохання Лукаша і Мавки. Щоб не порушити першого емоційного враження, заглиблюватись у проблематику твору треба обережно. Лише після того, як учні переживуть драму, проймуться її пафосом, можна переходити до глибшого усвідомлення ідейного змісту твору, до читання-розгляду окремих уривків, наприклад, таких: 1. Перша розмова Мавки з Лісовиком. Характеристика життя людей, яку дає Лісовик, сповнена глибокого соціального і філософського змісту: ... але минай людські стежки, дитино, бо там не ходить воля, — там жура тягар свій носить. Учні заглиблюються в зміст цих рядків, у палкі слова Мавки про волю і бачать у них пристрасне утвердження волі як необхідної умови життя взагалі, гнівний протест проти умов, що забирають у людини найдорожче, найнеобхідніше. 2. Уривок від слів: "Твоя сопілка має кращу мову" до — "Бач, уже встає на озері туман..." Леся Українка утверджує велику силу мистецтва на землі. Мелодії Лукаша чарівніші за мелодії весни. Вони розбудили зі сну Мавку, зачарували її своєю красою, від них "розцвітає яріше дика рожа, біліє цвіт калини, глід соромливо рожевіє, навіть чорна безлиста тернина появляє ніжні квіти". Сила Лукашевої мелодії не просто в красі (співи весни теж красиві), а насамперед в душевній глибині, від якої в очах Мавки "якась туга аж до сліз". Тому сопілка Лукаша так "солодко грає", так "глибоко крає, розтинає білі груди, серденько виймає!". Справжнє мистецтво народжується в багатій, красивій людській душі, в душі народу і має чарівну силу. 3. Рядки від слів: "Ти розкажи мені, я зрозумію..." до — "Ти дав мені дари, які хотів..." У них учні читають про цвіт Лукашевої душі, який він притоптує своїм буденним Існуванням. Мавка бореться за Лукаша, " за збереження його таланту, за все світле в його душі, те, що краще від його хорошої вроди: Той цвіт від папороті чарівніший — Він скарби творить, а не відкриває. Цвіт краси і творчості носила в своєму серці і Леся Українка. Це ж про нього вона писала в листі до Ольги Кобилянської: "Не всі мають те, що хтось має, хтось має іскру в серці, огонь в душі, се, може, не дає щастя, але дає щось більше і вище від щастя, щось таке, чому назви нема в людській мові". Устами Мавки поетеса проголошує ідею боротьби проти жахливих суспільних умов, що підтинають людині крила, нівечать все краще в душі. 4. Розмова Мавки з Русалкою і Перелесником про кохання. Цей діалог виявляє погляди поетеси на людське щастя і любов. Для Русалки кохання, як вода, "плавке та бистре". Воно "рве, грає, пестить, затягає й топить". Близькі до цього погляди Перелесника на щастя: Щастя — то зрада, будь тому рада, — тим воно й гарне, що вічно летить! Русалка і Перелесник, далекі від розуміння високих людських поривань, дивуються з Мавки, в душу якої через Лукашеві мелодії і його кохання увійшла ота світла людська іскра, що за нею так тужила лісова царівна: "В нас так нема, як у людей: навіки!" Кохання Мавки — не "солом'яного духу дитина квола", як говорить Русалка, а сильне, ніжне й глибоке почуття, яке допомогло їй перемогти Того, що в скалі сидить, вирватись з царства тьми і забуття, врятувати коханого. Воно дає Мавці право заявити: Ні! Я жива! Я буду вічно жити! Я в серці маю те, що не вмирає. Як бачимо, це скоріше колективні роздуми над окремими місцями твору, а не тільки читання. Може в них більше вчительської думки, ніж учнівської, та все ж такі спільні міркування збуджують уяву старшокласників, тривожать серце, сприяють заглибленню в ідейно-художній зміст твору. В уяві учнів під час колективної роботи над драмою поступово формується образ Мавки. Він збагачується ще й індивідуальним сприйманням кожного читача. Те власне бачення персонажа вчителеві треба оберігати, бо Мавка — це образ-мрія. Мабуть, немає для учнів важчої теми, як "Образ ліричного героя в поезії..." того чи іншого автора. Розкриваючи її, діти часто збиваються на сухий аналіз окремих віршів, в якому немає навіть елементарної характеристики образу ліричного героя. Очевидно, вчителі-словесники під час аналізу поезій приділяють недостатню увагу формуванню поняття про образ ліричного героя. Тільки творчі пошуки дають бажані наслідки. На одному з уроків поставила завдання: розкрити образ ліричного героя в громадянській ліриці Лесі Українки. Відповідь учня свідчила про серйозну попередню підготовку. Ліричний герой громадянської лірики Лесі Українки — це палкий патріот своєї батьківщини. Всю його душу проймає почуття болю за поневолений народ, тривоги за долю вітчизни: І все-таки до тебе думка лине, Мій занапащений, нещасний краю! Як я тебе згадаю, У грудях серце з туги-жалю гине.("І все-таки до тебе думка лине"). Велика любов до своєї батьківщини породжує в душі мужність, силу, готовність перенести найважчі випробування на шляху боротьби за кращу долю рідного краю: В довгу, темную нічку невидну, Не стулю ні на хвильку очей, Все шукатиму зірку провідну, Ясну владарку темних ночей. Так! я буду крізь сльози сміятись, Серед лиха співати пісні, Без надії таки сподіватись, Буду жити! Геть думи сумні! Почуття гніву й ненависті до гнобителів переростає в душі ліричного героя в палкий заклик до збройної боротьби: О, сором мовчки гинути й страждати, Як маєм у руках хоч заржавілий меч. Ні, краще ворогу на одсіч дати, Та так, щоб голова злетіла з плеч! Сприятимуть розвиткові спостережливості й творчої уяви учнів добре продумані домашні завдання з літератури, від яких, ми певні того, значною мірою залежить інтерес учнів до матеріалу і їхня активність на наступних уроках. Отже, розвитку спостережливості і уяви учнів сприяє творча атмосфера на уроці і застосування таких методів та прийомів аналізу твору, які б відповідали його змістові й формі, активізували розумову діяльність, викликали емоції. Увага до вивчення внутрішніх процесів засвоєння літературного твору допоможе вирішити найскладніші педагогічні завдання, зокрема проблему виховання почуттів, з якою ми справляємося ще далеко гірше, ніж з розвитком інтелекту. Думаємо, що така робота над образом ліричного героя не тільки розвиває творчу уяву, спостережливість учнів, а й підносить виховну силу поетичного слова, допомагає формувати в учнів суспільні ідеали.

