title: Організація методичної роботи в ліцеї: управлінський аспект

description:
Від творчого вчителя - до творчого учня - основне завдання методичної роботи в ліцеї. Виявити й об’єктивно оцінити реальні можливості, здібності і талановитість кожного вчителя, виростити з них майстрів педагогічної справи, які забезпечать кінцевий результат – високий навчальний потенціал наших у

                  чнів, – основні складові методичної роботи. Успіх розв’язання накреслених перед сучасною школою завдань багато в чому залежить від того, наскільки правильно сплановано в навчальному закладі організаційно-педагогічні та методичні заходи. З метою оптимізації керівництва методичною роботою на початку навчального року адміністрація ліцею визначає організаційну структуру методичної роботи, добирає керівників методичних кафедр, розглядає й затверджує плани методичної роботи вчителів, забезпечує участь учителів у курсовій підготовці тощо. Управління науково-методичною роботою здійснює заступник директора з науково-методичної роботи та науково-методична рада, яка є центральною ланкою методичної роботи ліцею. Систематично проводяться засідання, в тому числі і в нетрадиційній формі, на яких вчителі діляться досвідом з вирішення актуальних проблем організації навчально-виховного процесу. Кожен педагогічний працівник працює над індивідуальною науково-методичною темою, актуальною за змістом. У річному плані роботи ліцею чітко окреслюються пріоритетні завдання науково-методичної роботи на поточний навчальний рік. Адміністрація спрямовує усю методичну роботу на підвищення фахового та освітнього рівня вчителів, вивчення і втілення в практику передового педагогічного досвіду, збагачення досвіду педагогів ліцею новими прогресивними технологіями та на постійне вдосконалення навичок самоосвіти. Виявити й об’єктивно оцінити реальні можливості, здібності і талановитість кожного вчителя, виростити з них майстрів педагогічної справи, які забезпечать кінцевий результат – високий навчальний потенціал наших учнів, – головне завдання методичної роботи в ліцеї. Першою сходинкою до вдосконалення професійної майстерності вчителя є діагностування, яке розпочинається зазвичай у березні. Його проведення дає можливість цілеспрямовано й послідовно організувати методичну роботу в ліцеї, допомагає подолати такі характерні недоліки, як необґрунтованість вибраних форм і напрямків, брак елементів кращого педагогічного досвіду, взаємодопомоги. Перед діагностуванням проводиться підготовча робота. Насамперед вчимо вчителів аналізувати свої уроки, адже діагностування неможливе, якщо вчитель не вміє давати адекватну оцінку своїй праці. Основний етап роботи – заповнення вчителем діагностичних анкет, який проводиться щорічно в березні-квітні. Учителям заздалегідь пропонується перелік основних питань з навчальної та виховної роботи, що випливають з проблемної теми, над вирішенням якої працює педагогічний колектив. Після коригування анкет складаємо діагностичну карту. Аналіз такого опитування дає можливість спланувати методичну роботу в ліцеї, орієнтуючись на потреби і можливості педагогічного колективу, визначити форми роботи з питань удосконалення педагогічної майстерності кожного педагога. Отже, вся методична робота, що проводиться в ліцеї, планується відповідно до результатів педагогічного діагностування і спрямовується на ґрунтовне теоретичне і практичне засвоєння педагогічним колективом актуальних проблем становлення сучасної школи, піднесення ефективності уроку, оновлення позакласної роботи. На даній основі у ліцеї розробляється план заходів методичної роботи, який спрямований на надання практичної допомоги з питань вдосконалення методики уроку як основної форми навчального процесу; вивчення і впровадження в практику передового педагогічного досвіду і досягнень науково-методичної та психолого-педагогічної науки; оволодіння новими педагогічними технологіями навчання і виховання учнів-ліцеїстів; систематичне вивчення й аналіз навчальних програм, підручників і методичних посібників; надання допомоги молодому вчителю. Структура методичної роботи в ліцеї визначається на рік. Усі вчителі ліцею охоплені різними формами методичної роботи. Вони є активними учасниками районних семінарів, засідань, нарад та інших методичних заходів, результативно працюють у предметних методичних кафедрах. У ліцеї працює 5 методичних кафедр: вчителів початкових класів, природничо-математичних предметів, суспільно-гуманітарних, фізичної культури і здоров’я, мистецтва та технологій, виховної роботи. Згідно з планом методичної роботи в ліцеї проводяться фестивалі педагогічної майстерності, предметні декади, творчі звіти вчителів, робота творчих лабораторій, педагогічні тренінги для молодих спеціалістів, педагогічні читання, конференції, семінари, методичні оперативні наради та індивідуальні консультації тощо. Для організації творчої професійної діяльності, стимулювання безперервної фахової та загальної освіти педагогічних працівників, підвищення відповідальності за результати навчання і виховання учнів щорічно в ліцеї здійснюється атестація педагогічних кадрів. Організація атестації педагогічних працівників у закладі проводиться відповідно до Типового положення про атестацію, Законів "Про освіту", "Про загальну середню освіту"та здійснюється за планом. Безконфліктність організації і проведення атестації забезпечується доброзичливими взаєминами між педагогами, які атестуються, і членами атестаційної комісії, готовністю їх до конструктивної та результативної роботи, відкритістю планування та дотримання норм і правил проходження атестації. Документальне оформлення атестації відповідає вимогам Типового положення про атестацію. Цілеспрямоване професійне зростання, самовдосконалення педагогічних кадрів –одне з головних завдань розвитку освітньої системи закладу. Педагоги ліцею постійно вдосконалюють свій фаховий рівень на курсах підвищення кваліфікації, ознайомлюються, вивчають і творчо застосовують елементи передового педагогічного досвіду вчителів ліцею, району, області, країни. Курсова перепідготовка відбувається планово, з урахуванням побажань педагогічних працівників щодо змісту та форм проходження курсів. Навчання в ліцеї будується за принципом внутрішкільної групової диференціації, що ґрунтується на врахуванні реальних навчальних можливостей та психологічних особливостей учнів. Воно вимагає від учителя високої діагностико-педагогічної культури, компетентнісного підходу, вміння реалізувати принципи особистісно-орієнтованого навчання, тобто глибоких знань педагогіки і психології. У цьому плані велику роль відіграє постійно діючий практичний семінар для вчителів ліцею "Творчий підхід до навчання і виховання особистості". У ліцеї послідовно і цілеспрямовано практикуються як традиційні, так і нетрадиційні форми методичної роботи: інструктивно-методичні наради; індивідуальні консультації; засідання методичних кафедр; предметні декади; заняття школи молодого вчителя "Молодість і перспектива"; методична декада "Твоя майстерність, молодий учителю" та інші. З нетрадиційних форм: педагогічні консиліуми "Адаптація учнів до навчання в основній та старшій школі", "Моніторинг навчальних досягнень учнів"; аукціон дитячих ідей; фестиваль педагогічних ідей; творча лабораторія вчителя-наставника; творчі звіти вчителів, що атестуються; майстер-класи вчителів; педагогічні виставки-презентації; педагогічні ательє, різні форми самоосвітньої діяльності вчителів. Важливим фактором підвищення професійної майстерності є участь педагогів у щорічному професійному конкурсі "Учитель року", дослідно-експериментальній роботі спільно з Харківською академією неперервної освіти, обласній виставці-презентації педагогічних ідей та технологій, видання друкованої продукції з досвіду роботи тощо.

category: Методика та технологія


title: До якості освіти крізь призму інформаційних технологій

description: Мета запропонованої статті полягає у встановленні шляхів підвищення якості освіти через призму інформаційних технологій, як сукупність методів і технічних засобів збирання, організації, збереження, опрацювання, передачі та подання інформації за допомогою комп’ютерів і комп’ютерних комунікацій

category: Методика та технологія


title: Ритмічні вправи на уроках читання у 2 класі

description: У авторській збірці вправ для учнів 2-го класу наголошується, що гра - найприродніша та найпривабливіша діяльність дитини. Через те й ігрові форми на уроці - це оптимальний шлях залучення дітей до навчання

category: Методика та технологія


title: Формирование критического мышления путем использования интерактивных технологий обучения. (Рос. мова.)

description: У матеріалі на заявлену тему авторка пише, що сучасний учень, працюючи з Інтернетом, знаходить необхідну інформацію швидше за вчителя. Варто порозмислити над тим, як не тільки шукати інформацію, а яким чином залучити інтерес до навчання, до предмету. У пригоді можуть стати інтерактивні форми роботи

category: Методика та технологія


title: Інклюзивне навчання: рівні можливості для кожного

description: Розробка тренінгу на заявлену тему для педагогічних працівників, мета якого - познайомити вчителів з особливостями інклюзивного навчання в системі освіти; сформувати толерантне ставлення до впровадження інклюзивного навчання у закладах освіти

category: Методика та технологія


title: Повторення курсу алгебри. Рівняння, нерівності та системи рівнянь з параметрами (підготовка до ЗНО, продовження)

description: Для розв’язування задач у математиці досить часто доводиться складати й розв’язувати рівняння, системи рівнянь, нерівності. При цьому нерідко в ці рівняння та нерівності, крім невідомих величин, входять також деякі інші змінні величини, що мають назву параметри

category: Методика та технологія


title: Матеріали до вивчення творчості В. Стуса

description:
Загальні положення В рік 80-річчя Донецької області з щемом у серці варто згадати поезію найвизначнішого, наймужнішого поета ХХ століття, нашого земляка Василя Стуса. У січні йому виповнилося б 75. В.Стус є одним із поетів легендарного покоління «шістдесятників», який жив

