title: Аналітичний звіт із підсумкової контрольної роботи з математики у 5 класі

description:
Підсумкова контрольна робота з математики в 5 класі за I семестр дала змогу відслідкувати ріст навчальних досягнень учнів на протязі семестру, рівень компетентності освіти учнів 5 класу, зробити висновок про знання та вміння учнів, здобутих за І семестр, відслідкувати рівень сформованості логічно

                  го мислення, практичних вмінь та навичок самоосвітньої діяльності учнів. Для виконання роботи були запропоновані 10 та 11 варіанти завдань. Завдання були складені згідно з програмним матеріалом І семестру та включали такі теми: "Натуральні числа. Відрізок. Промінь. Порівняння натуральних чисел", "Додавання і віднімання натуральних чисел", "Рівняння. Кут. Многокутники", "Множення і ділення натуральних чисел", "Ділення з остачею. Площі геометричних фігур". Кожен варіант складався з трьох частин, які відрізнялися за складністю та формою тестових завдань. У І частині контрольної роботи було запропоновано п’ять завдань з вибором однієї правильної відповіді, що відповідали навчальним досягненням учнів початкового та середнього рівнів. Кожне із завдань оцінювалось одним балом. ІІ частина контрольної роботи складалася з двох завдань, що відповідали достатньому рівню навчальних досягнень учнів. Розв’язання мало короткий запис рішення без обґрунтування. Правильне розв’язання кожного із завдань цього блоку оцінювалося двома балами. ІІІ частина контрольної роботи складалася з одного завдання, що відповідало високому рівню навчальних досягнень учнів, розв’язання якого мало розгорнутий запис рішення з обґрунтуванням. Правильне розв’язання завдання цього блоку оцінювалося трьома балами. Контрольна робота показала, що найбільш засвоєні такі теми: "Порівняння натуральних чисел", "Розподільна властивість множення", "Розв’язування рівнянь", "Вимірювання кутів", "Площа прямокутника", "Периметр трикутника", "Розв’язування текстових задач", тому учні добре виконали такі завдання - 1, 2, 3, 5, 7, 8 та показали вміння порівнювати числа, виконувати письмові обчислення, розв’язувати рівняння ускладненої структури з однією змінною, розв’язувати складені задачі на збільшення та зменшення чисел та задачі, в яких використовується залежність між величинами (швидкістю, часом, відстанню), обчислювати площу прямокутника, виражати сторони трикутника через відомий периметр. Найбільш важкими виявилися такі теми: "Відрізок", "Ділення з остачею", "Квадрат і куб числа" - завдання 4, 6. Учні недостатньо вміють розв’язувати вправи на ділення з остачею, знаходити квадрат та куб числа. Помилки: допускають обчислювальні помилки – 7-25%; нечітко розуміють умови текстових задач -5-18%; розв’язують задачі нераціональними способами-5-18%; не мають достатньої просторової уяви -13-46%; не знають властивостей множення – 4 - 14%; не вміють обчислювати квадрат та куб числа – 11 - 39%; не знають формули залежності між величинами (швидкістю, часом, відстанню) -2-7%; не вміють знаходити ділене, якщо відомі дільник, неповна частка та остача – 4-14%. Причини виникнення: відсутність системного підходу до повторення раніше вивченого матеріалу; недостатня самоосвітня діяльність учнів; прогалини в знаннях, отриманих в початковій школі; не до кінця опрацьований і закріплений учнями матеріал останньої теми "Ділення з остачею". Шляхи усунення: систематичне повторення всіх етапів алгоритмів виконання множення та ділення, регулярне включення в проведення усного рахунку завдань на множення та ділення натуральних чисел та відпрацювання загальної системи повторення; стимулювання учнів до самостійного пошуку знань; посилення індивідуальної роботи з учнями; детальне обґрунтування на уроці учителем контрольних моментів з теми; визначення психологічних аспектів низької успішності учнів при написанні контрольних робіт та психологічна підтримка дітей. У наступному семестрі треба активізувати роботу по формуванню навичок логічного мислення учнів, просторових уявлень, більше використовувати нові технології навчання та формувати в учнів навички самоконтролю.

category: Адміністрування школи


title: Ергономічність колективного інформаційного простору навчального закладу як фактор ефективності внурішньошкільного контролю та спосіб зворотного зв’язку в управлінській діяльності

description: У матеріалі авторка пише, що дотримування ергономічних вимог під час створення комп’ютерної продукції змушує звернути увагу на сутність поняття „ергономіка”, як діяльнісної сфери людини, оптимізації умов її діяльності, ефективності процесу пізнання

category: Адміністрування школи


title: Ребрендинг шкільної бібліотеки

description:
Творчість без стратегії називається мистецтвом. Творчість із стратегією називається рекламою. ДЖЕФФ Річардс Реклама є всюдисущою в сучасному суспільстві. Її можна зневажати за недостатній смак та недолюблювати за надмірну настирливість. Однак саме завдяки