category: Методика та технологія


title: Розвиток пошукової діяльності на уроках географії

description:
Подальший розвиток суспільства можуть забезпечити лише творчо обдаровані, високодуховні особистості. Для повноцінного розвитку здібностей учнів необхідне поєднання репродуктивних, частково пошукових та творчих завдань. У процесі виконання цих завдань в учнів виявляються та розвиваються творчі зді

                  бності: критичне мислення, здібність переносити знання в нову ситуацію, ініціатива в пізнавальній діяльності. Виникає досить закономірне питання: а чи можна кожного учня навчити творчості, чи варто це взагалі робити? Індивідуальні здібності (задатки) людини ставлять досить визначені межі рівнів можливого засвоєння певної діяльності даним індивідом… В одних видах діяльності люди можуть підніматися до висоти майстра і творця, в інших не досягати і рівня гарного виконавця, якими б педагогічними прийомами вони не стимулювалися. Але, щоб визначити рівень можливого засвоєння, (межу) кожного учня, слід запропонувати йому пройти весь шлях від сприйняття знань до творчої науково-дослідницької діяльності і створити для розкриття його максимальних здібностей всі умови. Однією із форм навчання школярів, що має пошукову спрямованість є уроки-дослідження, дослідницькі завдання. Вони мають бути різні за обсягом та розраховані на різний термін виконання: короткострокові завдання, які розраховані на вирішення під час одного уроку і вимагають переосмислення раніше засвоєних знань і роботи з різними джерелами; довготермінові дослідницькі завдання, розраховані на виконання впродовж декількох уроків, протягом вивчення теми. Система таких завдань залучає ЗМІ, Інтернет до пошуку необхідної інформації. Відомо, що вплив ЗМІ на життя підлітків очевидний, який фактично формує світогляд, інтереси, моральні цінності у значної частини молоді. Тому найкраще, коли поєднується допитливість, ініціативність дітей з педагогічною спрямованістю пошукової діяльності. Наприклад, у темі "Населення України. Демографічна ситуація в Україні" дослідити зміну кількості учнів школи протягом десяти років, кількості населення свого міста, виявити основні причини зниження кількості населення в місті і Донецькій області. Аналізуючи демографічну ситуацію, запропонувати свої пропозиції, свій проект щодо поліпшення ситуації в місті, області. У темі "Трудові ресурси України" проаналізувати зайнятість трудових ресурсів свого міста, Донецької області. І група – аналізує економічно активне населення міста, його зайнятість в галузях господарства. ІІ група – аналіз стану безробіття, складання діаграми за роками, виявлення причин. ІІІ група – аналіз найбільшого попиту професій на ринку праці міста і області. Розвитку дослідницької та пошукової роботи на уроках географії сприяють нестандартні уроки – експедиції, подорожі, ділові та рольові ігри. Такі уроки наближають учнів до реального життя, сприяють формуванню навичок самостійно працювати з додатковою літературою, розв’язувати проблемні питання. Напрямками географічних досліджень можуть бути: актуальні питання природокористування, перетворення ландшафтів під впливом антропогенного фактору, рекреаційного використання територій області та інші. Важливо, щоб учні використовували різні методи дослідження – моделювання, картографічний, прогностичний. Учням пропонується підготувати маршрут для знайомства жителів України з Індією (або іншою державою). Через які міста проляже маршрут? Що побачать туристи, як необхідно вдягнутися, коли краще здійснити екскурсію? Учні моделюють засідання Ради Європейського Союзу з обговоренням можливості вступу України в ЄС. Як показує практика, існує багато шляхів для розвитку творчого мислення учнів, але слід враховувати, що всі інновації повинні бути правильно організовані. На кожному уроці треба створювати атмосферу сприятливого мікроклімату, щоб учні бажали висловлювати свої думки, брати на себе відповідальність за особисте навчання.