                  за принципом – « хто ж, якщо не я!». Його глобальне бачення історичного минулого Батьківщини, сумне сьогодення і відповідальність за майбутнє були злиті воєдино. Доля відміряла йому Шевченків вік, дала Тарасову любов до землі і Тарасову муку та її неволю. Обох переслідувала імперія – відповідно царська та комуністична. Обоє зазнали заслання із забороною на творчу діяльність. В обох життя обірвалося на півдорозі (Шевченко помер у 47 років, а В.Стус - у 48). Водночас вони пооціновуються не у своїй природній властивості як поети, яскраві творчі постаті, немислимі поза мистецтвом: у народній уяві обоє окреслюються передовсім як борці за зневажені людські права, за поганьблену національну гідність. Василь Стус навіть у найтяжчі хвилини життя твердо вірив, що вернеться до народу своїм словом, «що край його почує», Нині ми вже й самі це бачимо. Стусові поезія залунала в Україні, її почули, в неї вслухаються. Його ім’я сьогодні на устах не тільки знавців української літератури, а й у всіх, кому не байдужа доля України. Інтимна лірика Василя Стуса включає в себе твори, присвячені рідній Україні (слайд 5), мамі (слайд 6), жінці (слайд 7), синові (слайд 8), другові (слайд 9). Це й твори-спогади про події дитячих літ і почуття, пов'язані із ними. Спогади про найдорожчих людей, про найпотаємніше, найінтимніше в його житті — радість кохання, окремі найдорожчі епізоди немов постають через призму похмурої неволі. Але й серед страждань і смертей, серед знущань у неволі зберіг він тепло і ніжність інтимних почуттів. Відірваний від близьких і рідних, Стус згадує про них ніби в мріях («Ти десь живеш на забутім березі моїх змілілих пам'ятей», «Ти десь за білим забуттям і навіть долі далі»). Поет, згадуючи дорогих йому людей, переживає їхнє горе гостріше, ніж власне. Інтимну лірику Василя Стуса високо оцінив І. Драч. Він писав: «Серед його тюремних творів для мене найдорожчі його інтимні поезії, його відчайдушне вміння знаходить для душі місце всюди в найкарколомніших знущаннях, у найбезпросвітнішому мороці сучасності». Образ України проходить через усю поезію Стуса. Про кого б не говорив поет: чи про матір, чи про дружину і сина, про свою самоту, про Мордовію чи Колиму, про життя чи смерть – скрізь у кожному слові присутня втрачена вітчизна. Цей образ України-матері допомагав йому творити і боротись, бути непереможним, одержимим (слайд 5 ) Мати – це світлий образ у серці сина. Василь пригадує, яка вона була чиста і добра, мама надає йому сили і наснаги. Стус відчував велику провину перед своєю ненею, і зболений крик душі чуємо з його листа, датованого 1982 роком: «Прошу не покинути напризволяще мою маму, Стус Олену Яківну. Потребує мати головне моральної підтримки, виплакуючи очі за сином. Люди добрі, пишіть їй, хай не буде вона самотньою у своєму горі, підтримуйте її дух». До болю милі ще з дитинства материнські очі – «жарини» випромінювали тепло й ласку. Навіть на далекій відстані вони зігрівають душу синові, кличуть до покинутого домашнього вогнища (слайд 6). Любов до дружини Валентини Попелюх, яка вистояла, зберегла вірність, виховала сина, зігрівала душу опального поета. Про силу людського кохання, про силу людських спогадів, що береже в собі пам'ять, пише В.Стус. листи коханої зігрівали його на чужині (слайд 7) Із далекої холодної чужини батько говорить із сином у своїх листах про світ благородних людських почуттів» «Любов – то, може, єдина справжня квітка, подарована людині Богом. Тільки в любові людина розумна. І навіть: що більше, дуже любиш – то розумнішаєш. Інших квіток, кращих за цю, квітку любові, я не знаю» (лист до сина в день17-ліття) (слайд 8). Щирим постає поет і у творчій спадщині до друзів (Алли Горської, Івана Світличного). Жити вільно, без страху, без колінкування — таким було шістдесятницьке кредо, яке єднало поета і його друзів. Загострене почуття справедливості, усвідомлення власного «Я», окриленість національною ідеєю, їх розум, помножений на талант виборювали право жити на землі (слайд 9). 2. Мета проекту: Познайомити учнів з інтимною лірикою Василя Стуса ; Залучати їх до загальнолюдських цінностей; Розвивати потребу в читанні, інтерес до художнього слова; Формувати естетичний смак, читацьку культуру; Виховувати повагу до Матері, Жінки, вміння товаришувати, цінувати дружбу. 3. Завдання проекту: Привернути увагу до творчої діяльності видатних поетів, наших земляків, письменників-ювілярів. 4. Очікувані результати проекту: Зацікавити учнів, викликати потребу в знайомстві з творами видатного земляка Василя Стуса; Залучення учнів до загальнолюдських цінностей: патріотизму, поваги до родинних цінностей, вміння цінувати дружбу, здатності прощати, протистояти проявам несправедливості. Уміння знаходити правильні рішення у складній життєвих ситуаціях. 5. Учасники проекту: учні 10 – 11 класів 6. Термін виконання: вересень – жовтень 2012 року 7. Методи реалізації: Самостійна робота з різноманітними джерелами інформації ; Групова співпраця; Створення комп’ютерної презентації; Відкритий урок. 8. Мотивація: усвідомлення власної потреби в діяльності, спрямованої на відродження духовності, загальнолюдських цінностей; можливість більш детального знайомства з творчим спадком видатних земляків, усвідомлення значимості їх внеску в українську літературу; Опис діяльності І етап – підготовчий: планування      роботи (визначення мети проекту, формування групи учасників, визначення      часу здійснення проекту та потрібних ресурсів); стимулювання      пошукової роботи, роботи з різноманітними джерелами інформації, узгодження      питань про проектну діяльність з вчителями, які можуть надати допомогу при      вирішенні навчальних завдань проекту. ІІ етап – збір та підготовка необхідної інформації: обговорення      і вибір методів дослідження та пошуку інформації; робота      з літературою, обробка матеріалів з Інтернету; розробка      плану відкритого уроку та комп’ютерної презентації; ІІІ етап – визначення напрямів діяльності: узагальнення      зібраного матеріалу та аналіз отриманої інформації; визначення      найефективніших шляхів реалізації проекту, розподіл завдань; визначення      часу необхідного для виконання проекту; визначення      необхідних ресурсів; ІV етап – презентація і оцінювання результативності проекту: проведення      відкритого уроку проведення      презентації проекту узагальнення      отриманого досвіду, визначення найбільш сильних та найбільш слабких сторін      роботи.

category: Методика та технологія


title: Проблемні ситуації та способи їх створення на заняттях іноземної мови

description:
Проблемні ситуації - це усвідомлене суб'єктом утруднення, шляхи подолання якого потребують пошуку нових способів дій. Для подолання труднощів необхідні дві умови: необхідно усвідомити, побачити утруднення; важливо, щоб виникла потреба, бажання вирішити це утруднення.

                  l>Те, що проблемні ситуації - джерело мислення, не означає, що будь-яка проблемна ситуація неодмінно спонукає мислення. Процес мислення виникає, якщо у суб'єкта (учня) є певні знання в цій галузі. Разом з тим він повинен усвідомлювати недостатність своїх знань для вирішення проблем. Як психологічна категорія проблема - явище суб'єктивне, вона втрачає психічний стан під час зіткнення з суперечністю. Проблемний характер мають лише ті завдання - у яких міститься практична чи теоретична трудність, яка потребує дослідницької активності. При подоланні індивідом трудності завдання втрачає свій проблематичний характер. Отже, саме проблемна ситуація допомагає викликати пізнавальну потребу в учнів, тим самим створити умови для засвоєння нового матеріалу. Проблемна ситуація повинна відповідати таким вимогам: вона повинна бути адекватна реальній ситуації спілкування; зрозумілою для учнів; виховувати в них уважне ставлення до співбесідника, ініціативність; викликати інтерес до завдання, бажання добре його виконати. Головний акцент повинен бути зроблений на створенні ситуації, як системи взаємовідносин між тими, хто спілкується. Система взаємовідносин між співрозмовниками досить різноманітна. Вона охоплює різні сфери їх суспільного і матеріального життя; соціальні відносини, відносини спільної діяльності; статусно-рольові відносини. Ці відносини характерні і для учнів. Проблемні ситуації, проблемні тексти, а також врахування особистого досвіду учнів можуть допомогти керувати навчальним процесом. Обговорення ситуацій, побудованих на основі взаємовідносин дозволяє зробити процес навчання максимально природним, наближеним до умов реального спілкування. Природна потреба в спілкуванні іноземною мовою може бути викликана за допомогою ситуацій, пов'язаних зі ставленнями до інших людей, з дружбою, традицією, природою, мистецтвом. Ці ситуації повинні сприяти формуванню різних думок учнів і не давати однозначного рішення. Обговорення таких ситуацій дозволяє порівняти різні думки, викликає в учня потребу захистити свою думку. Проблемні ситуації можуть бути різного виду: проблемно-інформаційні, засновані на різному ступені інформованості співбесідника, коли один співбесідник щось знає, а інший хоче ще знати; проблемно-спонукальні, коли один спонукає до діяльності іншого; проблемно-оцінюючі, коли співбесідника спонукають до висловлення свого ставлення, своєї позиції. У всіх цих випадках використовується індивідуальний досвід учнів, в них розкривається фантазія, вигадка як форма творчого мислення з опорою на іноземне мовлення. Останнє, в свою чергу, удосконалюється як необхідний засіб їх реалізації. Поширене висловлювання стимулюють ситуації такого типу: Ти прийшов із школи пізніше, ніж звичайно. Поясни чому? Ти такий засмаглий! Скажи, де ти був влітку, як відпочивав? Ситуації сприяють вільному висловлюванню, вони можуть бути тематичними і нетематичними: Ти листуєшся з хлопчиком з Англії. Напиши йому, де і як ти проводив свої канікули. Розкажи нам, що ти йому на пишеш. Значення таких ситуацій у тому, що вони стимулюють мовленнєву діяльність. Такі ситуації допомагають зробити процес навчання керованим, тому що сама ситуація безпосередньо націлює думки учнів в потрібному напрямку пошуку змісту висловлювання. Створення таких ситуацій передбачає декілька цілей: (головна) активізація розумової діяльності учнів; розвиток навичок мови, діалогічного й монологічного мовлення; повторення й закріплення певного лексичного й граматичного матеріалу; служить способом перевірки розуміння прочитаного. Створенню проблемних ситуацій передує робота, спрямована на закріплення мовленнєвих зразків. Реакція на таку ситуацію і є рішення проблемного завдання. Використання ситуацій буде успішним, якщо: ситуації дібрані на весь курс навчання; дібрані ситуації подаються в системі, що сприяє формуванню вміння логічно, послідовно висловлюватися і забезпечити перехід від однієї моделі до другої. Особливо важливе значення питання "Чому?". Без нього ні активне навчання, ні наукове дослідження неможливі. Таким чином, учителю необхідно створювати проблемні ситуації з урахуванням типових помилок учнів, що робить знання більш усвідомленими, міцними і допомагає учням подолати неправильні уявлення, вчить мислити, робити самостійні висновки, узагальнення.

category: Методика та технологія


title: Тестовий контроль як ефективний засіб закріплення та вдосконалення вивченого матеріалу з навчальних предметів „Дитяча література” та „Зарубіжна література”

description: Подано по 6 варіантів тестових завдань, різних за формою (закриті, відкриті, установлення відповідності тощо), та зразки відповідей для них. Розраховано на студентів бібліотечних відділень коледжів і училищ культури та мистецтв України І-ІІ рівня акредитації

category: Методика та технологія


title: Настольный теннис на уроках физической культуры в школе. (Рос. мова)

description:
Подано авторську розробку навчальної програми спецкурсу на заявлену тему. У пояснювальній записці до програми наголошується, що з усього різноманіття існуючих засобів фізичного виховання учнів 5-11-х класів, включення вправ із тенісу є найбільш доцільними. Мета курсу - оволодіння навичками гри в тен

                  іс

category: Методика та технологія


title: Травматизм на уроках фізкультури

description:
У статті авторка пише, що травматизм на заняттях фізичної культури - явище, не сумісне з оздоровчими цілями фізичної культури й спорту. Згідно із чинним законодавством, школа несе відповідальність за життя та здоров’я учнів. Робота з профілактики травматизму та нещасних випадків є одним із найважлив

                  іших завдань учителя

category: Методика та технологія


title: Свята та розваги в дошкільному навчальному закладі

description: Розробка заняття з метою формувати у студентів цілісні знання; уміння використовувати їх у практичній діяльності, знаходити правильні рішення; активізувати процес навчання та підвищити рівень засвоєння матеріалу; досягти високої активності у групі

category: Методика та технологія


title: Дидактичний матеріал „Задачі з генетики”

description: Подано систему задач і вправ із генетики: на визначення будови і-РНК за будовою ДНК; на визначення будови ДНК за будовою молекули білка; на визначення будови молекули білка за будовою молекули ДНК тощо разом із відповідями та способами розв’язання завдань

category: Методика та технологія


title: Методичні рекомендації щодо вивчення математичних формул

description: У статті розглянуто декілька інноваційних методів роботи з вивчення формул та надані методичні рекомендації щодо їх використання. Для вчителів математики загальноосвітніх шкіл і викладачів вищих навчальних закладів I-II рівнів акредитації

category: Методика та технологія


title: Розвиток креативного мислення на уроках математики та навчання грамоти

description: У статті авторка пише, що креативні здібності можна розвивати на будь-якому уроці, головне, щоб це не було стихійним явищем, а від уроку до уроку набирало своєї складності. Бо навчитись мислити креативно не просто. Це не є конкретним завданням, виконавши яке, можна легко забути

category: Методика та технологія


title: Упровадження інноваційних технологій у навчальний процес

description: У статті авторка пише, що інновація як процес означає часткову або масштабну зміну стану системи та відповідну діяльність людини. Інновація як результат передбачає процес створення нового, що має конкретну назву „новація”

category: Методика та технологія


title: Формування інформаційної компетентності учнів засобами інформаційно-комунікаційних технологій при викладанні фізики

description:
У роботі розглядається опис професійного досвіду працівника при формуванні інформаційної компетентності учнів засобами інформаційно-комунікаційних технологій і можливостей мережі Інтернету при викладанні фізики. Представлені шляхи використання ІКТ на уроках, позитивні моменти роботи та проблеми й тр

                  уднощі роботи з учнями

category: Методика та технологія


title: Робота з обдарованими учнями початкових класів

description:
Подано систему завдань для проведення олімпіади з англійської мови для учнів 3-4-х класів, мета якої - сприяти естетичному вихованню учнів; розширити та поглибити знання учнів з англійської мови; розвивати мовленнєві здібності та логічний виклад думок; виховувати позитивне ставлення до англійської м