                   їй ми дізнаємося про відкриття сучасних магазинів та ресторанів, дістаємо інформацію про переваги нових видів товарів та послуг, отримуємо можливість, не підводячись з дивана, замовити собі додому піцу або квитки до кіно. Звертаючись до всіх наших почуттів, вона в кожній сфері людської діяльності. Газети, журнали, телебачення, радіо, Інтернет, поштові скриньки, громадський транспорт, і інші сфери життя переповнені рекламою, а рекламодавці продовжують шукати нові способи поширення своїх ідей для нових аудиторій. Відповідно до законодавства України, реклама — це інформація про особу чи товар, розповсюджена в будь-якій формі та в будь-який спосіб і призначена сформувати або підтримати обізнаність споживачів реклами та їх інтерес щодо таких особи чи товару. За матеріалами вільної енциклопедії «Вікіпедія», реклама — це популяризація товарів, видовищ, послуг і т. ін. з метою привернути увагу покупців, споживачів, глядачів, замовників і т. ін. // Поширення відомостей про кого-, що-небудь для створення популярності. // Плакат, об'ява і т. ін., що використовуються як засіб привертання уваги покупців, споживачів. Реклама справедливо визначається як частина загальнолюдської культури. За останнє десятиліття і ми – бібліотекарі - почали розуміти: для того щоб задовольнити споживача, завоювати репутацію, отримати схвалення своєї діяльності на різних рівнях, недостатньо надати послугу, якісну за змістом. Важливо й те, щоб ця послуга була сучасно оформлена, надана в хорошому інтер'єрі, співробітником, який вміє спілкуватися з клієнтом. Не факт, що людина відправиться в бібліотеку, якщо ви розповісте їй, що там дуже кваліфіковано і швидко виконують бібліографічні довідки. А ось якщо ви додасте, що там затишно, є зручні, оснащені сучасним обладнанням комп'ютерні місця, а співробітники одягнені в елегантну форму, більш імовірно, що до вашої рекомендації прислухаються. Пора вчитися бути нескромними! Але з чого ж почати? Почнемо, мабуть, з визначення того, що ми хочемо створити за допомогою реклами. Наша мета – допомогти книжці витримати конкуренцію з відео, комп’ютерами та Інтернетом; створити бібліотеку, яка зволіє поборотися за місце на ринку послуг, визнає, що світ змінився, і постарається змінитися сама. Іншими словами, нам потрібен бренд! Загалом, бренд - це скорочена історія організації, що розповідає потенційним користувачам про свої можливості задовольнити їх потреби. Бренд - ще один спосіб підвищити репутацію. Скоріше, бренд – це і є репутація. Це те, що учні відчувають, коли чують про шкільну бібліотеку або бібліотекаря. Бренд – це образ, імідж, набір сприйнять в уяві споживача. Гуру маркетингу Томас Гед, який подарував світу і Nokia слоган «Connecting People», вважає, що успішним в XXI столітті може бути тільки бренд, присутній в чотирьох вимірах. Перший вимір - функціональний - відповідає на запитання споживача «Що цей продукт / послуга дає мені, які потреби задовольняє?» Друге - соціальне: «Чи можу я підкреслити свій статус, споживаючи цей продукт?» Третє - ментальне: «Як бренд підтримує мої переконання та вчинки, мій спосіб життя? »і останнє - духовне:« Яку глобальну відповідальність бере на себе бренд? »Зрозуміло, ми повинні прагнути, щоб бренд був позитивним. Користувачам не потрібне негативне, недружнє середовище. Діти не соромляться висловлювати іншим свою думку. Потенційного користувача бібліотеки може відштовхнути негативний відгук незадоволеного учня. Обов'язковою умовою успішного існування і функціонування бренду є дотримання загального фірмового стилю - візуальної та смислової єдності образу організації. Бібліотечний брендинг являє собою поєднання елементів: ім'я бібліотеки, ім'я бібліотечного обслуговування або продукту (наприклад, «Запитай бібліотекаря»), символи, логотипи, слогани, послідовність у дизайні публікацій і т.д. Наприклад, легко впізнавані символи громадських бібліотек - відкрита книга та сова. Ці елементи надають продукту або послузі свою власну індивідуальність і створюють асоціацію у свідомості користувачів. Виходячи з цього, маємо визнати, що бренд «бібліотека» існує. Існують логотипи, слогани. Але сьогоднішній бібліотечний бренд не відповідає заявленій меті. Тому нам скоріш підійде ребрендинг, тобто зміна існуючого бренду. Зміна бренду здійснюється, як правило, коли відбулися досить сильні зміни (наш випадок). Вдалий ребрендинг дозволяє вийти на новий рівень розвитку, привернути увагу нових клієнтів і збільшити лояльність існуючих (наша мета). Як зазначалося раніше, одним із засобів створення та підтримання іміджу є фірмовий стиль, який складається з декількох компонентів: фірмового знаку, логотипу, слогану, емблеми. Фірмовий знак – це емблема, унікальний ідентифікаційний графічний елемент. Дуже часто для створення бібліотечного знаку використовують зображення самої бібліотеки. Складнішим завданням буде розробка оригінального, смислового знаку. Логотип - оригінальне графічне зображення назви. Логотип повинен бути простий для сприйняття. Дизайн логотипу повинен бути чітким, яскравим, оригінальним і відповідати завданням позиціювання. Багато хто плутає фірмовий знак з логотипом. Різницю можна зрозуміти, пригадавши бренд «Aplle»: надкушене яблуко – це