category: Методика та технологія


title: Активізація пізнавальної діяльності при викладанні дисципліни «Автомобільні перевезення» з використанням інтерактивних технологій навчання»

description:
Матеріали проведення майстер-класу на заявлену тему з медіапрезентацією (додається). Авторка вказує, що використання комп’ютерних технологій створює можливість доступу до сучасної, свіжій інформації, здійснення діалогу з джерелом знань, до нової форми оцінки знань. Засоби мультимедіа дозволяють забе

                  зпечити реалізацію принципу наочності

category: Методика та технологія


title: Розвиток логічного мислення на уроках математики

description:
У Національній доктрині розвитку освіти зазначено, що "освіта – основа розвитку особистості, суспільства, нації, держави, запорука майбутнього України. Освіта відтворює, нарощує інтелектуальний, духовний та економічний потенціал суспільства". Тому одна з найголовніших задач школи – підготовка все

                  сторонньо розвиненої, активної особистості, здатної до самостійних досліджень і відкриттів. Така особистість має володіти надзвичайно важливим логічним арсеналом – методами аналізу і синтезу, абстрагування й узагальнення, вмінням доводити і спростовувати, робити правильні висновки, приймати обґрунтовані, раціональні в тій чи іншій ситуації рішення. Ніхто не буде сперечатися з тим, що кожен учитель повинен розвивати логічне мислення учнів. Про це говориться в методичній літературі, у пояснювальних записках до навчальних програм. Однак, як це робити, учитель не завжди знає. Як наслідок - розвиток логічного мислення значною мірою йде стихійно, тому більшість учнів, навіть старшокласників, не володіє основними прийомами логічного мислення. На мою думку, починати розвивати логічне мислення дітей потрібно вже під час навчання в дитячому садку; потім (в старших класах школи) буде важко надолужити те, що втрачено, зробити мислення дітей нестандартним, навчити їх міркувати самостійно. Освітянські стандарти представляють той соціально заданий "критерій", на який орієнтується навчання і за якими оцінюється його ефективність. Вони задаються змістовно – як той обсяг знань, умінь та навичок, обсяг понять та логічного взаємозв`язку, який повинен бути засвоєний у визначеному віці. Роль математики в розвитку логічного мислення винятково велика тому, що вона є однією із теоретичних наук шкільної освіти. У ній високий рівень абстракції і у ній найбільш природним способом викладу знань є спосіб переходу від абстрактного до конкретного. Це означає, що перед методикою навчання математики постають нові задачі, пов’язані з розвитком логічного мислення. Перші математичні знання засвоюються дитиною у певній, придатній до її розуміння системі, у якій окремі положення логічно пов’язані та випливають одне з одного. Особливістю логічних умінь є те, що учень повинен не тільки аналізувати, синтезувати, порівнювати, абстрагувати, узагальнювати, але і мислити, робити висновки, встановлювати причинно-наслідкові зв’язки між фактами, процесами, явищами, погоджуючи їх із законами логіки. Тому процес формування логічних умінь передбачає виконання певних послідовних етапів. Це зв’язано як з рівнем загальної підготовки дітей, складністю навчального матеріалу, так і з особливостями мислення дітей відповідної вікової групи. З метою розвитку логічного мислення учня, вчителю необхідно на кожний урок підбирати пізнавальні завдання. Це дасть можливість сформувати і розвинути всю різноманітність інтелектуальної і творчої діяльності учнів і забезпечити перехід від репродуктивних, формально-логічних дій до творчих. Основна робота для розвитку логічного мислення повинна здійснюватися одночасно із роботою над задачею. Адже в будь-якій задачі закладені великі можливості для розвитку логічного мислення. Нестандартні логічні задачі – прекрасний інструмент для такого розвитку. Найбільший ефект при розв’язанні та розумінні задач може бути досягнутий при використанні різних форм роботи над задачею, таких як: робота над вирішеною задачею; рішення задач різними способами; правильно організований спосіб аналізу задачі – від питання або від даних до питання; уявлення ситуації, описаної в задачі. Поділ тексту задачі на смислові частини. Моделювання ситуації за допомогою креслення, малюнка; самостійне складання задач; рішення задач з відсутніми чи зайвими даними; зміна питання задачі; складання виразів за даними задачі і їх обґрунтування; пояснення готового рішення задачі; використання прийому порівняння задач і їхніх рішень; Запис двох рішень на дошці: одного вірного, іншого - невірного. складання аналогічної задачі із зміненими даними та зворотної задачі. Щоб розвивати гнучкість логічного мислення й підтримувати у дітей інтерес до знань, можна на одному занятті давати завдання з різних розділів. Бажано якомога частіше використовувати ігрову форму проведення занять, чергувати індивідуальну роботу дітей з колективною роботою в групах. Доцільно заохочувати дітей самостійно створювати аналогічні завдання та ігри, оскільки це допомагає глибше осмислити матеріал, що опрацьовується. Дидактичні вправи для розвитку логічного мислення, які використовую на уроках математики, починаючи з 1класу. Магічні квадрати (Знайти закономірність у розташуванні цифр та фігур, а потім заповнити порожню клітинку (чи кілька клітинок.).) Гра "Чарівні перетворення". (Геометричні фігури перетворити на якісь предмети – чоловічків, тварин, фантастичні істоти та на інші смішні фігури.) Лабіринт. (Знайти ходи між заплутаними лініями.) Хитрі намистинки. (Встановивши закономірність розташування чисел у рядку, дописати ще кілька.) Числові ребуси. (Розшифрувати приклади, записані за допомогою букв (однаковими буквами позначаються однакові цифри.)) Цікаві фігури. (Знайти точку на фігурі, починаючи з якої можна обвести всю фігуру, не відриваючи руки і не повторюючи жодної лінії двічі.) Логічні ланцюжки. (Простежити, як змінюються числа на першому малюнку; використати цю закономірність під час заповнення порожніх кілець ланцюжків на наступних малюнках.) Бульбашки. (Знайти взаємозв’язок між числами в кружечках і кількістю точок. Вписати відповідні числа на наступних малюнках.) Шостий зайвий. (Одне з чисел не містить тих ознак, за якими можна об'єднати решту чисел. Знайти це число і вказати ознаку, що об’єднує решту чисел.) Логічні розфарбовки. (Жовтий, синій, і зелений, і червоний олівці треба, щоб розмалювати гарні пірамідки ці. Лиш кмітливі дуже дітки розмалюють пірамідки: кольорів – чотири всюди, кільця ж різні мають бути.) Логічні казки. Систематичне використання на уроках математики і позаурочних заняттях спеціальних задач і завдань, спрямованих на розвиток логічного мислення, розширює математичний кругозір молодших школярів і дозволяє більш упевнено орієнтуватися в найпростіших закономірностях життя, а також активніше використовувати математичні знання в повсякденному житті. Отже, найважливішою задачею математичної освіти є озброєння учнів загальними прийомами мислення, просторової уяви, розвиток здатності розуміти зміст поставленої задачі, уміння логічно міркувати, засвоїти навички алгоритмічного мислення.