                  ови

category: Методика та технологія


title: Аналіз факторів формування особистості сучасного вчителя початкової освіти з погляду сучасної педагогіки та психології

description: Розробка бінарного заняття на заявлену тему у формі семінару-дослідження з медіапрезентацією (додається). Тема з педагогіки - „Сучасні критерії до формування особистості вчителя початкової освіти”. Тема з психології - „Види мислення. Значення мислення в діяльності людини”

category: Методика та технологія


title: Особливості роботи над стилістикою виконання творів І. С. Баха на заняттях фортепіано

description:
Особливої гостроти проблема стилістичного виконання набуває при виконанні студентами класичних творів які входять до основної програми основного фортепіано. Складність виконання даних творів пов’язана з особливостями їх структури, обумовленої властивістю музичної форми, жанру, епохи., що вимагає

                  від студентів усвідомлення логічних закономірностей музичного матеріалу. І цілісного охоплення музичного твору. Виконання бахівських творів є важливим критерієм у визначенні рівня музичної культури інтерпретатора, зрілості його професійної майстерності, розвитку відчуття стилю. Твори І. С. Баха демонструють унікальність його композиторського стилю, в якому синтезувались усі явища художньої музичної практики того часу. Стиль музики І. С. Баха не пов’язаний з будь-яким творчим напрямком. Він є самостійною бахівською системою стильових ознак. Він засвоїв кращі традиції різних національних шкіл, прийомів народжених в різних національних жанрах. Бах використав їх у взаємодії поліфонічного та гомофонного складів. Його творами притаманна поліфонічна логіка та гомофонне багатство музичного образу. Особливістю його творів є рівновага мелодії та гармонії, тобто горизонту і вертикалі. Всі ці риси свідчать про творчу універсальність Баха. Творчість Й. -С. Баха, зокрема його клавірні твори, протягом століть вивчалася багатьма мистецтвознавцями. Його творчість вивчали Н. Форкель, Ф. Шмітт, А. Швейцер, Є. Курт, Ч. Террі, А. Шерінг, Ф. Сменд, Є. Бодки, Ф. Бузоні, Х. Ріман, Т. Ліванова, Л. Ройзман, М. Друскін, Я. Мільштейн, Б. Яворський, В. Протопопов, В. Золотарьов, О. Чугаєв та інші. Вони розглядали творчість Й. -С. Баха, зокрема 48 прелюдій і фуг "Добре темперованого клавіру" (Wohltemperiertes Klavier) в різних аспектах: в контексті творчої спадщини композитора, з позицій виконавської інтерпретації, драматургії і структурно-композиційної будови. Клавірна музика Й. -С. Баха займає одне з провідних місць у виконавському мистецтві. 48 прелюдій і фуг "Добре темперованого клавіру" є школою поліфонічної композиторської виконавської майстерності. На основі яскравих виразних тем Бах створив досконалі музичні образи в усіх 24 тональностях. Важко визначити силу впливу музики Баха. Вона піддавалася метаморфозам у сприйнятті багатьох десятків поколінь різним тлумаченням як в теоретичному і практичному плані, так і у виконавській інтерпретації [4,78]. Найвища майстерність виконавця неможлива без знання прелюдій і фуг Й. -С. Баха. Вони ведуть від розуміння поліфонії середньої складності до творів, виконання яких потребує досконалого вивчення бахівського багатоголосся. Важливим шляхом до розуміння поліфонічного письма Й. С. Баха та принципів виконання його творів є вивчення та порівняння існуючих редакцій та інтерпретацій. Порівняльний аналіз редакцій систематизує методологічну основу виявлення найбільш точного співвідношення авторського задуму та виконавського вирішення проблем створення музичного образу. Найбільш відомими є редакції Б. Муджеліні, Ферруччо Бузоні, Белли Бартока та Карла Черні. Аналізуючи редакційні особливості ДТК Й. -С. Баха в першу чергу треба звернути увагу на організацію риторико-інтонаційної основи музичного матеріалу. Провідними ознаками у цьому напрямку є фразування та артикуляція. Головне у сприйнятті музичного твору - почути смисл інтонаційного сенсу. Інтонуючи, людина виражає свої почуття, думки, ставлення до світу. Музична мова складається з ряду інтонаційних одиниць. Лише коли інтонації певним образом оброблені, скомпоновані, зведені у ту чи іншу систему, лише тоді вони отримують можливість перетворитись у мову музичного мистецтва. Бах своїми небагаточисельними вказівками дає досить точний напрямок у реалізації інтонування своїх творів. Використання риторико-інтонаційних прийомів потребує органічності, побудованої на глибоких знаннях. В галузі артикуляції А. Швейцер вказував на два основних принципи: диференційований зв’язок нот, тобто об’єднання їх в групи, та staccato, як ритмічний розрив legato. Якість редакційних вказівок можна визначити у відповідності використання різних прийомів фразування, артикуляції, плану драматургії до характеру музичного матеріалу та логіки його розвитку. Важливим, яскраво індивідуальним фактором є динаміка. Специфіка поліфонії, з її повторенням теми, протискладаннями, інтермедіями диктує необхідність нюансування. Вся гамма відтінків повинна підпорядковуватися центральному образу. Відчуття цілого вирішує проблему розвитку динамічного плану і визначає його роль у побудові драматургії. Я. Мільштейн писав: "… зміна динамічних відтінків – forte; piano – у Баха рівнозначна зміні мануалів. Остання передбачає "терасоподібну", ступінчату динаміку, а не динаміку поступових переходів. Однак всередині великого епізоду поряд з цілісною динамікою можливими є тонкі звукові градації. Досягнути цього можна за допомогою тембру …" [5, 64]. Помилку роблять і ті, хто замість подвійної архітектонічної динаміки застосовують одну "терасоподібну динаміку загального плану. Це все одне, що залишити без орнаменту та без кольору суворі високосводчаті лінії готичної архітектури, додаючи їм … сухий характер" [5, 69]. Надзвичайно важливим аспектом в редагуванні є питання темпу та їх відносність. Твори Баха пройшли через різні епохи. Ми не можемо ототожнювати Allegro старовинне і Allegro сучасне. Раніше Allegro було більш повільним, а Andante більш швидким. Різниця між темпами була меншою. Темп повинен бути логічним і відповідати задуму автора. При всій динамічності виконання захоплення дуже швидкими темпами не відповідає стилю музики Баха. А. Гольденвейзер писав: "Внутрішня значимість музичного твору … дорожче за зовнішній, навіть дуже віртуозний блиск" [3, 254]. Різні редактори пропонують різночитання у розподілі голосів та використанні мелізмів. Але вони не є принциповими. Як правило мелізми відповідають уртексту. Варіанти запропонованої редакторами аплікатури відповідають розподілу голосів. Всі редакції "Добре темперованого клавіру Й. -С. Баха є дуже важливими в історії видання цього твору. Перша частина редакції Ф. Бузоні вийшла в 1894 – 1897 рр., друга – в 1916 р. Це видання стало практичним підтвердженням поглядів Бузоні щодо виконавського мистецтва взагалі і поліфонічно зокрема. Великі масштаби, які притаманні творчості видатного піаніста надзвичайно яскраво проявилися в цьому виданні. Дуже цінним є "Вступне слово" автора редакції. Воно є "школою фортепіанної гри". В сенсі виконавського тлумачення воно є бездоганним. Найбільш придатним в педагогічній практиці є редакція Б. Муджеліні. Він був учнем Бузоні. Звідси наближеність редакції Муджеліні до редакції Бузоні. В редакції Муджеліні надані детальні фразування, штрихові, динамічні і аплікатурні рекомендації. Як правило, вони відповідають вимогам голосоведіння, відкривають шлях до цілісного сприйняття форми. Цікавою є редакція Б. Бартока. Автор точно передає авторський текст, пропонує конкретні виконавські вказівки, враховуючи педалізацію. Змінюючи циклічність, Барток розташовує прелюдії і фуги у відповідності до їх складності. Редакція К. Черні з’явилась вперше у 1837 році. Незважаючи на те, що редакція визнана найменш вдалою з усіх існуючих в даний час, не можна не враховувати її значення "першої інструктивної редакції, яка має рекомендації (настанови в оригіналі) до виконання всього циклу" [4, 359]. Виконання творів Й. -С. Баха потребує артистичної зрілості та широти світогляду. Глибина та краса музичної думки композитора потребує від виконавця широких знань, серйозних навичок, тонкого смаку, багатого інтелекту. Але головним є відчуття стилю композитора. При цьому на першому місці є обережне та уважне відношення до авторського тексту. Вміння бачити те, що написано автором, є ключовим завданням виконавця. Обрана для виконання редакція твору повинна в першу чергу відповідати стилю композитора, стати основою для втілення авторського задуму. Для сучасників І. С. Баха інструментальні твори були наповненими конкретним образним, психологічним і релігійним змістом. Музика сприймалася як зрозуміла мова, сенс якої проявлявся в стійких мелодійних оборотах, пов'язаних з виразом душевних рухів, з мелодіями і текстами протестантських хоралів, і через них - з думками, образами й сюжетами Священного Писання. Стійкі мелодійні обороти - інтонації, які виражають сформовані поняття, емоції та ідеї складають основу музичної мови І. С. Баха. Закладений сенс творів композитора розкривається за допомогою виявлення сукупності музичних символів, і визначення їх відповідності конкретним поняттями, прийнятим в церковному богослужінні. На німецькій мові прізвище Бах записується ВАСН. Вражае, що "бахівський мотив" (В- А-С-Н) виявляється сакральної фігурою - хрестом. Це свідчить про те, якщо з'єднати однією лінією крайні звуки цього мотиву, іншою - середні. Цю фігуру часто можна знайти у бахівській музиці. Найбільш яскравий приклад "Добре темперированном клавире" - тема останньої фуги (сі мінор): тут три хрести, і на Голгофі теж було три хрести. Ось фуга фа мінор з цієї ж збірки, якщо скористатися цим прийомом і однією лінією з'єднати перші звуки які тісно стоять, інший, як би лігою, - два віддалених окремо звуки посередині, і спадний хроматичний хід, то вийде зображення розп'ятого Христа на хресті. Інший символ, що часто зустрічається у Баха, - "витання ангелів". Мелодійний малюнок у таких випадках завжди нагадує помахі крила ангела. У клавірній музиці цей символ часто з'являється в п'єсах, написаних у тональностях з трьома знаками, зокрема в ля мажорі і ми бемоль мажорі, пов'язаних з символом Св. Трійці. Бах зашифрував цифрами, буквами і графікою своїх мелодій послання в надії, що їх сенс зрозуміють музиканти. Вибудовуючи такі свої багатопланові споруди, як цикли інвенцій або прелюдій і фуг, він скріплює ціле тим, що розробляє дуже схожі, якщо не ідентичні, інтонації в крайніх п'єсах цих циклів. Якщо придивитись до темі першої інтенції до мажор - вона будується на відрізку гами до мажор. Той же гамоподібний мотив у розгорнутому вигляді ми знаходимо в триголосій симфонії в цій же тональності. Далі, коротким відрізком гами починається тема першої (до мажорній) фуги з I тома ДТК, а потім і прелюдія в тій же тональності з II тому. Органна музика, відбираючи найбільш типові риси, тенденції, етапи, різні стилі з їх художньо-ідеологічним базисом, ще більш концентровано формулює зміст музичного мистецтва, накопичений людством і представляє його у відполірованому вигляді. Якщо порівняти композиції Баха для клавіру з його органними творами, легко помітити, що мелодія та гармонія в них абсолютно різні за характером. Звідси можна зробити висновок, що при цій грі на органі насамперед важливо, щоб думки, якими керується органіст, мали цінність і глибину. Це якість визначається багатством інструменту, місцем, де він знаходиться і, нарешті, поставленою метою. Величний звук органу за своєю природою не підходить для виконання швидких речей потрібен час, щоб звук поширився під високими і просторими зводами церкви. Якщо не дати звуків необхідного часу поширитися, то вони змішуються, та дія стає нечітким і незрозумілим. Твори, відповідні природі органу і місцем виконання, повинні бути тому урочисто-повільними. Пряме призначення органу на думку Форкеля - "супроводжувати церковний спів, готувати і підтримати, переживати урочисті почуття молільників прелюдіями й постлюдиями, вимагати, щоб внутрішній взаємозв'язок і поєднання звуків здійснювалася іншим способом, ніж це відбувається за межами церкви. Звичайне повсякденне ніколи не може стати урочистим, ніколи не може викликати піднесені почуття, воно повинно бути з цієї причини виключено з органної музики". Властива Баху манера регистровки була наслідком точного знання конструкції органу і правильного розподілу голосів. Він із самого початку привчила себе грати так, щоб окремий голос вів відповідну його особливостей мелодію, і це давало йому можливість знаходити нові зв'язки голосів, до чого він ніколи б не прийшов би іншим шляхом. Від його погляду не вислизало нічого, що мало хоча б віддалене відношення до мистецтва і могло б бути використане для відкриття нових можливостей. Інтерпретуючи на фортепіано органні твори Баха, слід пам'ятати і про те, що Бах більш органіст, ніж клавирист. Його музика більш архитектонична, ніж сентиментальна. Це означає, що навіть емоційне він передає в строго продуманої певної акустичної формі. Особливість органу лежить у відсутності плавності переходу між piano та forte. В цілому періоді певна сила звучності залишається тією ж самою, так що даний період чітко відділяється від такого, що має іншу градацію звуку. Бахівське legato настільки ж диференційоване в порівнянні із звичайним фортепіанним, наскільки його аплікатура різноманітніша. Правильним вибором legato і аплікатури, яка дозволяє передати всю різноманітність загального зв'язку нот і приналежним їм акцентів так, як їх задумав Бах, щоб вони "звучали" [4, 168]. Бахівске органне staccato тільки в рідкісних випадках збігається з сучасним легким ударом. Це не pizzicato, вилучене з клавіш, але швидше відривне і важке detache. І причину цього слід шукати знову у фізичних властивостях звуку органа. Найголовніше, про що повинен пам'ятати піаніст постійно, - це особлива акустика звучання органу. У приміщеннях з великим резонансом (храм) кожен звук супроводжується прилеглої до нього слабкою "тінню", що і надає особливу чарівність звучанню церковного органу. Ми звикли, що новий час приносить нові цінності, створює свої форми та стилі. Наш погляд спрямований вперед. Ми називаємо це рух прогресом, не звертаючи уваги на те, що залишається позаду, що йде з нашої пам'яті. Хто поручиться, що не зраджує пам'ять нам. Недостатність інтелектуального та емоціонального потенціалу спостерігається сьогодні в практиці музично-педагогічного підготовки студентів, це вказує на особливе значення і актуальність використання різних форм роботи над поліфонією І. С. Баха. Вирішення проблем якісної підготовки майбутнього вчителя музики вимагає удосконалення інструментальної підготовки, з орієнтацією на проникнення у художній образ. Використана література 1. А. Майкапар. Тайнопис Баха. 2 А. Фисейский. Третя частина "Клавірних вправ" І. С. Баха. Теологія в звуці і числі. 4. А. Швейцер Иоганн Себастьян Бах. – М.: Музыка, 1965. 5. В. Б. Носина "Символика музики І. С. Баха" М.: 1996р. 6. И. А. Браудо. "Об органной и клавирной музыке И. С. Баха".