фірмовий знак, а оригінальний надпис «Aplle» (укр. «Яблуко») - логотип. Під яблуком також присутній девіз або слоган компанії «Think Different» (укр. «Думай Інакше» ). Слоган – це рекламний девіз, що передає суть компанії або товару, такий собі «бойовий клич». Вдалий слоган допомагає викликати миттєву асоціацію з тим товаром, заради якого і був створений. Він повинен враховувати психологічні особливості користувачів: бути коротким, динамічним і щоб його можна було легко запам'ятати. Для бібліотеки вважаю вдалими такі слогани: «Читати – модно!», «Кинь мишку! Візьми книжку!», «Читай книжки - будь особистістю!» Слоган можна розробити, оголосивши в школі конкурс (він буде також і непоганим рекламним ходом). Зазвичай діти проявляють неабиякі здібності, приймаючи участь в таких конкурсах. Емблема - умовне або символічне зображення якогось поняття, ідеї. Словом, в емблемі можна поєднати всі вищезазначені елементи фірмового стилю. Велику роль має і колір. Необхідно пам'ятати, що, обираючи колір фірмового стилю, ви обираєте кольори для всього фірмового іміджу, включаючи деяку документацію, а іноді навіть внутрішнє оздоблення бібліотеки. Крім того, варто враховувати психологічне значення кольорів і пам’ятати, що, за німецьким прислів’ям, «черв'як повинен подобатися не рибалці, а рибці». Оптимальний набір ділової документації бібліотеки може включати: фірмовий бланк, візитну картку, діловий конверт, запрошення, фірмову папку, бейджи для співробітників. Тепер, маючи фірмовий стиль, можемо взятися за рекламу. Для бібліотек використання реклами дозволяє формувати попит на свої послуги, направити його на користувача, який не знає, які з його потреб можуть задовольнити послуги, запропоновані бібліотекою, на якому вони якісному рівні у порівнянні з конкурентами. Для початку визначимо основні види реклами. Їх розрізняють як по каналу розповсюдження реклами, так і за її безпосередніми джерелами. Засоби масової інформації В цій категорії потрібно виділити три підкатегорії: усна, екранна та друкована реклама. Друкована реклама: плакати, листівки , інформаційні листи, буклети, прес-релізи, афіші заходів, брошури, візитні картки. Все це нам знайомо з нашої повсякденної роботи. Важливо не забувати використовувати прийнятий раніше стиль. Одне з головних переваг друкованих засобів реклами пов'язано з можливістю одночасно звернутися до широкої аудиторії, в тому числі і до тієї її частини, яка не відвідує бібліотеку. Екранна реклама. У випадку з бібліотекою, це можуть бути: радіо, місцеве телебачення (спеціальні передачі, відеоролики, заставки), відео, анімація, мультимедійні презентації. Замініть бібліотечну лекцію – відео-уроком, знятим власноруч, або разом з учнями, а звичайну книжкову виставку – мультимедійною чи інтерактивною. Виставка-діалог надасть можливість читачам обмінятися думкою про прочитану книгу. Виставка-квест допоможе читачеві не тільки знайти потрібну книгу в бібліотеці, але і виконати ряд цікавих завдань. Зрештою, спробуйте зняти невеличкий фільм про свою бібліотеку. В тенетах Інтернету є багато доволі вдалих прикладів бібліотечних реклам. Усна реклама: бесіди, лекції, огляди, таке інше. Перевага усної реклами в тому, що бібліотекар постійно відчуває настрій аудиторії та може скоригувати напрям бесіди, повернути розмову в необхідне русло, в повному обсязі задовольнити читацькі потреби. Відгуки вчителів, учнів, інших користувачів про бібліотеку також є усною рекламою. Роблячи шкільну бібліотеку більш помітною, ми даємо користувачам можливість отримати більш глибоке розуміння значення бібліотек у школі. Завдяки бібліотечній пропаганді, батьки більше не будуть дивитися на шкільну бібліотеку через фільтр своєї дитини. Замість цього, коли їх дитина матиме потребу в ресурсах батьки будуть знати, що бібліотека має необхідні ресурси. Найприємнішою та найцікавішою я вважаю «сувенірну рекламу». Хто ж відмовиться від невеличкого презенту? Це може бути книжкова закладка у фірмовому стилі, листівка-привітання. Краще, якщо сувеніри будуть ексклюзивними. Для кожного – свій, один-єдиний. Такий презент нікого не залишить байдужим та, водночас, послужить постійним нагадуванням про бібліотеку та бібліотекаря. На закладці буде доречним вказати дні та часи роботи бібліотеки, адресу веб-сайту, один з афоризмів про читання, якусь корисну інформацію. Все це необхідно об’єднати єдиним фірмовим стилем. Істотний внесок в формування іміджу бібліотеки надає Наочна реклама (внутрішня, зовнішня). Внутрішня наочна реклама: вивіски в залі, вітрини,виставки, манекени і бутафорія, гірки й стелажі, розпис стін, дизайн приміщення. Зовнішня наочна реклама: щити з інформацією або вивіски, великогабаритні плакати. Вивіска створює первісне уявлення про бібліотеку, її статус. Вона повинна бути яскравою, красивою і включати саму необхідну інформацію (найменування бібліотеки і режим роботи). Привабливий образ бібліотеки створюють її вітрини. При цьому враховується, що вітрина (наскрізна) з'єднує зовнішнє середовище з внутрішнім простором бібліотеки. Наприклад, можна біля вікна розмістити велику іграшку. Рекламним ходом буде те, що в руках цієї іграшки - книга! А як ми можемо донести свої повідомлення до більшого кола освітньої спільноти? Звичайно