category: Методика та технологія


title: Fruits and Vegetables. Міні-посібник з англійської мови для 3 класу

description: Авторка представляє міні-посібник з англійської мови для 3 класу. Даний посібник призначений для учнів початкової школи та покликаний допомогти учням в розвитку та закріпленні навичок, набутих учнями за основним підручником і відповідно до діючої навчальної програми

category: Методика та технологія


title: Естетика слова як засіб розвитку мовлення в умовах компетентнісного підходу до навчання

description:
Як парость виноградної лози, Плекайте мову. Пильно й ненастанно Паліть бур’ян. Чистіша від сльози Вона хай буде. Вірно і слухняно Нехай вона щоразу служить вам, Хоч і живе своїм життям. М. Т. Рильський Справді, яка чудова наша рідна мова, я

                  ка різнобарвна і мелодійна, яка глибока і мудра. Все життя людини пов’язане з мовою. Завжди ми шукаємо найточніші для вираження думок або почуттів слова, які складаємо в словосполучення і речення. І як іноді цього важко досягти! Але як цього жадає невтомна в пошуках людина. Так само і вчитель-словесник ставить перед собою мету: створити учня – безмежного в пошуках пізнання, учня, який невтомно розвиватиме своє мовлення, добиратиме вдале і влучне слово в будь-якій комунікації, пам’ятатиме про невичерпані можливості мови і мовлення. Та вміння людини – якнайточніше з’єднати думку із словом, а саме цим мати вплив на будь-яку життєву ситуацію, що в результаті найближче підведе до розуміння сенсу життя – справа нелегка, яка вимагає чималих зусиль, і велика роль в цьому творчому пошуку надається вчителю-словеснику. Адже слово – це найтонший різець, здатний доторкнутися до найніжнішої рисочки людської душі. Вміти користуватися ним – велике мистецтво. Словом можна створити красу душі, а можна й спотворити її. Тому й темою моєї педагогічної діяльності є "Естетика слова на уроках розвитку зв’язного мовлення" Естетика – краса, художність чого-небудь. Естетичний – пов'язаний зі створенням, відтворенням і сприйняттям прекрасного в мистецтві та житті. Слово – важлива структурно-семантична одиниця мови, що служить для назви предметів, процесів, якостей. В слові закріплюються результати пізнавальної діяльності людини, без слова неможливе не тільки відтворення й передача понять і уявлень, як і їх формування. Працювати над естетикою слова – означає працювати над усіма його компонентами: змістом, формою, логічністю, лексикою, образністю, виразністю, точністю, жанрово-стилістичним оформленням. Усі ці складники настільки природно між собою пов’язані, що відсутність одного з них веде до зниження рівня культури мислення. В основі культури мислення лежить слово, а слово, естетичне слово, є предметом мови, в даному разі – української. Належна культура мислення – це свідчення розвитку того інтелекту і тієї високої загальної культури особистості, що проявляється в культурі мовлення. Культура мовлення виражена такими аспектами: нормативністю, адекватністю, естетичністю, поліофункціональністю. Один з цих аспектів – естетичний, розглянемо детальніше. Яке це "естетичне слово"? Які характерні ознаки воно має? Розглянемо таблицю: Характерні ознаки естетичного слова № п/п Ознака естетичного слова   У чому виявляється 1 Правильність Дотримання у мовленні літературних норм 2 Чистота   У мовленні немає чуждих літературній мові слів і   словосполучень 3 Різноманітність (багатство) У мовленні застосовано багато різноманітних   мовних засобів (фонетичних, лексичних, граматичних, стилістичних) 4  Точність Значення використаних слів суворо   співвідноситься із позначуваними ними поняттями 5  Логічність Спосіб передачі думки (використані слова, засоби   поєднання слів, сполучні засоби тощо) не суперечить законам логіки 6  Послідовність Послідовність викладених фактів відповідає   послідовності реальних подій 7 8  Виразність Образність У мовленні використано різноманітні виражальні мовні   засоби (емоційно забарвлені слова, епітети, порівняння, метафори, інші фігури   поетичного синтаксису) 9  Доречність Вибір мовних засобів зумовлений ситуацією спілкування 10  Доступність Мовні засоби полегшують сприйняття висловленої   інформації 11  Достатність Мовлення не викликає запитань щодо його змісту, зрозуміле   для співрозмовника без додаткової інформації 12  Дієвість Мовлення впливає на свідомість співрозмовника, спонукає   до зміни поведінки, думок, поглядів, настроїв   Запропоновані характерні ознаки естетичного слова займають чільне місце в мовленнєвій змістовій лінії навчального матеріалу програми основної школи з української мови. Програмою рідної мови основної школи передбачено чотири змістові лінії: мовленнєва, мовна, соціокультурна і