category: Методика та технологія


title: Сучасний урок - це дзеркало загальної та педагогічної культури вчителя

description: У роботі подано систему основних вимог до сучасного уроку: основні вимоги до сучасного уроку; дидактичні вимоги до сучасного уроку; особливості сучасного уроку; основні вимоги до уроку з особистісно зорієнтованою спрямованістю тощо. Медіапрезентація додається

category: Методика та технологія


title: Афоризми книги Ірини Вільде «Окрушини»

description:
На сучасному етапі розбудови всіх галузей мовознавства, у час розквіту українського слова дослідженню фразеології, зокрема такої одиниці, як афоризм, приділяють значну увагу, бо спосіб мислення і мовлення – менталітет народу. Афористична мудрість - це важливий шар лексики і фразеології у плані пі

                  знання культури нації. Це могутній чинник педагогіки. У зв’язку з популяризацією афоризмів як виду словесного мистецтва посилився інтерес до збирання афористичних здобутків минулих поколінь. Джерельною базою вивчення афористичної скарбниці повинна бути мовотворчість письменника, який володіє талантом творити афоризми. Таким майстром слова є Ірина Вільде. Саме в її особі Україна вперше отримала значного афориста. Зважаючи на особливий вклад письменниці в культуру людства, за ухвалою ЮНЕСКО, Ірина Вільде визнана знаменитою людиною XX століття і другого тисячоліття. У 2007 році на державному рівні було відзначено 100- річчя з дня народження письменниці. Цінністю для науки є кожне слово, кожна істинна думка. Ці золоті розсипи живуть і в книзі «Окрушини» - оригінальному явищі нашої культури. РОЗДІЛ 1. Афоризм у світлі сучасної науки 1.1. Цінність афористичних висловлювань З бездонного океану людської мудрості, багатовікового досвіду і накопичених знань увиразнюються, наче гребені найвищих хвиль, глибокі, мудрі, прекрасні думки. Це і є афоризми. Гранично стислі за формою та вичерпні за змістом афористичні вислови, які, за словами Цицерона, «багато сприяли поліпшенню життя», характеризуються всесвітнім розмахом [2, 3]. Вони в усіх на вустах, бо «мова без афоризму - що їжа без солі» [2, 3]. Ними широко і повсякчасно користуються і в побуті, і в повсякденному людському спілкуванні, і в словесно - образному та ораторському мистецтвах, і в дослідницьких працях. Безцінна користь афористики і в години роздумів, аналітичного мислення, творчих пошуків. З цього приводу Л. Толстой зазначив: «Короткі думки тим добрі, що вчать серйозного читача самого розмірковувати» [3,43]. Цінністю афоризмів є також їх дидактична сила: вони розширюють світ духовних потреб людей, формують їх моральні переконання. На цю прикметну рису вказував свого часу ще Геродот. Він говорив: «З давніх – давен є у людей мудрі і прекрасні вислови; від них потрібно нам навчатись». Афоризми вічно старі і вічно нові. Їх всеохоплюючий розум не визнає кордонів простору і часу. Афоризми говорять про відоме, але говорять так, що це відоме стає заново пізнаним, осмисленим, відчутим. Вони повертають світу його первозданність, «…перетворюючи шкільне повчання в поезію» [4, 26]. 1.2. Риси, притаманні афоризмам У чому ж криється чарівність одного з найпривабливіших видів словесно - образного мистецтва? Щоб відповісти на це запитання, слід охарактеризувати риси афоризмів. По- перше, їм властива глибина думки. У будь - якому творі літератури і мистецтва, відзначає Гете, «…усе зводиться до концепції» [5,49]. Торкаючись серйозної проблеми, автор прагне передати істинний, правильний, з його точки зору, погляд на неї. Все, що було несуттєвим, хибним, просіялось крізь решето часу, і в результаті залишилось тільки самобутнє, глибоке і потрібне. По – друге, афоризми характеризуються всеохоплюючим змістом. Серед розмаїтості життєвих явищ митець відзначає лише домінуючі ідеї. Саме їх і кладе в основу афоризму. Афористичні вислови являють собою симбіоз мудрості поколінь. За рахунок всеохоплюючого рівня узагальнення їх називають висновками, правилами, принципами, які, об’єднуючи досвід людства, сприяють глибині, істинності знання. По – третє, ознакою афоризму є відточеність думки, її гранична чіткість, влучність, виразність, проникливість, що характеризується філігранною обробкою і досконалістю. Академік Іван Граве з цього приводу писав: «Фраза є костюм думки. Більшість людей дуже недбало, неохайно одягають свої думки. У більшості людей думки вистрибують розхристані і напіводягнені, наче спросоння» [6, 15]. Точність словесного вираження ситуації або явища дійсності створює вагомість і резонність висловлення, складає його «ударну силу», переконливість, примушує вірити в істинність сказаного. «Точність слова, - відзначав К. Федін, - є не лише вимогою здорового смаку, а й перш за все вимогою змісту» [4, 15]. Вимогливість до точного смислового аспекту зловживання – свідоцтво справедливості й правильності афоризму. Уміння поводитись зі словом, здібність виявити усі його відтінки, звукові особливості, інтонацію – це вміння примусити слово нести те значення, яке найточніше передає думку. В.О. Сухомлинський писав: « Слово – це найтонший різець, здатний доторкнутись до найніжнішої рисочки людського характеру. Словом можна створити красу душі, а можна й спотворити [7]. По-четверте, афоризму властива стислість мовленнєвих засобів, при найбільшій якості висловлюваного змісту. Афоризми вимагають граничної динаміки слова, коли у малому вміщується велике, наче сонце у краплині води. «Такі вислови, - говорить Р. Соуті, - мають якості сонячних променів: чим більше вони згущені, тим більше обпалюють» [6, 150]. Гранична економія слів і глибина змісту надають афоризмам неповторного мовленнєвого колориту, загадковості, що приковують увагу, сприяючи кращому запам’ятовуванню вислову. «Де мало слів, вагу вони там мають», - зазначає Шекспір. І справді, лаконічні, і разом з тим інтелектуально місткі афоризми володіють здібністю, подібно спалаху блискавки, викресати іскру і запалити людську уяву, щоб пробудити певні асоціації та ідеї. У них є перевага перед романом – їх завжди дочитують до кінця. По-п’яте, прикметною рисою афоризму є смислова завершеність, що підкреслює його здатність до самостійного існування. Тобто це суттєве значення, внутрішній зміст афоризму, що дає змогу зрозуміти його без додаткових пояснень. Афоризм повинен бути не лише мудрим й істинним, але й прекрасним. На цю рису ще в XVII столітті вказував перший теоретик літературного афоризму – Бальтасар Грасіан. У трактаті про дотепність він зазначав, що афористичні вислови поєднують у собі, крім глибини думки, її красу, яка увиразнюється за рахунок стилістичних прийомів [2, 183]. Отже, афоризм повинен бути стислим, лаконічним, витонченим, художньо виразним, вивершеним висловом мудрої, глибокої, узагальненої думки. Він може виступати як перше формулювання її, що підлягає подальшому розгортанню, уточненню, доказу в складно побудованому міркуванні. А може, навпаки, виникнути як кінцівка й завершення такого міркування, як плід, в якому втілений увесь смисл життя цілого дерева. Афоризм відрізняє від простого висловлювання перш за все рівень його художньої досконалості. Афоризм нагадує пружину, скручену в тугу спіраль, саме силою свого майстерного опорядження, поетичною вивершеністю слів, що пов'язані між собою цупко, вишукано, нерозривно. Через таку причину афоризми складно перекладати іншою мовою. «Буквальний переклад слово в слово може їх вбити» [2, 184]. РОЗДІЛ 2. Структурно – семантичні особливості афоризмів збірки Ірини Вільде «Окрушини» 2.1. Особливості індивідуального стилю Ірини Вільде У загальній мовній практиці мовотворчість письменника займає особливе місце. Художник слова як носій і творець національної мови збагачує її новими значеннями чи відтінками значень, новими виразами. Важливу роль у розвитку сучасної української літературної мови належить Ірині Вільде, яка, даючи сучасникам і нащадкам уроки конкретності і глобальності, масштабність пережитого і художньо – філософський синтез особистого й історичного, морального і соціального, виявляє глибину думки та гостроту світосприймання. У нашій свідомості талановита буковинка – володарка в царстві всеосяжного монументального роману й найконцентрованіших форм малої прози, одна з найбільших вершин української літератури. Про творчість письменниці сьогодні мовиться як про самобутнє явище нашої культури. Ірина Вільде завжди залишається собою – оригінальною і великою творчою особистістю. «Я належу до типу письменників, які надають перевагу фантазії над фактами. Мені фактами дуже важко користуватися. В своїх писаннях я живлюся уявою», - писала Дарина Дмитрівна. Як відомо, асоціативність мислення – сутність художньої творчості, основа глибокого проникнення читача у зміст твору. Великий життєвий досвід дозволив Ірині Вільде і в асоціативній прозі показати життя у всій його повноті. Метод асоціативної «уявної» прози логічно привів письменницю до жанру, нового в українській літературі. Збірка «Окрушини» підтверджує, що можна відбити життя в мініатюрі. Вибір короткого прозового жанру майстер слова пояснила так: «- Що це ви, друже? З романів переключились на мініатюри? - А так! Думаю, з меншою ношею легше буде проштовхуватися у безсмертя» [1, 375]. На наш погляд, у назві книги віддзеркалена її народність. Слово «окрушини» належить до лексичного шару просторіччя. Основною ознакою, за якою слова належать до просторіччя, є їхня експресія. У художній літературі використовуються як засіб характеристики мови персонажів, а в цьому творі – автора. З’ясуємо лексичні значення слова. «Окрушина – ж., розм. Те саме, що крихта. Крихта – и, ж. 1. Дрібненька частинка, шматочок, грудочка чого-небудь (перев. хліба). 2. перен. про дуже незначну, мізерну кількість чого – небудь. 3. у значенні прися. крихту, розм. дуже мало, трохи. До останньої крихти. Ні на крихту. 4. перен., песть., рідко. Те саме, що крихітка» [8,668]. Отже, слово вжито автором у переносному значенні і є аргументом художньо – образного мислення митця та неповторного мовного колориту збірки. У мініатюрах концентрований вираз знайшли прикмети індивідуального стилю автора: інтелектуалізм, пружність і несподіваний поворот думки, влучність, гострота і жіноча грація вислову, розумна іронія, афористичність, предметність образного мислення. Епічні мініатюри Ірини Вільде мають конкретну соціальну приписку, що підкреслює анотація: «Коли література якимсь чином відбиває пульс, то мініатюра найближча до його ритму». Афоризми як предмет дослідження дають змогу відчути визначальну особливість письменниці – тяжіння до відшліфованої сентенційності, а також глибше усвідомити феномен її мовотворчості, її оригінальне світовідчуття і естетичну принадність мови. Під час опрацювання афоризмів встановлено, що митця насамперед цікавить його внутрішня сутність, душа. На найвищий п'єдестал ставить Ірина Вільде модель людини духовної, культивуючи в читача потребу наближення до цього ідеалу. «Афоризм – духовна їжа в тюбиках» - іронізує майстер виготовлення отакого екстракту життя для духовного корму [1,313]. Авторські асоціації – основа для створення афоризмів, що виникають на грунті розведеної до культу «скрипки душі людської» [1, 345]. Чим тонші струни, тим трудніше настроювати їх [1,336]. Очі – то душа людини, а душа не боїться ні холоду, ні морозу. Душа мила боїться [1, 320]. Отже, вираз очей – важлива психологічна деталь, завдяки якій можна зрозуміти фізичний, душевний стан героя. Речник інтелектуальної прози, автор мислить ніби не думками, а станами. Це може бути душевний спокій: Найкращі ідеї народжуються далеко від найближчих. Така сила душевного спокою [ 1,334]. Це і стан страху чи приємності: І найтонше вимагає пояснення. Адже існує страх боягуза і… страх героя [1,339]. Це і емоційний стан: Почуття часто нагадують дріжджове тісто: чим скоріше росте, тим більша небезпека, що може «сісти» [1, 353]. Зізнавшись у 1936 році, що її більше всього турбує людське серце, Ірина Вільде залишалась на все життя вірною цій святій тривозі і досліджувала малий світик серця, не зв’язаного з суспільним світом, наприклад: Ціняться перш за все нормальні серця [1, 366]. 