ж, за допомогою спеціальних стимулюючих заходів: проведення виставок, змагань, лотерей, конкурсів, ігор, дня відкритих дверей; сенсаційні видовища; запрошення в бібліотеку відомих людей. Всі події фотографуються та публікуються в шкільній або місцевій газеті. Гуру маркетингу називають такі заходи «піаром». “PR” (public relations) - громадські зв'язки, розповідь для публіки, взаємовідносини з громадськістю. Добрий “паблiк рiлейшнз” підвищує імідж бібліотеки за межами школи. Завдяки новітнім технологіям це можна зробити не виходячи зі шкільної бібліотеки. Нинішнє покоління підлітків можна визначити як покоління"цифрових аборигенів". Це покоління не знає часів, коли не було Інтернету або мобільних телефонів. Вони спілкуються багатьма формами миттєвого зв’язку протягом дня. Це покоління постійно на зв'язку з друзями. Тому цілком логічно, що ті, хто хоче спілкуватися з ними, повинні йти в тому ж напрямку. Здається очевидним, що шкільний бібліотекар повинен робити те ж саме. В даний час більшість шкіл і шкільних бібліотек мають свій сайт, але учні не витрачають свій час на його відвідування. Вони «висять» у Facebook, VK, Twitter і інших соціальних мережах. Тому, крім веб-сторінки, потрібно мати сторінки в соц-мережах з посиланням на офіційний сайт. І навпаки, на офіційному сайті потрібно вказувати адреси сторінок в соціальних мережах. Що ми можемо зробити, щоб переконати учнів користуватись бібліотечним сайтом? Для створення ефективного сайту, необхідно знати деякі закони юзабіліті (від англ. Usability - простота и зручність використання веб-сайту): 1. Чим більше часу потрібно, або може знадобитися, на здійснення якої-небудь дії, тим менша ймовірність того, що цю дію буде зроблено. З цього виходить, що потрібно прагнути зробити сайт з добре продуманою навігацією і з простою формою реєстрації. Потрібно також враховувати, що користувачі залишаються на сайті менше 10 секунд, якщо не знаходять те, за чим "прийшли", і деякі, ймовірно, не будуть напружуватися, щоб прокрутити сторінку вниз. Таким чином, рекомендується основну інформацію розташовувати в тій частині веб-сторінки, яку видно без прокручування. 2. Сторінка повинна бути максимально простою і зручною. Чим менше користувачеві потрібно думати, тим легше йому користуватися вашим сайтом. Питання, яких ніколи не повинно виникати у користувачів: Де я? Звідки слід почати? Що найголовніше на цій сторінці? Чому це називається так? Переконайтеся, що назва сайту, бібліотеки і перелік основних послуг легко доступні і їх видно одразу при вході на сайт. Застосуйте раніше позначені елементи брендингу. Можливо вам доведеться змінити розташування та форму подачі важливого посилання, тому що веб-користувачі швидко вчаться ігнорувати частини сайту, які не цікавлять їх при першому відвідуванні. (Ви ж розумієте, для чого всі ці докучливі миготливі банери, що вискакують, стрибають, змінюють колір? Вони призначені для неможливості ігнорувати їх!). 4. Сторінка сайту повинна бути не для читання, а для перегляду. Четвертий закон юзабіліті говорить нам, що писати купу тексту без картинок таблиць і графіків даремно витрачений час. Відвідувачі не будуть детально вивчати кожну строчку. Використовуйте маркіровані списки, виділяйте важливе, розбавляйте текст іншим контентом (картинки, відеоролики, аудіо ролики, таблиці). Запропонуйте користувачам те, що вони хочуть, дайте їм знати про акції, пропоновані послуги на сайті. Підкресліть різні функції для різних цільових аудиторій. Включіть різні способи зворотного зв'язку, щоб ви могли дізнатися, що користувачам подобається і не подобається на сайті, та змінити його відповідним чином. Як і з іншими небезпеками, з якими стикаються підлітки, краще навчати дітей бути досвідченими користувачами, а не намагатися ізолювати їх від світу онлайн. Будь-яка технологія може бути спрямована на шкоду чи на благо. Ми повинні думати про те, як ми можемо використовувати ці потужні інструменти, щоб замовити слово про бібліотеку. Способів реклами величезна кількість. Головне тут - не заплутатися і вибрати потрібний. Не переставайте поважати своїх клієнтів, відобразіть ваше ставлення в рекламному повідомленні, і на нього обов'язково відгукнуться. Не забувайте перевіряти результати реклами. Будьте винахідливі. Будьте різними. Що б ви не робили, робіть це добре, тому що всі рекламні акції впливають на імідж бібліотеки в суспільстві. Вдалих рекламних ходів! Список літератури 1. 24 маркетинговых кейса:[Електронний ресурс]//Forbes.ua. К., 2012. – Режим доступу: http://forbes.ua/business/1344681-24-marketingovyh-kejsa.(Дата звернення: 28.12.2012). 2. Вікіпедія, вільна енциклопедія:[Електронний ресурс].К., 2001 – 2012. – Режим доступу: http://uk.wikipedia.org/wiki.(Дата звернення: 28.12.2012). 3. Брендинг — это главная задача любой крупной компании:[Електронний ресурс]//ООО «Бренд Аналитикс». СПб., 999-2009. – Режим доступу: http://brandan.ru/branding.html. (Дата звернення: 03.01.2013). 4. Основные законы юзабилити, или каким должен быть сайт для людей: [Електронний ресурс]// Блог компании Spinup. 2012. – Режим доступу: http://blog.spinup.su/osnovnye-zakony-yuzabiliti-ili-kakim-dolzhen-byt-sajt-dlya-lyudej.html. (Дата звернення: 04.01.2013).