діяльнісна (стратегічна). Зазначена мовленнєва змістова лінія є основною, яка визначає безпосередній предмет навчання, його структуру, супроводжується вимогами до навчальних досягнень учнів. Мовленнєва підготовка учнів здійснюється на всіх уроках української мови. Передбачені програмою й спеціально відведені уроки розвитку мовлення. І, якщо формування всебічного розуміння учнями слова як номінативної одиниці в єдності лексичного і граматичного значення є предметом навчання насамперед на уроках розвитку мовлення, то об’єктом вивчення є процес розвитку мовлення школярів. А саме мовлення (за енциклопедією Ф. П. Філіна) – це конкретне говоріння, що відбувається в звуковій (в тому числі внутрішнє проговорювання) або письмовій формі. Під мовленням прийнято розуміти як сам процес говоріння, так і результат цього процесу, тобто й мовленнєву діяльність й мовленнєві твори, що фіксуються пам’яттю чи письмом. Саме тому робота над словом як засобом спілкування на уроках розвитку мовлення здійснюється у процесі взаємопов’язаного і цілеспрямованого вдосконалення чотирьох видів мовленнєвої діяльності учнів – аудіювання, читання, говоріння й письма. Аудіювання (слухання – розуміння) передбачає регулярне використання спеціально підготовлених, цілеспрямованих (навчальних і контрольних) завдань з розвитку умінь слухати, розуміти, аналізувати й оцінювати усне висловлення (його зміст, особливості побудови, мовного оформлення тощо), добір з прослуханої інформації тих її елементів, які необхідні для розв’язання комунікативних завдань. Зокрема, на основі прослуханих текстів інструктивного характеру застосовуються завдання, що передбачають короткі відповіді на запитання за змістом тексту, складання плану прослуханого, вибір правильної відповіді із декілька запропонованих, спостереження за мовними виражально-зображувальними засобами. Говоріння – передбачає формування і розвиток умінь та навичок діалогічного і монологічного мовлення. Формування умінь і навичок говоріння здійснюється в процесі: заучування учнями невеликих текстів, віршів, загадок, прислів’їв, приказок, матеріалів для рольових ігор тощо; складання відповідей на основі почутого або прочитаного тексту, усних повідомлень та відповідей на лінгвістичну тему; переказування почутого або прочитаного (докладно, стисло, вибірково) текстів різних типів, стилів і жанрів мовлення. Читання – поділяється на два види: читання вголос і читання мовчки. Читання вголос передбачає інтонаційну правильність, достатню швидкість, уміння виражати за допомогою темпу, тембру, гучності читання особливості змісту, стилю тексту, авторського задуму. Читання мовчки передбачає вміння школярів читати мовчки незнайомий текст швидше, ніж уголос, розуміти і запам’ятовувати після одного прочитання, його фактичний зміст, логічні відношення, закладені в тексті, розуміти його основну думку, позицію автора, сприймати зображувально-виражальні засоби прочитаного твору. Письмо – передбачає написання робіт творчого характеру, серед яких усні й письмові перекази і твори різних типів, стилів і жанрів мовлення. При цьому оцінюється зміст і мовне оформлення (грамотність). Для активізації мовленнєвої діяльності (згідно з метою, поставленою на початку статті, "створити" в кінцевому результаті дитину, яка може з’єднати думку зі словом, використати невичерпані можливості мови, бути безмежною в пошуках пізнання, для того щоб словом винайти розв’язання будь-якої життєвої ситуації) доречно заняття з розвитку мовлення будувати так, щоб кожен із проведених видів робіт виконував свою роль в роботі над естетикою слова і спирався на інтелектуально-когнітивну, емоційно-оціночну й мотиваційно-вольову сфери. І на останок ще раз зауважу: слово володіє логічним даром відкриття. Завдяки слову людина здатна відкривати для себе увесь світ. Пам’ятаєте, як Леся Українка свідчила про Месію:Він світ новий словами відкривав! Світ правди і добра, любові й волі… Усе залежить від володіння словом – цим фантастичним ключем самопізнання людини і засобом проникнення у її внутрішній світ, у світ настроїв, почуттів, переживань, страждань і мрій. Слово захоплює, вражає, дивує і жахає – усе залежить від уміння перейнятися цим найбільшим дивом природи, відчути глибоку естетику кожного слова. Тоді слово розбудить фантазію, окрилить уяву, відкриє неосяжний простір для зародження нових образів і почнеться солодка магія співтворення і співпраці, що, мабуть, є кінцевим результатом вчителя – мовника, що є верхів’ям моєї роботи, коли учні відчувають естетику слова, коли в їх мовленні слово набуває духовної сили і краси. Ну що б, здавалося, слова… Слова та голос – більш нічого. А серце б’ється – ожива, Як їх почує! Т. Г. Шевченко