2.2. Структурно-семантична організація афоризмів Для композиції більшості афоризмів митця – новатора характерна наявність заголовка як поза сюжетного елемента. У ньому зосереджена тема або ідея, ставлення автора до ситуації чи явища. Заголовки стислі і оригінальні, дієві і спонукальні, змістовні і виразні, що пояснюється особливістю жанру мініатюри, наприклад: Деяким керівникам в альбом [1, 367]; в альбом критикам [1, 370]; ще одне визначення [1, 371]; єдине бажання [1, 364]; краще пізно, аніж ніколи [1, 352]; з власного досвіду [1, 350]. У процесі дослідження були зафіксовані вислови різних модифікацій як простої, так і складної будови. Серед афоризмів простої будови переважають двоскладні конструкції зі складеним іменним присудком при відсутності зв’язки є. Ось деякі з них. Найкращий антибіотик проти бацили космополітизму – національна гордість[1, 355]. Справжні учені – аскети по натурі [1, 354]. Слово впору – ложка до обіду [1, 315]. Лайка – розпач слабшого [1, 316]. Перша книга – одноразова, а не постійна перепустка в літературу [1, 372]. Патріотизм – теж одна з рис порядної людини [1, 352]. Такою формою вираження присудка досягнуто лаконізму, виразності. Відстежено прості речення зі зв’язкою є в складеному іменному присудку, наприклад: Мірилом культурності є ставлення не до начальника, а до підлеглого [1, 324]. Відомо, що зв’язка є властива переважно книжному мовленню, зокрема у формулюваннях, визначеннях. Вживання цієї зв’язки в афоризмах зумовлене стилістичним задумом. Мають місце і афоризми – речення зі складеним іменним присудком, вираженим прикметником, наприклад: Тисячі речей потрібні здоровій людині і тільки здоров’я – хворій [1, 364]. Всюди потрібні… симпатичні люди [1, 364]. Тільки симпатичні. Симпатичні в роботі, знову ж таки в ім’я майбутнього. Зрештою, симпатичні в коханні… Що несе ця теза, її образний еквівалент читачеві? Як і всі афоризми, глибока, актуальна, прекрасна. Не перебільшення:словам тісно, а думкам просторо. Довкола цього коротенького вислову можна довго роздумувати, бо звучить незаперечно. Виявлено афоризми у вигляді простих речень, ускладнених однорідними членами речення. У стилістичному плані однорідним членам речення відведена роль дійового виражального засобу. Вони створюють деталі загальної картини, єдиного цілого чи зображають динаміку дій. Однорідні присудки - дієслова створюють враження напруженості мовлення, динамічності, наприклад: Зірваної квітки вода не лікує, а продовжує її муки [1, 338]. Шлюбна обручка – пересторога, але не охорона від зради [1, 356]. Зафіксовано і афоризми – прості речення з простим дієслівним присудком, який створює ефект динамізму, інтенсивності вислову, наприклад: Стрункість думки залежить від справності авторучки [ 1, 327]. Слово серйозної людини рівняється фактові [1, 343]. Дуже доречні в художньому полотні письменниці афоризми – поради, що є засобом образного вираження моральних чи психологічних настанов. Наприклад: Не прикривайте безвілля свого характеру…гуманізмом [1, 312]. Не заспокоюйтесь тим, що совість мовчить. Цей апарат може бути і уповільненої дії [1, 339]. Ірина Вільде послугувалася і реченнями зі складеним дієслівним присудком, наприклад: В осуді молодих не забувайте покласти на свідка свою власну юність [1, 363]. У збірці є афоризми, підмет в яких виражений неозначеною формою дієслова, наприклад: Уміти вчасно зійти з арени – це стосується не тільки блазнів [1, 311]. Брехати в живі очі – це не вміння, а вроджений талант [1, 318]. Навіть самого себе любити надміру – шкідливо для здоров’я [1, 331]. Нічому не дивуватися ще не означає нічим не обурюватися [1, 316]. Також зустрічаються ускладнені афоризми простої структури. Наприклад: Авторитет, побудований швидкісним методом, може бути блискучим, але недовготривалим [1, 311]. Обман часто буває правдою, перефарбованою на ясніший чи темніший колір [1, 349]. Відокремленому дієприкметниковому звороту властиве більше семантичне навантаження, більша виразність, ніж невідокремленому. Він створює додаткові відтінки значень. Афористичний фонд книги багатий і на афоризми – односкладні речення, наприклад: Не гудьте за життя і не хваліть по смерті [1, 370]. Слід зазначити, що афоризмів у вигляді складних речень зафіксовано більше, ніж простих. У межах цієї групи найбільшою частотністю вживання характеризуються вислови у формі складнопідрядних речень з підрядними означальними, наприклад: Брак часу, крім всіх невигід, має те добре, що не дає змоги роздумувати про старість і хвороби [1, 322]. Знайдено складнопідрядні речення з підрядними з’ясувальними, наприклад: Нудьгує хіба той, кому нема про що поговорити з собою [1, 338]. Виявлено складнопідрядні речення з підрядними умови, наприклад: Смерть була б цікавим експериментом, коли б можна було його повторити [ 1, 357]. Зафіксовано складнопідрядні речення з часовими відношеннями, наприклад: Розпач найвищий тоді, коли ще блимає вогник надії [1, 311]. Виявлено афоризми у вигляді складнопідрядних речень з підрядними мети, наприклад: Аби «товариський лікоть» був ефективніший, треба його дозувати, тобто подавати з перервами [1, 356]. Складнопідрядні речення з підрядними причини – Не бути падл юкою – ще не означає бути порядною людиною, бо порядність зобов’язує, як і всяка інша чеснота [1, 368]. Виокремлено афоризми – складнопідрядні речення з підрядними допустовими, наприклад: Скільки б не було визначень поняття «національність», мова є і залишається його душею [1, 367]. Вказівка на логічну заперечність висловленого в підрядній і головній частинах – основний зміст усього речення, а протиставлення думок – додатковий відтінок. Зафіксовано складнопідрядні речення з кількома підрядними, наприклад: Те, що людська слина має деяку лікувальну властивість, не означає, що можна плювати на людей [1, 335]. Структура афоризмів у вигляді складносурядних речень, досить прозора і не викликає труднощів, наприклад: Поганий переклад може зіпсувати добрий твір, але добрий переклад не справить поганого твору [1, 348]. До речі, цей вислів представлено такою фігурою мовлення, як перехрещення, тобто перехресним розташуванням 4 членів речення, що увиразнює думку. Це гра слів, окраса думки. Для прикладу пропоную ще кілька афоризмів, побудованих на перехрещенні: Талан без таланту може обійтись, але талантові без талану незвичайно важко [1, 371]. Вдячність з любові і любов з вдячності – зовсім інші речі [1, 352]. Також є афоризми, які представлено складними реченнями з різними видами зв’язку, наприклад: Щоб увійти у безсмертя, людина мусить скласти два екзамени: один перед сучасниками, другий - перед історією [1, 311]. Зафіксовано безсполучникові складні речення, в яких відсутність спеціальних лексико – граматичних засобів зв’язку між частинами компенсується інтонацією, наприклад: Порівнювати чистоту душі з білиною снігу досить ризиковано: надто багато сажі у повітрі [1, 313]. Афоризми, що структурно організуються у вигляді простого чи складного речення, мають усі риси, притаманні класичному афоризму, але їхнє змістове навантаження, форма, виразність, досконалість звукової організації дають можливість говорити про них як про абсолютно виключне явище. Для виразності висловів автор вдається до членування предикативної групи, наприклад: Час – не тільки найкращий лікар. Він і чудовий художник [1, 324]. Одне життя не обмежує і не обумовлює віком прийомів у свої вузи. Правда, на старість позбавляє стипендії у формі пам’яті [1, 336]. Підтримує увагу читача і членування підметів у афоризмах, наприклад: Піт, море і сльози – солоні. Кохання – теж [1, 364]. З метою виділення найбільш значущого слова автор послуговується такою фігурою мовлення, як інверсія. Наприклад: Найвищим авторитетом для дітей стаємо тоді, коли їм треба нашими вадами прикрити свої помилки [1, 328]. Натурам, які тікають від людей на природу, варто пригадати, що хліб, одежу, житло створили їм не птахи, а таки люди. [1, 324]. Додатки авторитетом, хліб, одежу, житло стоять перед підпорядковуючим словом. Серед афоризмів досліджена група висловів з приєднувальними компонентами, що пов’язані з попереднім реченням як за допомогою сполучників і вказівних слів, так і без них, наприклад: Для успіху у мистецтві мало самої «божої іскри». Потрібна ще й «щаслива зірка» [1,329]. Для авторитету замало високого стільця. Треба ще й вміти триматися на ньому, аби не похитнутись [1, 331]. Письменниця часто вводить у мовну канву такий художній прийом, як антитезу, суперечність. Наприклад: Процес старіння непомітний навіть озброєному оку, а наслідок його видно й сліпому [1, 319]. На вершину слави ведуть парадним ходом. Падає людина з нього – чорним [1, 319]. Одвічне непорозуміння статей: жінка прагне говорити, а мужчині потрібно, аби його слухали [1, 343]. Вступаючи в антонімічні відношення на основі несподіваного зіткнення різнорідних понять, виділені слова найкращим способом втілюють творчий задум письменниці, виступають яскравим струменем загальної думки. Отже, антитеза в «Окрушинах» - динамічний мовно- виражальний засіб, що допомагає читачеві глибше усвідомити зв’язок певних явищ, понять, чіткіше уявити їх. Контрастом автор підкреслює емоційний зміст зображеного стану душі. Для відтворення складних переживань, енергійності, схвильованості мовлення, щоб виділити найважливіші слова, Ірина Вільде вдається і до такої стилістичної фігури, як еліпс. Це речення з пропущеними, менш значущими словами (зрозумілість речення забезпечується загальним контекстом). Еліпс надає вислову динамічності, інтонації живої мови, художньої виразності. Повчання – наче ліки: в поміркованих дозах допомагає, а надмірних – може привести до отруєння [1, 314]. З метою створення ефекту певної загадкової недомовленості, залишаючи читачеві можливість здогадатися, домислити, про що йдеться в афористичному вислові, письменниця послуговується різновидом еліпса – обривом (апосіопезою). Автор не висловлює своєї думки через сильне хвилювання або не наважується сказати їх повністю. Апосіопези розраховані на те, щоб читач сам закінчив думку. За рахунок не договорювання передається напружений психологічний стан мовця, наприклад: Можна і не миритися з старістю, але незгода ця не приведе ні до чого доброго…[ 1, 360]. Кладіть на могили квіти, а не свої надії… [ 1, 363]. Не тому страшно, що роки «ідуть», а тому, що вони «біжать»… [1, 365]. Такі афоризми звучать особливо зворушливо. На читачів Ірина Вільде впливає і такою риторичною фігурою, як несподіванка, несподіваний поворот. Для створення високоемоційного, піднесеного мовлення автор вдається і до таких інтонаційно – синтаксичних фігур, як риторичні