category: Адміністрування школи


title: Модернізація виховного процесу в початковій школі з метою розвитку креативності молодших школярів

description: У матеріалі до проведення педагогічної ради автори пишуть, що кожна людина мислить по-своєму. Завжди знаходяться люди, які мислять інакше, ніж інші, уміють глянути на дійсність під іншим кутом зору. Креативність мислення лежить у основі майже усіх винаходів, наукових відкриттів

category: Адміністрування школи


title: Статистика. Статистичні дослідження

description:
У статті автори пишуть, що володіння методами статистики дає можливість перетворювати безлику та розрізнену масу числових даних у струнку систему знань, ґрунтуючись на яких можна приймати ефективні управлінські рішення. Мета роботи - освоїти інструменти статистики для подальшого застосування у виріш

                  енні управлінських завдань

category: Адміністрування школи


title: Діяльність Шосткінської гімназії в Міжнародному проекті українських DSD-шкіл

description:
Проект передбачає роботу над лексикою та граматикою, а також опанування методів роботи з текстом і викладання його змісту; тренуються письмові й усні навички аргументування „за” і „проти”. Мовний диплом із німецької мови (Шпрахдиплом) запроваджений Постійною Конференцією Міністрів культури ФРН в 197

                  2 р. для учнів за кордоном, а в Україні ця програма існує з 1995 року

category: Адміністрування школи


title: Гуманістичні принципи управління сучасною загальноосвітньою школою

description:
Реформування національної системи освіти відіграє велику роль у перебудовних процесах, що відбуваються зараз в Україні, визначається масштабністю і радикальністю змін. Мова йде не тільки про гуманістичні принципи управління сучасною загальноосвітньою школою, чи окремі вдосконалення певних напрямк