category: Методика та технологія


title: Упровадження елементів дистанційного навчання в роботу вчителя ЗОШ: форми, методи, засоби

description:
Дистанційна освіта стала справжньою новацією 21 століття. Завдання сучасного вчителя загальноосвітньої школи – розвивати у школярів пізнавальну потребу, навчити школяра вчитися самостійно, тобто знати, як здобувати знання самотужки, вміти використовувати їх у нестандартній ситуації. Саме т

                  ому впровадження в навчальний процес елементів дистанційного навчання є найважливішим етапом освітнього розвитку учнів ЗОШ. Які ж шляхи впровадження елементів дистанційного навчання можливі у загальноосвітній школі? У дистанційному навчанні використовують традиційні форми навчання, тільки дещо модифіковані. Розглянемо деякі з них. Одна з найважливіших форм навчальних занять - лекція. Шкільна лекція – така форма навчання, за якою вчитель, викладаючи навчальний матеріал, допомагає учням сформулювати проблеми; опанувати логіку пізнання; зробити власні відкриття [6, с. 25]. За умов застосування інформаційних та телекомунікаційних технологій загальні вимоги до лекції зберігаються. Лекції при дистанційному навчанні можуть проводитися в реальному і нереальному часі, фронтально й індивідуально. Доцільним є проведення "електронних лекцій". Під електронними лекціями прийнято розуміти набір навчальних матеріалів в електронному вигляді, що включає текст лекцій, демонстраційний матеріал, додаткові відомості з теми лекції та ін., оформлені у вигляді окремих файлів. Електронні лекції мають свої особливості, які відрізняють їх від традиційних: чітко структурований зміст; блокова схема побудови матеріалу; розвинена гіпертекстова структура; використання додаткових прийомів викладу матеріалу (звук, анімація, графіка). Електронна копія друкованого тексту лекції є однією з примітивних варіантів електронних лекцій. Єдина перевага електронних копій - простота складання. У виняткових випадках електронні копії можуть частково замінити повноцінні електронні лекції. Створити електронну лекцію під силу кожному вчителеві – достатньо відсканувати потрібний теоретичний матеріал, розмістити в певній послідовності, пов’язати гіперпосиланнями – лекція готова! Надавати допомогу в самостійному опануванні навчальним матеріалом та керувати роботою учнів допомагають учителеві консультації. Вони можуть бути індивідуальні й групові. Консультації із застосуванням засобів інформаційних та телекомунікаційних технологій: телефону, електронної пошти, ICQ, Skype, відео- й телеконференцій. При викладанні всіх навчальних дисциплін після опрацювання певної навчальної теми широко використовують семінари - дискусію з розглянутої тематики. Недолік традиційних семінарських занять полягає в пасивності слухачів, створення видимості активності шляхом попереднього розподілу питань і виступів, відсутність справді творчої дискусії. Семінари за умов застосування інформаційних та телекомунікаційних технологій можуть проводитися за допомогою комп'ютерних відео- й телеконференцій. Як зазначають Солодовник А. О. та Шарко В. Д., у педагогічному аспекті відеоваріант нічим не відрізняється від традиційного, тому що учасники процесу бачать один одного на екранах моніторів комп'ютера. [9] Віртуальні семінари - семінари, коли учасники не бачать один одного, а обмінюються тільки текстовими повідомленнями. Семінари можуть проходити у нереальному масштабі часу (off-line) і при цьому вчитель може оцінити активність кожного слухача. Якщо конференція не модерується (не керується), то кожен учасник бачить на екрані всі тексти питань і відповідей інших учасників семінару. Форум – найпоширеніша форма спілкування викладача й учнів у дистанційному навчанні. Форум може бути присвячений будь-якій проблемі або темі. Модератор форуму (мережевий викладач) реалізує дискусію чи обговорення, стимулюючи питаннями, повідомленнями, новою цікавою інформацією. Програмне забезпечення форумів дозволяє приєднати різні файли певного розміру. Кілька форумів можна об’єднати в один великий. Наприклад, під час роботи малої групи учнів над проектом, створюються форуми для кожної окремої групи з метою спілкування під час проведення дослідження над вирішенням поставленого для даної групи завдання, потім – обговорення загальної проблеми проекту усіма учасниками навчального процесу (веб-конференція). Ще один вид спілкування користувачів мережі в режимі реального часу - чат. Є кілька різновидів чатів: текстовий, голосовий, аудіовідеочат. Найбільш поширений текстовий чат. Голосовий чат дозволяє спілкуватися за допомогою голосу, що під час вивчення, наприклад, іноземної мови у дистанційній формі є важливим моментом. Це реальна можливість мовної практики, яка проводиться у рамках запропонованої для дискусії проблеми, сумісної проектної діяльності, обміну інформацією. Для організації дослідницької