оклики, вигуки, запитання, звертання (апострофа). Афоризми з риторичними окликами – Сміливим вважається той, хто називає речі своїми іменами [1, 339]. Яке ж ти право маєш говорити від імені народу, коли не знаєш, чим той народ вечеряє і з якими думами прокидається вранці? [1, 359]. Знайдено афористичні вислови, які містять у собі апострофу. Це безпосереднє звернення до відсутньої людини чи явищ природи, абстрактних понять, наприклад: Гей, молодосте, які короткі твої сни, а як довго не можна їх забути! [1, 345]. Зрозуміло, що викладені в такий спосіб думки наснажуються почуттями. Звертання служать не лише для називання адресата, а й для посилення виразності, щоб передати ставлення до об’єкта мовлення. Отже, риторичні звороти надають високої емоційної наснаги думкам і виступають показником загального тону мовлення. Для художнього увиразнення мови майстер слова послуговується таким стилістичним засобом, як повтор, який сприяє запам’ятовуванню основної думки, підвищує її переконливість, допомагає уяскравити певні семантико – стилістичні відтінки вислову, наприклад: Вимагати вдячності за свою любов – все одно, що вимагати плати за прослуханий концерт [1, 333]. Про ерудицію людини свідчать не тільки ті книги, що вона прочитала, але й ті, яких вона не прочитала [1, 350]. Безплідні нарікання на «стандарт» та «шаблон» перетворились у стандартний шаблон [ 1, 357]. Отже, у стилістичному плані повтор – важливий момент організації вислову, не менш відповідальний, ніж вибір і вживання нового слова. Він уповільнює або пришвидшує темп мовлення, надає думці динамічності й смислової насиченості. Одним з прийомів творення афористичної думки є звернення письменниці до Шевченкової мовної скарбниці: «Не завидуй нікому» Доки людство не винайшло середника проти раку, немає людини, якій можна було б завидувати [1, 353]. Інший приклад – свідчення її уваги до мовотворчості великого Каменяра: Виписала б вже Івану Франку паспорт у безсмертя за «одну мисль»: І яке ти право маєш, черевино недобита, про своє спасення дбати там, де гине міліон?» [1, 357]. Це і яскраве риторичне запитання. 2.3. Використання тропів З’ясування структурно – семантичних особливостей афоризмів Ірини Вільде пов’язано з використанням тропів. Їх розрізняють за трьома типами асоціативних зв’язків: подібністю, суміжністю, контрастом. Тропи, які народжуються на основі подібності, - найбільш поширені. Найпростіші з них – порівняння, стилістична функція яких спрямована на те, щоб активізувати читача, викликати у нього естетичні асоціації та почуттєво – оцінні реакції. Порівняння в афоризмах Ірини Вільде – це засіб не лише естетичних, а й суто формальних відкриттів. У багатьох афоризмах митець непредметне явище характеризує конкретно чуттєвим, наприклад: Незафіксовані думки, наче передчасно померлі діти, здаються найкращими та найрозумнішими [1, 319]. Із старінням, як з підвищеною температурою: краще уникати термометра, ніж постійно знервуватись Аналогічно з дзеркалом [1, 346]. Предмет, явище пояснюється чи зображується іншим, наприклад: Конвалії – застиглі сльози Молочного Шляху [1, 330]. Спогади – дірявий місток між минулим і сучасним [1, 329]. Використані письменницею порівняння вимагають від читача асоціативної розумової активізації. На складніших асоціативних зв’язках виникають метафори. Наша мова – це гербарій метафор, у яких колись була весна. Під пером майстрів слова вони можуть оновлюватись. Дещо раціональна афористична скарбниця «Окрушин» виявляє метафоричну напругу, переселення навколишнього світу в душу, думку, настрій і чуття, наприклад: Любов присліпувата [ 1, 329]. Час позолотив події [1, 334]. Різновидами метафор є уособлення та персоніфікація. Ірина Вільде вдається до «оживлення» явищ природи, абстрактних понять, психологічних відчуттів, наприклад: Літо може не дотримати обіцяного [1, 339]. РОЗДІЛ 3. Ідейно - тематичний потенціал афоризмів книги «Окрушини» У результаті творчих пошуків Ірини Вільде, її роздумів і аналітичного добору вражень, під час зустрічей і подорожей нагромаджувались спостереження, факти, крилаті вирази, лексичні знахідки. І добре, що це змістовно – образне багатство віддане читачам. «Окрушини» допомагають збагнути амплітуду творчої фантазії письменниці, при відкривають вікно у її художній світ і освітлюють грані її непересічного самобутнього характеру. Ідейно – тематична палітра афоризмів свідчить про масштабність поглядів автора. Велику групу складають вислови, присвячені літературно – мистецькій галузі. Це пояснюється тим, що творчість є головним сенсом життя письменниці. Пересвідчитись у цьому можна, прочитавши такі судження, які заряджені філософським смислом, наприклад: Щоб здобути ім’я, потрібно довгої дороги зусиль. Щоб втратити його – вистачить одного необачного кроку [1, 324]. До голосу класика прислухаються не так з пошани до глибини його думки, як з пошани його віку [1, 323]. Муза ревнива, як жінка, з тією різницею, що жінці, бодай коли – не – коли, можна замилити очі [1, 349]. Якщо класика – це й вічна актуальність, то у старого Андерсена вона у фразі: «Королю, королю, ти голий!» [1, 336]. Слова – наче кольорові камінці. Треба вміти викладати узори з них [1, 353]. Ірина Вільде розуміла, що слово в умовах бездержавності було чи не єдиним оберегом нації, наприклад: Чим вища трибуна, тим вагоміше слово, що падає з неї [1, 335]. Письменниця висловлювала свої думки і у формі іронічних побажань побратимам – письменникам, наприклад: Пам’ятайте – навіть немовлята випльовують пережоване [1, 321]. Як справжня дочка українського народу, Ірина Вільде знала його історію, цінувала його думку, вимагала уваги до народу: Коли б народ знав, скільки злочинів крізь всю історію вчинено від його імені, він, напевно, підняв би клопотання про зміну свого прізвища [1, 346]. Галасувати про свої почуття до народу вважається поганим тоном [1, 325]. Послухати б, що народ говорить про тебе [1, 312]. Чутливе серце письменниці належало Батьківщині, наприклад: Коли йдеться про Батьківщину, слід слово «заслуга» замінити «обов’язком» [1,317]. Не знатимеш, що таке туга за рідною землею, коли не покидав її [1, 333]. Ірина Вільде розмірковує над таким поняттям, як життя, смерть, безсмертя, наприклад: Віддаю безсмертя за ще одне звичайне людське життя [1, 339]. Як би ми не захоплювалися архітектурою пам’ятників на кладовищі, але «життя» там не поспішає [1, 355]. Досліджена група афоризмів, в яких з’ясовуються питання етики людських стосунків і почуттів, наприклад: Єдина чеснота, якою не можна похвалитися – скромність [1, 327]. Щоб гудити чуже – замало досконало знати своє [1, 334]. Тільки одним матерям дано право говорити про любов до самої смерті [1, 343]. Щирість, якщо попадається без домішки фальші, - метал неоціненної вартості [1, 360]. Залишимо дипломатію для… експорту. Для внутрішнього ринку досить самої щирості [1, 349]. Ціна порядності у всі часи висока [1, 359]. Аби втратити віру до людини, не потрібно, щоб вона двічі обдурила вас [1, 323]. Поміж улесливо покірним та презирливо нахабним тонами є той властивий, що ніби золотий казковий ключик, відкриває людські серця [1, 347]. Важливим для митця є також природність почуттів і близькість до природи взагалі: Найбагатша за материнство пора року все ж таки весна [1, 355]. Кленові мости – це храм дитинства [1, 372]. Така розумна природа, а не додумалася дати людині два життя [1, 349]. Письменниця радить постійно виробляти в собі життєві правила і жити за ними, наприклад: Коли будемо всіх повчати, то не лишиться часу на самоосвіту [1, 331]. Простіше розійтися з людиною, ніж з думками про неї [1, 350]. Кожним своїм судженням художник слова виховує читачів, намагається врятувати їх від духовної деградації. Серед факторів, які спричиняють внутрішню руйнацію, Ірина Вільде виділяє злодійство, міщанський світогляд, зраду, підлабузництво, байдужість, почуття зловтіхи, грубість, заздрість, боягузтво, хуліганство, кар’єризм, наприклад: Словечко «злодій» у майбутньому означатиме людину, яка вкрала гарний настрій [1, 356]. Перефраза церковної заповіді: не кради у біднішого від тебе [1, 358]. Одним з яскравих проявів міщанського світогляду є страх перед міщанськими смаками [1, 329]. Підлабузник вищого класу гудитиме твого ворога [1, 339]. Заздрити таланту чи вроді нерозумно хоч би тому, що їх не можна відняти в тих, хто має ці дари природи, і використати для себе [1, 354]. Боягуз – це той, що боїться за свою гузицю [1,371]. Грубіянство і хуліганство не входять у комплекс нервових захворювань [1, 346]. Найдогідніший час для кар’єри – це вузький просмик між «ще молодий» і «вже застарий». Та влучити в нього однаково, що сліпому голку всилити [1, 359]. Постійно звертається письменниця до проблем людини і суспільства, наприклад: Про наші спільні біди можеш не говорити вголос, але не думати про них не маєш права [1, 340]. Знати діагноз – ще не вміти вилікувати хворобу. Це правило стосується не самої лише медицини [1, 355]. Людині найважче бути… людиною [1, 366]. Помітне місце в афористичній скарбниці займають вислови, присвячені вічній темі кохання. Почуття любові прагне висловлення. Ірина Вільде красиво матеріалізує це почуття в слові, заряджаючи нас тим духовним станом, який пережила сама, наприклад: Будь обережним з крихкими чужими речами, що їх так легко розбити і майже неможливо направити [1, 320]. Слово «люблю» не знає степенування, так само як «смерть» [1, 324]. Вірність в коханні – це ласка природи, якою вона наділяє своїх обранців [1, 358]. Творити можна й на старості літ, любити – тільки в молодості [1, 349]. У збірці функціонують судження, в яких письменниця ділиться своїми думками про скороминучість часу та наш обов’язок його цінувати, наприклад: Одна вага часові в дитинстві, друга – в юності, своя – у зрілому віці. Ціна на час у старості найвища [1, 351]. В 1967 році, в день 60-річчя Ірини Вільде, на запитання про її перший спогад з дитинства письменниця назвала деталь: посеред хати тато танцює з мамою. Цей свідомий спогад про дитинство став символом щасливого життя сім’ї, в якій виховувалась Ірина Вільде. І цілком закономірним у збірці «Окрушини» є афоризм: Танець – єдина форма людської безпосередності, що ще вціліла перед навалою цивілізації [1, 351]. Отже, представлений вище матеріал дає змогу говорити про багатство ідейних центрів та спрямованість афористичних висловлювань Ірини Вільде, безсмертне слово якої збагачує нашу мову і, як жива вода, повертає віру в добро. Трагедія Ірини Вільде полягає в тому, що її талант не міг розвиватися природно, що її життя зачинене роками XX століття, що вона не діждалася великого часу – відновлення української державності. Список використаної літератури Вільде І. Твори в 5-ти томах /За ред. Ільницького М.М./ - К., Дніпро, 1987.- Т.5.- 385с.Федорів Р. Слово прощання: Пам’яті Ірини Вільде// Жовтень – 1982.- с.130.Пермяков Г.Л. Избранные пословицы и поговорки народов Востока.- М.: Наука, 1968.- с. 3-23.Федоренко Н.Т. Афоризм как жанр словесного искусства // Вопросы лит. – 1973.- №2 – с.144-174.Пономарів О.Д. Стилістика сучасної української мови. - К.: Вища школа, 1992.- 248с.Федоренко Н.Т., Скольская Л.И. Афористика.- М.: Наука, 1990.- 416с.Таранов М.С. Многоликая философия.- Донецк: Сталкер, 1998.- 464с.Єрмоленко С.Я., Бибик С.Г., Тодор О.Г. Українська мова. Короткий тлумачний словник лінгвістичних термінів. - К.: Академія, 2001.- 224с.