                  ів освітньої практики, а про перехід систем освіти на якісно новий рівень функціонування із зміною парадигмальних основ свого розвитку і саме на гуманістичних засадах. Розвиток реформ у системі освіти повинний здійснюватись на основі добре розроблених і інтегрованих світоглядних, концептуальних та методологічних основах. Цей процес викликав до життя появу нової самостійної галузі знань - філософії освіти. Філософія освіти - це корінне питання будь-якої освіти, це її ядро, до якого мають тяжіти всі інші сутнісні питання, особливо управління школою, зміст навчання та виховання, підготовка сучасних педагогів, психологів, вихователів. Філософія освіти сьогодні спрямована на людину, на особистість, її внутрішню культуру, функції в новому відкритому суспільстві. Сьогодні цілі й завдання управління освітою - це формування саме філософії сучасної освіти. Виходячи із завдання переорієнтації сучасних навчальних закладів на ідеї гуманізації навчання і виховання підростаючої особистості, організації гуманістичної за змістом педагогічної діяльності, управління в системі середньої освіти також повинно здійснюватися на гуманістичних засадах. Адже успішна діяльність будь-якої Системи, а саме, системи гуманістичного виховання і виховання підростаючої особистості, неможлива за наявності в ній "чужих", а тим більше, центральних механізмів функціонування. Іншими словами, не може бути "гуманним" за ставленням до дитини той учитель, який постійно відчуває на собі "негуманність" управлінських впливів свого директора, і, в свою чергу, важко чекати виявів "гуманності" до вчителів з боку директора школи, який постійно відчуває на собі "негуманність" спілкування та взаємодії з боку завідувача районного (міського) відділу (управління) освіти. І цей ланцюг можна продовжити. І розроблення цього напряму повинно складати спеціальний напрям досліджень у проблематиці психологічних основ гуманізації освіти, який сьогодні, як показує аналіз літератури, ще недостатньо актуалізований. Основні характеристики гуманістичного підходу до управління закладами середньої освіти, виявляються у певних положеннях, які відображають: необхідність побудови управлінських стосунків між керівником та підлеглим на основі партнерства; доцільність реалізації Спільної діяльності керівника і членів педколективу в процесі управління освітянськими організаціями; важливість розуміння та врахування індивідуально-психологічних особливостей підлеглих в управлінській взаємодії; необхідність створення умов для реалізації творчого потенціалу підлеглих та здійснення ними самоуправління своєю професійною діяльністю та особистісним розвитком. Конкретні положення гуманістичного підходу до управління середньою освітою можна відобразити так: конструктивна взаємодія керівника освітянської установи з членами свого колективу можлива тоді, коли з ними встановлюються людські (а не "чисто" формальні) управлінські стосунки. Ці стосунки виявляються в рівності партнерів по спілкуванню, емоційній відкритості і довірі один до одного, прийнятті іншої людини як цінності у свій внутрішній світ; управління освітньою організацією (вироблення управлінської концепції, визначення змісту і структури навчально-виховного процесу, впровадження нових технологій навчання тощо) повинно здійснюватися в процесі спільної діяльності керівника і членів педагогічного колективу, в ході якої вони реалізують себе як творчі індивідуальності; кожен член педагогічного колективу - унікальна особистість, тому керівник освітянської організації повинен створювати умови для виявлення і реалізації її неповторної індивідуальності; ефективно здійснювати педагогічну взаємодію, забезпечувати розвиток учнів як суб'єктів творчої праці, пізнання і спілкування може працівник освітянської організації, який досягнув певного рівня особистісного розвитку. Тому створення умов для безперервного соціального, інтелектуального і особистісного розвитку кожного працівника — важливе завдання керівника середньої освіти; у процесі управління освітньою організацією керівник школи не просто "керує" членами свого колективу, координує їхні дії, а створює умови для розвитку в них здатності до самоуправління (самоаналізу, самоорганізації, саморегуляції) своєю діяльністю і поведінкою, враховуючи при цьому індивідуально-психологічні особливості працівників; створення керівником освітньої організації атмосфери гуманістичних стосунків і спільної діяльності у педагогічному колективі нерозривно пов'язане з реалізацією ним такої атмосфери у процесі взаємодії з учнями, оскільки управлінська діяльність має здвоєний предмет праці. А це означає, що керівник освітньої організації повинен бути і прекрасним управлінцем, і прекрасним фахівцем, тобто водночас і керівником педколективу, і вчителем, який сам безпосередньо впроваджує гуманістичні засади у навчально-виховний процес; реалізувати гуманістичні ідеї і цінності у процесі взаємодії з учнями та їхніми батьками може лише педагогічний колектив, який у своєму "внутрішньому" житті керується гуманістичними ідеалами і нормами; управління освітньою організацією на гуманістичних засадах може здійснюватися такими керівниками, які досягай певного рівня особистісного розвитку (позитивно оцінюють ідеї гуманізації; орієнтуються на подальший професійний розвиток, самовдосконалення і самотворення; розвивають психологічну готовність до управлінської діяльності на гуманістичних засадах тощо). Слід зазначити, що принцип гуманізації управління освітніми закладами дуже близький за своєю сутністю до людиноцентристського підходу в управлінні. Особливість людиноцентристського підходу в управлінні полягає в тому, що він ставить у центрі своєї уваги людину, на противагу іншим підходам. Зміст цього підходу розкривається у таких основних положеннях: шлях до успіху організації лежить через індивідуальний успіх її співробітників, в основі якого закладені вищі людські потреби, які задовольняються за допомогою спеціальних методів; створення ситуації успіху можливе на основі вияву та пояснення індивідуальних характеристик та поведінки особистості в конкретній ситуації; піддаються виміру та впливу такі характеристики особистості, як здібності, потреби, очікування, сприймання, ставлення, цінності (ці характеристики складають суть терміна людські похідні); на поведінку людини впливають середовище, групи та лідери; людські похідні повинні враховуватися у процесі комунікації, під час прийняття рішень та делегування повноважень. Розвиваючись паралельно та взаємодоповнюючи один одного, принцип гуманізації управління та людиноцентристський підхід до управління спрямовані на забезпечення, поряд з реалізацією цілей освітньої організації, реалізацію цілей конкретного працівника, самореалізації, самоствердження тощо. Необхідно також вказати, що принцип гуманізації управління системою середньої освіти тісно пов'язаний з принципом демократизації управління, про який так багато говориться у контексті реформування освіти. Взаємодоповнюючи один одного і тісно взаємодіючи між собою, ці принципи мають свою специфіку і самостійне значення. Принцип демократизації управління системою середньої освіти зорієнтований на залучення всіх організаторів і учасників педагогічного процесу до активної постановки та вирішення актуальних завдань навчання та виховання, забезпечення умов для висловлювання всіма педагогами і учнями думок з тих чи інших питань, внесення пропозицій, формування новаторських ідей, інноваційних підходів та шляхів їх реалізації тощо. Принцип гуманізації управління системою середньої освіти передбачає врахування індивідуально-психологічних особливостей, прийняття унікальної неповторності кожного учасника навчально-виховного і управлінського процесу, створення умов для максимального вияву його творчих потенцій, вільного розвитку, самореалізації, самотворчості у процесі здійснення навчальної і педагогічної діяльності. Таким чином, можна стверджувати, що принцип демократизації управління системою середньої освіти створює основу для вияву унікальної неповторності, вільного розвитку кожного учасника навчально-виховного процесу, тобто забезпечує базу для реалізації гуманізації управління. І водночас гуманізація управління збагачує саму суть, "внутрішній" зміст демократизації навчання та виховання підростаючої особистості — управління системою середньої освіти, підіймає її на значно вищий рівень.