діяльності учнів в мережі Інтернет використовують веб-квести. Квести створюються для того, щоб учні вчилися використовувати отриману інформацію з практичною метою. Дана технологія сприяє розвитку критичного мислення, аналізу, синтезу і оцінки інформації. Робота з веб-квестами може бути запропонована і як домашнє завдання для учнів, які цікавляться предметом, її можна провести в класі за наявності здвоєних уроків. Реальне розміщення веб-квестів в мережі у вигляді веб-сайтів, створених самими дітьми, дозволяє значно підвищити мотивацію учнів та досягнення кращих навчальних результатів. Технологія, що, за словами Царенко В. О., дає можливість повною мірою відтворити умови колаборативної (спільної) форми організації навчання, а саме семінарських і лабораторних занять, лекцій тощо – вебінар. При цьому учасники вебінару можуть фізично знаходитися в різних місцях, а їх взаємодія забезпечується завдяки активному застосуванню засобів аудіо- та відеообміну даними і спільної роботи з різноманітними об’єктами[28]. Кожен учасник вебінару виконує свою роль, яка визначає інтерфейс віртуального класу і право на використання функцій, що може передаватися іншим учасникам. Розширення можливостей учителя при застосуванні дистанційного навчання підсилює мотивацію навчання учнів. За допомогою дистанційної форми навчання можна брати участь у міжнародних Інтернет-проектах, проводити шкільну дослідницьку діяльність, бути активними учасниками Інтернет-олімпіад, творчих конкурсів. Така форма сприяє використанню Інтернет-ресурсів, створенню власних мультимедійних презентацій, використанню інформаційно- комунікаційних технологій у позаурочний час. Використання учнями інформаційно-комунікаційних технологій з елементами дистанційного навчання в освітньому процесі на уроці і в позаурочній діяльності в школі з'явилося завдяки поширенню в педагогічному середовищі варіативних моделей проведення уроків: перше, проведення уроку гуманітарного циклу з використанням навчальних мультимедійних курсів на CD-ROM, друге, проведення уроку з застосуванням навчальних ресурсів мережі Інтернет. Як зазначає Т. Дерба, у рамках дистанційної форми навчання можна виділити наступні модифікації: Дистанційна форма навчання. Учень індивідуально записується на курс та навчається дистанційно за методикою відповідного навчального центру. Дистанційно-очна форма навчання. Учень вивчає предмет у школі та має можливість додатково вивчати його дистанційно. Тьютором може бути шкільний учитель або викладач іншого закладу (тьютор – це дистанційний викладач). За такої форми навчання дистанційні матеріали органічно залучаються в традиційний навчальний процес. Класно-дистанційна форма. Учні одного класу (однієї школи) вивчають предмет за дистанційною формою. Вони мають можливість спілкуватися зі своїм учителем. Кількість очних уроків зменшується, вони перетворюються на очні консультації. У ролі тьютора виступає вчитель своєї школи. Дистанційна форма навчання з учителем-куратором. Учні навчаються дистанційно, а тьютор з іншої школи. Причому шкільний вчитель із предмету дистанційного навчання є вчителем-куратором, він виконує функції консультанта на місці (роз’яснює школярам деталі дистанційного навчання та незрозумілі місця з предмету). Учні беруть участь в окремих тематичних семінарах, які обговорюються на очних заняттях [4]. Отже, дистанційне навчання сприяє поширенню інформаційно-комунікаційних технологій, використанню їх засобів (SMART-дошка, навчальні CD-диски, мультимедійне програмно-методичне забезпечення, використання аудіо-, відеоматеріалів, телевізійних навчальних програм, Інтернету). Перспективи подальших досліджень дистанційного навчання ми вбачаємо в тому, що має бути вирішено першочергове завдання – вибір методів, форм, засобів використання елементів дистанційного навчання школярів: доцільно послідовно розглянути варіанти побудови елементів дистанційного навчання для різних навчальних рівнів або ступенів шкільної освіти. Це дозволить більш чітко окреслити вимоги до варіантів побудови дистанційного навчання з урахуванням доцільності, можливості й економічних чинників. Критерії, сформульовані для різних варіантів апаратного і програмного забезпечення в дистанційному навчанні, мають орієнтуватися використання різних видів комунікацій (наприклад, електронних) задля адаптивності й повноти використання різних елементів дистанційного навчання учнів. Процес введення дистанційних елементів в освіту дозволяє: Економити час учня і вчителя. Вносить елементи новизни у процес навчання для учнів і вчителя, дозволяє учневі відчути самостійність і разом з тим відповідальність, що підвищує його мотивацію до навчання. Бути в деякій мірі готовим прийняти дистанційне навчання в цілому, так як учень має право обрати цю форму навчання. Розвивати в учнів навички до безперервної освіти і підвищення кваліфікації у майбутній професійній кар'єрі. Бібліографія Антонов Г. Дистанційне навчання: мода чи потреба? // Освіта України. – 4 квітня (№25). – с. 10Биков В. Ю., Кухаренко В. М., Сиротинко Н. Г., Рибалко О. В. Технологія розробки дистанційного курсу: Навчальний посібник / За ред. В. Ю. Бикова та В. М. Кухаренка. – К.: Міленіум, 2008. – 324 с.