category: Методика та технологія


title: Новий державний стандарт початкової загальної освіти. Упровадження інформаційно-комунікаційних технологій

description:
Освіта складає основу розвитку людства. Згідно із Законом України "Про освіту" метою освіти є всебічний розвиток людини як особистості та найвищої цінності суспільства, розвиток її талантів, розумових і фізичних здібностей, виховання високих моральних якостей, формування громадян, здатних до свід

                  омого суспільного вибору, збагачення інтелектуального, творчого, культурного потенціалу народу, підвищення його освітнього рівня. І тому сьогодні дуже важливо навчати користуватися інформаційними технологіями та навчатися, використовуючи ці технології. Обов'язком школи є підготовка дітей до життя в сучасному суспільстві, яке характеризується створенням світової інформаційної структури, розвитком різних інформаційних технологій. Основними завданнями курсу інформатики в початковій школі є формування у молодших школярів первинних навичок роботи за комп’ютером, розуміння ними сутності застосування комп’ютера та інформаційних технологій і загальний розвиток дитини. У Державному стандарті початкової загальної освіти зазначено, що протягом навчання у початковій школі учні повинні оволодіти ключовими компетентностями, які передбачають їх особистісно-соціальний та інтелектуальний розвиток, формуються на міжпредметній основі та є інтегрованим результатом предметних і міжпредметних компетенцій. Метою освітньої галузі "Технології" є формування і розвиток в учнів технологічної, інформаційно-комунікаційної та основних компетентностей для реалізації їх творчого потенціалу і соціалізації у суспільстві. І тому для досягнення зазначеної мети ключовими завданнями є: формування уявлення про предметно-перетворювальну діяльність людини, світ професій; шляхи отримання, зберігання інформації та способи її обробки; розвиток пізнавальної обдарованості; уміння користуватися технічною термінологією, художньою та графічною інформацією; вміння працювати з комп'ютером. І головною із змістовних ліній цієї галузі є ознайомлення з інформаційно-комунікаційними технологіями. Тому зрозумілі причини, які спонукають педагогів використовувати новітні інформаційні, зокрема, комп'ютерні технології в практиці початкової школи, а найголовніше – починати впроваджувати курс інформатики саме в початковій школі. В інформаційному суспільстві, наповненому фундаментальними відкриттями і новітніми технологіями, найважливішим соціальним завданням стало формування нового стилю мислення. А найбільш інтенсивний розвиток інтелекту відбувається в молодшому шкільному віці. Діти в початкових класів легше і швидше, ніж старшокласники, освоюють нові технології, оскільки у них ще не склався стереотип мислення. З кожним роком зростає кількість школярів, що мають свій персональний комп'ютер, а поширеність комп'ютерів в світі настільки велика, що уміння використовувати їх в повсякденному житті формує новий стиль життя і стає елементом загальної культури людини. В учнів початкових класів спостерігається великий інтерес до комп'ютерних ігор, а отже, і мотивація до вивчення азів комп'ютерної грамотності. Вдосконалення освітнього процесу і введення профільного навчання передбачає поглиблене вивчення окремих предметів шкільної програми і реалізацію особистнісно-орієнтованого підходу. Роль комп'ютера у модернізації процесу освіти при цьому неухильно зростає, що ставить учнів перед необхідністю бути його грамотними користувачами. Крім того, впровадження інформаційних технологій в навчальний процес і об'єднання їх з традиційними методами викладання ставить школярів перед необхідністю бути готовими до інших форм навчання, до сприйняття вдосконаленого вмісту предметів, до самостійного пошуку міжпредметних зв'язків. І, нарешті, найголовніша причина полягає в тому, що комп'ютер – це машина, яка може відповідати різним інтересам школяра: до малювання, письменництва, мов, музики, конструювання, наукам. Тому, використовуючи комп'ютер, можна організувати навчання дітей з врахуванням їх індивідуальних особливостей. Важливо лише допомогти дітям в усвідомленні того, що комп'ютер – це, перш за все, інструмент пізнання, а не іграшка. А дорослим необхідно зрозуміти, що сьогодення – епоха інформаційних технологій. І відлучити сучасних дітей від комп'ютера вже не можливо, та і не потрібно. Але необхідно правильно підійти до організації роботи на комп'ютері. При правильному підборі роду занять він перетворюється в дуже корисний інструмент, що полегшує наше життя. Крім того, саме дорослим необхідно захистити дитяче здоров'я від неправильної роботи за комп’ютером. Досить стежити, щоб діти дотримувалися правил безпеки, санітарних норм і правил роботи для збереження свого здоров'я. Основне завдання вчителя – всебічно заохочувати прагнення дітей використовувати комп'ютер як засіб самонавчання. Необхідно познайомити молодших школярів з цінностями, що дозволяють орієнтуватися в інформаційному просторі, це – достовірність, корисність, актуальність, повнота інформації. Саме у початковій школі складається їх відношення до комп'ютера або як до засобу розваги, або як до засобу творчого саморозвитку. І тому вчителю необхідно допомогти дітям в усвідомленні базових загальнолюдських цінностей в контексті інформаційної культури. Комп'ютер сам по собі не поганий і не хороший. Він виконує лише наші команди, а людина визначає його цінність або некорисність (або навіть шкідливість). Комп'ютер – це перш за все інструмент пізнання, залучення до знань, накопиченим суспільством і акумульованим на електронних носіях – бібліотеках, музеях, енциклопедіях, повчальних програмах. На закінчення хочеться сказати, що використання комп'ютера вчителем початкових класів не повинне і не може бути самоціллю модернізації початкової освіти. Недопустимо, щоб основну частину часу молодші школярі проводили за комп'ютерами, а всілякі форми вербальної взаємодії вчителя і учнів, дітей один з одним зводилися до мінімуму. К. Д. Ушинський писав, що учень повинен вчитися самостійно, а вчитель повинен уміло керувати цією самостійною працею. Але щоб була досягнута мета освіти, щоб освіта відбулася, вчитель повинен не лише керувати, але і захопити дітей, вміло вести їх за собою. Література 1. Державний стандарт початкової загальної освіти. 2. Козлицька І. В. Впровадження інформаційних технологій в освітній процес початкової школи. 3. Інформатика в початковій школі. rudocs. exdat. com. 4. Баженова Л. М. Медіаосвіта як засіб художнього розвитку школярів. - Журнал "Початкова школа" №5, 2002. 5. Зав’ялова О. А. Виховання ціннісних основ інформаційної культури молодших школярів. - Журнал "Початкова школа" №11, 2005. 6. Захарова Н. І. Впровадження інформаційних технологій у навчальний процес. - Журнал "Початкова школа" №1, 2008. 7. Попова Н. Г. Інформатизація навчального процесу. – Журнал "Початкова школа" №11, 2000. 8. Іванов В. В., Зайцева С. А. Етична складова інформаційної культури вчителя. - Журнал "Початкова школа" №11, 2005. 9. Камінський В. Ю. Використання освітніх технологій у навчальному процесі. - Науково-практичний журнал "Завуч" №3, 2005.

category: Методика та технологія


title: Формування та розвиток комунікативної компетентності молодших школярів

description: У роботі, що пропонується, окреслені різноманітні методи та підходи до розвитку у дітей комунікативної компетентності, виділені механізми процесу їх формування, форми та методи залучення учнів до творчої діяльності. Матеріал подається у взаємозв’язку з конкретним досвідом

category: Методика та технологія


title: Використання елементів фанфіку на уроці світової літератури

description: У статті на заявлену тему авторка пише: Фанфік… Тема цікава, знайома. Хоча, зізнаюся, не знала, що саме так називається цей жанр. Але знаю, як діти полюбляють працювати з фанфіком. Гадаю, що такі завдання сприяють кращому розумінню авторського начала

category: Методика та технологія


title: Картки оперативного контролю з теми „Іменник” для уроків української мови у 3-4-х класах

description: Система карток на заявлену тему, куди ввійшли такі завдання: визначити іменники; визначити іменники, що відповідають на запитання хто та що?; визначити іменники в однині та множині; визначити іменники жіночого, чоловічого та середнього роду тощо

category: Методика та технологія


title: Семінар-практикум „Творчий учитель - який він? Я - творча особистість”

description:
Розробка проведення семінару-практикуму на заявлену тему, мета якого - формувати мотивацію педагогів до самоаналізу, осмислити рівень розвитку педагогічних компетентностей; розвивати творчі здібності вчителів; удосконалювати логічне та просторове мислення, уяву; пошук шляхів і способів співпраці, що

                  б легко та швидко досягти спільної мети

category: Методика та технологія


title: Професійно-орієнтована рольова гра в навчанні іншомовного спілкування

description:
Гра поряд із працею й навчанням є одним з основних видів діяльності людини, дивний феномен нашого спілкування. Гра як феномен культури навчає, виховує, розвиває, соціалізує, розважає, дає відпочинок. Російський письменник Ю. Н. Нагибін так оцінює значення гри в дитинстві: "У грі виявляється харак