category: Адміністрування школи


title: Професійна компетентність учителя - важлива складова якісної освіти

description:
В основному компетентісного підходу (як нової освітньої парадигми) не можуть бути покладені знання, вміння та навички. У сучасному змісті освіти вони розглядаються не як мета та основа освіти, а як засіб, матеріал моделювання знання, необхідного завтра. Таким чином, знання, вміння та навички стаю

                  ть допоміжним компонентом змісту освіти, інструментом досягнення освітніх цілей та завдань. Успіх інноваційних змін, у першу чергу залежить від учителя, його творчого потенціалу, готовності до безперервної самоосвіти, здібності до гнучкого соціально-педагогічного мислення, гуманістичної спрямованості особистості. Важливу роль у забезпеченні позитивних змін в системі освіти має вирішити удосконалення професійної компетентності педагогічних кадрів та підвищення їх наукового і загальнокультурного рівня. Педагогічна компетентність – це процес і результат творчої професійної діяльності, інтегрований показник особистісно-діяльнісної сутності вчителя, зумовлений рівнем реалізації його гуманістичної спрямованості. Удосконалення рівня професійної компетентності – один із основних напрямків реформування освіти. Головні нормативно-правові документи Міністерства освіти і науки України свідчать: «Педагогічні та науково-педагогічні працівники зобов’язані постійно підвищувати професійний рівень, педагогічну майстерність, загальну культуру». (Закон України «Про освіту») «Підготовка педагогічних і науково-педагогічних працівників, їх професійне самовдосконалення – важлива умова модернізації освіти». (Національна доктрина розвитку освіти) Таким чином, основним напрямком удосконалення рівня професійної компетентності вчителя є професійне самовдосконалення шляхом цілеспрямованої самоосвітньої діяльності. Нові освітні технології сприяють поступовому зміщенню співвідношення «освіта – самоосвіта» до домінування самоосвіти. Швидкий розвиток сучасної науки, постійне нарощування інформації, підвищення вимог до будь-якого професіонала щодо його професійної компетентності потребують від кожної особистості прагнення й уміння систематично та наполегливо займатися самоосвітою. Створення системи підготовки учителів і учнів до самоосвіти – багатоаспектна проблема, що охоплює питання навчально-методичного, технічного, програмового, інформаційного, лінгвістичного, організаційного, психологічного забезпечення. Аналіз планів самоосвітньої діяльності вчителів країни свідчить, що більша частина педагогів не мають системи планування, зорієнтованої на досягнення кінцевих якісних результатів. Н.В.Бухлова підкреслює, що за результатами анкетування 38% учителів не володіють знаннями з теорії самоосвіти та засобами вивчення потенційних можливостей учнів, не вміють відстежувати результати свого впливу на розвиток учнів. Таким чином, третина педагогів працює на репродуктивному рівні самоосвітньої діяльності. Сучасна ж педагогіка має потребу у висококваліфікованих спеціалістах, які здатні творчо підходити до організації навчально-виховного процесу та досягати високих якісних результатів. Виходячи з вищесказаного, можна зробити висновок, що виникає потреба в досконалій організації та управлінні самоосвітньою діяльністю педагогів. Тому однією із задач післядипломної освіти педагогів є удосконалення роботи в між курсовий період за темою самоосвітньої діяльності шляхом самоосвіти, саморозвитку та пошуку шляхів самореалізації особистості вчителя. Педагогічні працівники повинні бути здатні до безупинного самовдосконалення, орієнтованого на відповідність динаміці дійсності. «Якщо людина не знає, до якої мети вона рухається, для неї жоден вітер не буде попутним» - сказав Сенека. Ці слова дуже вдало розкривають зміст самоосвіти педагогів. Завдяки моніторингу особистої педагогічної діяльності відбувається накопичення інформації про рівень самоосвіти педагога. Таким чином, у кожного педагога з’являється можливість прогнозувати та моделювати особистий розвиток, забезпечуючи безперервне професійне зростання. Самоосвіта вчителя є основною формою підвищення професійної педагогічної компетентності, яка складається з удосконалення знань та узагальнення педагогічного досвіду шляхом цілеспрямованої самоосвітньої роботи. Самоосвіта – це безперервний процес саморозвитку та самовдосконалення. Механізм самоосвіти – це само формування (яким я себе зроблю, яким я себе уявляю). Самоосвіта – це усвідомлений рух від: «Я» РЕАЛЬНЕ - «Я»ІДЕАЛЬНЕ - «Я» СФОРМОВАНЕ Л.Бровкіна відзначає, що в основі ефективної педагогічної діяльності лежить позитивна «Я-концепція» вчителя. Прийняття себе, розуміння себе, оптимістичне світосприймання – чи не головний принцип забезпечення умов для зміцнення і збереження сприятливих тенденцій у самовдосконаленні та самореалізації особистості педагога. Відмінною рисою самоосвіти педагога є те, що результатом його роботи виступає не лише самовдосконалення в особистому та професійному плані, а й розвиток учнів. Вчитель повинен досягти успіху, щоб досягли учні, а учні повинні досягнути успіху, щоб його досягло суспільство. Н.В.Бухлова пропонує розглядати самоосвітню діяльність як сукупність декількох «само-»: Самооцінка – вміння оцінювати свої можливості; Само облік – вміння вибирати своє місце в житті, у суспільстві, усвідомити свої інтереси; Самоорганізація – вміння знайти джерело пізнання й адекватні своїм можливостям форми самоосвіти, планувати, організовувати робоче місце та діяльність; Самореалізація – реалізація особистістю своїх можливостей; Самокритичність –вміння критично оцінювати переваги та недоліки власної роботи; Самоконтроль – здатність контролювати свою діяльність; Саморозвиток – результат самоосвіти. Шляхом досконалої організації самоосвітньої діяльності постійно удосконалюється професійна майстерність учителя, як наслідок, формується авторитет педагога серед учнів, батьків, колег. «Творчість – це виживання», - вказує К.Роджерс. Таким чином, творчо працюючи педагог сам створює свій особливий імідж. Імідж, який сприймається, - це той образ, який бачать інші. Частіше бажаний імідж формується згідно із соціально прийнятою моделлю вчителя-майстера. Модель вчителя-майстера Професійність Знання предмета діяльності (учитель повинен вільно і гучно оперувати   інформацією, бачити зв'язок в складній структурі доказів, уміти легко   подовати учням знання і націлювати їх на оволодіння ними); Любов до дітей (віра в потенційні можливості учнів); Розумна вимогливість (дисциплінує учня); Педагогічний такт (створення толерантних стосунків); Педагогічне передбачення (уміння визначити можливі утруднення); Іноваційність науково-педагогічного мислення  Особисті якості: Високий рівень соціальної відповідальності; Прагнення до самоосвіти (тісно пов’язане із зацікавленістю вчителя,   натхнення до роботи, що, у свою чергу, підвищує емоційно-вольовий вплив   педагога на учнів); Духовна культура, справжня інтелігентність; Гуманність, оптимізм, почуття гумору; Критичність і самокритичність; Креативність мислення  Компетентності Інтелектуальна компетентність (наукові знання); Психологічна компетентність; Управлінська компетентність (базові вміння); Мотиваційна компетентність; Проективна компетентність; Методична компетентність  Творчі якості Креативність (здібність виробляти нові ідеї); Інтуїція (виявлення суттєвості); Дивергентність (здібність мати декілька підходів до рішення однієї   проблеми); Оригінальність (наявність творчої уяви до підходу); Асоціативність (вміння проводити аналогію)    Наслідком цього є продуктивність: зростання професійного рівня; сучасність та ефективність виконання прийнятих рішень; високий ступень навченості учнів; високий рівень вихованості учнів.