Варзар Т. Дстанційна освіта в сучасній освітній діяльності //Українознавство. – 2005. –№ 1. – С. 116–119.Дерба Тамара Олександрівна. Дистанційне навчання школярів. – Режим доступу: http://www. nbuv. gov. ua/e-journals/ITZN/em13/content/09dtossi. htmДистанційне навчання: Тренінг з організації дистанц. навчання на платформі WebСТ. – Режим доступу: httр://www. users. kharkiv. com. - Заголовок з екрана.Житник Б. Ю. Форми і методи навчання. – Х.:Основа, 2005 – 125с.Жуковська. Д. В. Засади дистанційного навчання школярів. Вісник Житомирського державного університету. Випуск 53. Педагогічні науки. – Режим доступу: httр://www. . nbuv. gov. ua/portal/soc_gum/VZhDU/2010_53/vip_53_29. pdfИнновации в общеобразовательной школе. Методы обучения. Сборник научных трудов / Под. ред. А. В. Хуторского. – М., 2006. – 290 с.Комп’ ютерні системи контролю знань у дистанційному навчанні// Вісн. Акад. дистанц. освіти. – 2004. –№ 2. – С. 68–71.Комплекс методических материалов "Подготовка и поддержка педагогов- кураторов, участвующих в Интернет-обучении школьников" // Російський сайт методичної підтримки учителів. – Режим доступу: httр:// school. iot. ru/– Заголовок з екрана.Концепция организации обучения школьников с использованием Интернет на профильном уровне // Російський сайт методичної підтримки учителів. –– Режим доступу: httр:// school. iot. ru/– Заголовок з екрана.Концепция развития дистанционного образования на территории государств-участников Содружества Независимых Государств: (Проект) // Открытое образование. – 2003. – № 3. – С. 9–13.Кузнецов А. А., Пинский А. А., Рыжаков М. В., Филатова Л. О. Структура и принципы формирования содержания профильного обучения на старшей ступени. – М., 2003.Методика обучения учащихся через Интернет // Російський сайт методичної підтримки учителів. – [ Електронний ресурс] – Режим доступу: httр:// school. iot. ru/– Заголовок з екрана.Методические материалы по организации Интернет-обучения школьников на профильном уровне // Російський сайт методичної підтримки учителів. – [Електронний ресурс] – Режим доступу: http://school. iot. ru/ – Заголовок з екрана.Методические рекомендации для педагогов-кураторов // Російський сайт методичної підтримки учителів.. – [ Електронний ресурс] – Режим доступу: httр:// school. iot. ru/– Заголовок з екрана.Моисеева М. В., Полат Е. С., Бухаркина М. Ю., Нежурина М. И. Интернет- обучение: технологии педагогического дизайна. – М., 2004.Об утверждении методики дистанционных образовательных технологий (дистанционного обучения) в образовательных учреждениях высшего, среднего и дополнительного профессионального образования Российской Федерации: Приказ М-ва образования России № 4452 // Нар. образование. – 2003. – № 6. – С. 282–285.Потапова Р. К. Новые информационные технологии и лингвистика: Учебное пособие. Изд. 4-е, стереотипное. – М.: КомКнига, 2005. – 368 с.Солодовник А. О., Шарко В. Д. Інформаційний супровід дистанційного курсу "теорія розв’язання винахідницьких задач". – [ Електронний ресурс] – Режим доступу: http://ite. ksu. ks. ua/webfm_send/216Сисоєва С. О. Методологічні проблеми дистанційного навчання // Вісн. Акад. дистанц. освіти. – 2004. –№ 2. – С. 21– 28.Система дистанційної освіти та перевірки знань: Сервер інформ. технологій каф. Фундамент. дисциплін АПБУ. – Режим доступу: httр://www. fdapbu. narod. rи. – Заголовок з екрана.Створення дидактичних матеріалів з дистанційної форми навчання: Інформ. - метод. зб. / П. М. Таланчук, А. Г. Шевцов, В. Т. Бажан, В. М. Ген-ба. – К.: Ун-т "Україна", 2001. – 48 с.Сысойкина М. Дистанционное образование в России [Електронний ресурс] – http://www. osp. ru/peworld/2007/09/4582050/.Таналіс М. Дидактичний контекст дистанційного навчання // Вісн. Акад. дистанц. освіти. – 2004. – № 2. – С. 51–57Шабанов А. Г. Формы, методы и средства в дистанционном обучении // Инновации в образовании. – 2005. – № 2. – С. 102–116.Шукевич Б. Шляхи поповнення терміносистеми з дистанційного навчання// Українська термінологія і сучасність: Зб. наук. праць. Вип VI / Відп. ред. Л. О. Симоненко. – Київ.: КНЕУ, 2005. – С. 437 – 440Царенко В. О. Вебінар як технологія навчального співробітництва учнів і вчителів середніх шкіл. – [ Електронний ресурс] – Режим доступу: http://ite. ksu. ks. ua/webfm_send/208

category: Методика та технологія


title: Контроль знань із природознавства у 5 класі

description: У збірці завдань на заявлену тему подано чотирьохрівневі завдання для роботи у двох варіантах. Розраховано для учнів 5 класу

category: Методика та технологія