                  тер дитини, її погляди на життя, її ідеали. Самі того не усвідомлюючи, діти в процесі гри наближаються до рішення складних життєвих проблем" [4, с. 115]. К. Д. Ушинський (1824 – 1871), автор теорії духовного розвитку дитини у грі, вперше висунув ідею про використання гри в загальній системі виховання, у справі підготовки дитини через гру до трудової діяльності. К. Д. Ушинський стверджував, що у грі об’єднуються одночасне прагнення, відчуття і уявлення [4, с. 215]. За визначенням, гра – це вид діяльності в умовах ситуацій, спрямованих на відтворення і засвоєння суспільного досвіду, у якому складається й удосконалюється самоврядування поводженням. У практиці професійно-орієнтована рольова гра виконує такі функції: розважальну: це основна функція гри – розважити, надихнути, викликати інтерес; комунікативну: освоєння діалектики спілкування; самореалізації у грі; терапевтичну: подолання різних труднощів, що виникають в інших видах життєдіяльності; діагностичну: виявлення відхилень від нормативної поведінки, самопізнання в процесі гри; корекції: внесення позитивних змін у структуру особистісних показників; міжнаціональної комунікації: засвоєння єдиних для всіх людей соціально-культурних цінностей; соціалізації: включення в систему суспільних відносин, засвоєння норм. Згідно з Артемовим В. А., Філатовим В. М., Яцковською Г. В., рольові ігри мають чотири головні риси: Вільна розвиваюча діяльність, що починається лише за бажанням дитини, заради задоволення від самого процесу діяльності. Творча розвиваюча діяльність, значною мірою імпровізаційний, дуже активний характер цієї діяльності ("поле творчості"). Емоційна піднесеність діяльності, емоційна напруга. Наявність прямих чи непрямих правил, що відбивають зміст гри, логічну послідовність її розвитку. У структуру професійно-орієнтованої рольової гри як діяльності органічно входить з’ясування мети, планування, реалізація мети, а також аналіз результатів, у яких особистість цілком реалізує себе як суб’єкт. Мотивація ігрової діяльності забезпечується її добровільністю, можливостями вибору й елементами змагальності, задоволення потреби самоствердженні, самореалізації. У структуру професійно-орієнтованої рольової гри як процесу входять: ролі, узяті на себе граючими; ігрові дії як засіб реалізації цих ролей; ігрове вживання предметів, заміщення реальних речей ігровими, умовними; реальні відносини між граючими; сюжет (зміст) – область дійсності, умовна відтворена в грі [3, с. 17]. Значення професійно-орієнтованої рольової гри неможливо вичерпати й оцінити розважальними можливостями, у тім і складається її феномен, що будучи розвагою, відпочинком, вона здатна перерости в навчання, у творчість, у модель людських відносин і проявів у праці. Більшість авторів вважає за доцільне проводити гру на заключному етапі роботи над темою, оскільки не всі учні можуть вільно імпровізувати в рольовій грі без попередньої підготовки. "У процесі професійно-орієнтованої рольової гри відбувається одночасне удосконалення і розвиток навичок у використанні мовного матеріалу, але це на даному етапі периферійна задача, головне – це спілкування, мотивоване ситуацією і роллю. Тому рольовій грі варто відводити місце на завершальному етапі роботи над темою" [2, с. 25]. Також існують твердження багатьох авторів, що невеликі рольові ігри варто вводити в навчальний процес вже на початковій стадії роботи над темою, щоб учні звикали до цього виду роботи поступово, тому що в противному випадку від ігор не вдається домогтися бажаних результатів через бар’єр, що виникає при незвичній формі спілкування, характерної для рольової гри [1, с. 120]. Ідея використання рольової поведінки на уроці одержала підтримку з боку теорії ролей, розробленої соціологами і соціопсихологами. Соціальне середовище, у якій людина живе, виступає стосовно нього як первинна соціалізація, у ньому воно поступово засвоює соціальний досвід, зафіксований у мові. Відповідно, при оволодінні іноземною мовою як засобом спілкування необхідно відтворити умови, подібні до умов, що існують при оволодінні рідною мовою. У цьому зв’язку соціологи говорять про вторинну соціалізацію, що імітує першу. Соціальні ролі в рамках вторинної соціалізації носять штучний, умовний характер. Міра умовності може бути різною: перевтілення в реальних людей, у літературних персонажів, у героїв казок і т. д. Елемент умовності і перевтілення присутній в усіх різновидах рольової гри [1, с. 200]. Ділова гра, в основу якої покладена комунікативна ситуація, містить у собі унікальні можливості для вироблення стратегії й тактики спілкування іноземною мовою на професійні теми. Ділова гра є одним із засобів моделювання професійної діяльності, і її структура передбачає наявність певних компонентів. Ґрунтуючись переважно на роботі, в якій процедура розробки ділової гри, на нашу думку, найбільш відповідає цілям і задачам навчання іноземної мови, стисло зупинимося на етапах і дидактичних характеристиках структурних елементів гри. 1. Першим кроком у створенні моделі гри є розробка теми. Вибір тем для навчальної ділової гри визначається задачею формування соціально розвиненої особистості й можливістю одержання у грі досвіду іншомовної комунікації. У зв’язку з цим необхідно, щоб тема відповідала навчальній програмі, мала повчальну цінність і гарантувала можливість конструювання гри. 2. Цілі гри визначаються її подвійним характером: учні вступають у гру, знаючи, що вони будуть, з одного боку, діяти відповідно до вимог комунікативної ситуації, з іншого – реалізовувати ігрові функції. Така двопланова діяльність вдало поєднує ігрові цілі з навчально-педагогічними (цілями навчання і виховання, соціального розвитку особистості), а тому розробник гри повинен виходити з необхідності закладати їх у гру. Із загальних цілей ігрових занять вибираються, деталізуються й конкретизуються ті, що найбільш підходять у кожному конкретному випадку. Виходячи із загальної мети гри, з’ясовуються її основні завдання. Велику роль у підвищенні ефективності ділової гри відіграє позитивна мотивація ігрової діяльності. Як відомо, пізнавальна мотивація виникає в проблемній ситуації. Навчальна ділова гра як метод активного навчання, де реалізований принцип проблемності змісту освіти й процесу її розгортання в навчанні, створює можливість формування у студентів пізнавальної мотивації. У предметному матеріалі гри закладені навчальні проблеми, що побудовані у вигляді системи ігрових завдань, в яких міститься той або інший тип протиріч. Учень у грі починає відчувати стан психічного ускладнення, пізнавальної потреби, що спонукає його до розкриття суперечності й виходу з цього стану "переможцем". Виникнення й розвиток пізнавальної мотивації в грі зумовлені також типом взаємодії вчителя й учня, а також учнів між собою. У учня формується мета пізнати систему дій. Вона стає безпосереднім змістом його свідомості, й внаслідок цієї дії краще виробляється особистісне ставлення до системи дій, що імітується в грі, а через нього – і до якісно іншої системи комунікативної діяльності. Учню –учаснику гри надані широкі можливості для використання знань, навичок і умінь у функції засобу регуляції іншомовного спілкування. Створюються реальні можливості для переходів від пізнавальної мотивації до професійної і навпаки. Внаслідок експериментального дослідження Є. П. Коров’яковської встановлено, що стимулювання швидкого входження учасників у роль і успішне її виконання протягом усього ігрового процесу забезпечується мотивами-стимулами (змагання, бажання не підвести товаришів з команди та ін.), які виникають головним чином внаслідок колективного характеру навчання у формі гри. 3. Опис системи проблемних ситуацій і можливих результатів, які повинні одержати учасники гри, значною мірою зумовлює вибір методів прийняття рішень у грі. До ситуації, що обирається для гри, пред’являється ряд вимог. По-перше, ігрова ситуація за рівнем складності повинна бути посильна для учасників гри. По-друге, необхідно, щоб учень – гравець був переконаний, що вона близька до реальної, що отримані результати допоможуть йому в його подальшій практичній діяльності для розв’язання життєвих проблем. Від правильного вибору ігрової ситуації значною мірою залежить можливість і успішність спільної роботи учасників гри. 4. Наступний етап — визначення складу гравців у навчальних іграх представлений як "розподіл ролей". Це дуже важливий етап, який забезпечує належну організацію та проведення гри. Необхідно, щоб ролі були чітко описані. Між учасниками гри (учнями й вчителем, що беруть участь у навчальній діловій грі) ролі розподіляються таким чином, щоб усі учасники, тісно взаємодіючи між собою, виконували різні функції. Розподіл ролей необхідно провести з урахуванням складу учасників, наявності в них знань та вмінь, організаторських здібностей, темпераменту гравців. Одночасно важливо, щоб ці ролі не залишалися незмінними у всій грі. Правильність прийняття рішень значною мірою залежить від усвідомлення ігрової ролі та входження в неї. 5. Опис послідовності подій і структури взаємодії гравців є ніби розробкою сценарію гри (опис поведінки гравців, а також відповідні співвідношення в системах, що моделюються). Тут особлива увага приділяється визначенню основних прав і обов’язків учасників гри та особливостей їх взаємодії. Головний повчальний вплив належить дидактичному матеріалу, ігровим діям, які ніби автоматично ведуть навчальний процес, спрямовуючи активність учнів у певне русло. Ігрові дії сприяють пізнавальній активності учнів, дають можливість застосувати накопичені знання, уміння й навички для досягнення цілей гри. 6. Формування керівництва (посадових інструкцій) – необхідний елемент конструкції гри. 7. У структурі навчальної ділової гри значне місце посідають правила гри, що визначають поведінку учасників і систему їх дій та сприяють створенню на занятті робочої атмосфери. Вони мають бути чіткими і зрозумілими. У процесі гри учні повинні внаслідок активної взаємодії між собою включатися у сферу професійної діяльності. Правила гри, що забезпечують рівність для всіх її учасників, повинні передусім орієнтувати учнів – гравців на реалізацію завдань, поставлених перед ними, враховувати їх індивідуальні можливості. Вони чітко описують дії, які мають виконуватися у грі. Встановлюється момент закінчення гри, мета діяльності кожного учасника та інших. 8. Стадія здійснення – це безпосередньо сам процес гри. Тут розкривається послідовність етапів гри, взаємозв’язок функцій гравців. Як правило, виділяються три етапи гри: підготовчий, проведення самої гри, аналіз процесу і результатів гри. 9. Стадія оцінки – обговорення результатів щойно проведеної гри, визначення переможців. На цьому етапі оцінюються результати й міра досягнення поставленої мети, аналізуються успіхи учасників, виявляються переможці. До оцінки діяльності учасників гри потрібно підходити комплексно, не обмежуватись одним критерієм. Крім двох головних чинників – часу, витраченого на здійснення завдання, та якості виконаної роботи, мають враховуватися правильність виконання ролі та ефективність взаємодії між учасниками, глибина знань, активна участь в обговоренні дій інших учасників гри та інше. Визначальними параметрами післяігрового аналізу, як вважають Е. Б. Максимов і Н. А. Садовська, є: визначення залежності поведінки учасників від організації гри і рівня їх активності; виявлення залежності міри навченості гравців від їх мотивації; визначення умов стійкого досягнення навчального ефекту, виходу учасників гри на оптимальну стратегію, доцільної тривалості проведення гри; визначення ефективності різних методичних прийомів у грі; виявлення закономірностей колективної поведінки, взаємодії учасників, швидкості ігрового процесу; уточнення навчальної стратегії вчителя в грі; визначення доцільності гри як форми й методу навчання. На стадії модифікації здійснюються висновки на основі післяігрового етапу та намічаються конкретні шляхи вдосконалення гри. Всі структурні елементи гри взаємопов’язані між собою, і відсутність основних з них руйнує гру. Поєднання всіх елементів гри та їх взаємодія підвищують її організованість та ефективність, приводять до бажаного результату. Результатами досліджень Артемова В. А., Колесникової О. А., Люшера М. А. доводиться, що більшість учнів оцінюють рольові ігри позитивно, вбачаючи в них велику практичну корисність. Рольова гра є одним із найефективніших методів вивчення іноземної мови, вона також допомагає спілкуванню, сприяє одержанню нових знань, правильній оцінці вчинків, розвитку комунікативних навичок людини, її сприйняття, пам’яті, мислення, уяви, емоцій, таких рис як спостережливість, дисциплінованість та уважність, а також професійно-орієнтовані рольові ігри мають велику методичну цінність, вони цікаві як учням так і вчителю. Інші ж вважають, що оволодіння формами усного іншомовного спілкування можливо тільки в рольових іграх, але успішність гри залежить від рівня і старанності її підготовки, правильності організації, регулярності застосування даного прийому навчання і, звичайно, від майстерності вчителя і його відданості своїй справі. Література 1. Артемов В. А. Психология обучения иностранным языкам: [учеб. пособие] / Артемов В. А. – М.: Просвещение, 1983. – 230 с. 2. Ніколаєва С. Ю. Методика навчання іноземних мов у середніх навчальних закладах / Ніколаєва С. Ю. – К.: Ленвіт, 1999. – 320 с. 3. Пассов Е. И. Урок иностранного языка в средней школе. Игра – дело серьезное / Пассов Е. И. – М.: Просвещение, 1988. – 130 с. 4. Ушинський К. Д. Людина як предмет виховання: У 2 т. / Ушинський К. Д. – К.: Просвіта, 1957. – Т. 1. – 406 с.

category: Методика та технологія


title: Гімнастика до занять у початкових класах

description: У статті авторка наголошує, що гімнастика до занять - це фізичні вправи, що проводяться у школі щодня до початку уроків. Вона вирішує головним чином виховні й оздоровчі завдання. Щодня виконувані фізичні вправи надають сприятливий уплив на організм

category: Методика та технологія


title: Методика створення ігрових зон для першокласників

description: У статті авторка пише, що мета гри - забезпечення переходу від пізнавальної мотивації до професійного зв’язку з появою потреби у знаннях та їх практичного застосування у процесі навчання, що наближена до реальних умов виробництва, - не може бути повною мірою реалізована у вищій школі

category: Методика та технологія


title: Методичні прийоми впровадження елементів технології в курс „Трудове навчання” (5 клас)

description: У статті автор пише, що з впровадженням курсу „Технологія” у трудове навчання середньої загальноосвітньої школи, з’явилась необхідність ознайомлювати учнів на уроках не тільки з ручною та машинною працею, а й з інтелектуальною, а саме - проектуванням

category: Методика та технологія