category: Адміністрування школи


title: Внутрішньошкільний контроль - важлива умова для прийняття управлінського рішення

description:
В умовах сучасної школи значно зросли вимоги до керівництва навчально-виховного закладу. Значення контролю в управлінні сучасною школою особливо зростає у зв'язку з наданням закладу великих повноважень в оцінюванні якості навчання і виховання учнів. В той же час управлінська діяльність керівника

                  загальноосвітнього навчального закладу, кінцеві результати її діяльності стають об'єктом контролю вищих органів управління освітою. Важливу роль у забезпеченні успіху в організації роботи з питання внутрішньошкільного контролю відіграє раціональне управління на всіх ступенях освіти: Міністерство освіти і науки, управління освіти і науки Донецької облдержадміністрації, управління освіти Донецької міської ради, районний відділ освіти, адміністрація навчальних закладів. Одним із питань компетенції районного відділу освіти є організація та здійснення контролю за роботою школи з питань внутрішньошкільного контролю. Розглянемо взаємовідносини з даного напряму між відділом освіти та навчально-виховним закладом. Районний відділ освіти здійснює керівництво діяльністю ЗНЗ щодо внутрішньошкільного контролю через їх адміністративно-управлінську ланку (директора та його заступників). В управлінській діяльності РВО належне місце займає система поточного контролю та корегування діяльності керівників шкіл і педагогічних колективів. Одне із важливих завдань відділу освіти в цьому напрямку роботи - це вміння поставити завдання, які можливо виконати, актуальність питання, гнучкість, демократизм, мобільність, результат. Для досягнення вищезазначених завдань роботу районного відділу освіти можна розподілити таким чином: Постановка конкретних завдань. Збір інформації. Здійснення контролю (за необхідністю). Висновки та рекомендації. Повторний контроль (у разі застосування п. 4). Прийняття управлінського рішення. Важливою умовою підвищення ефективності управлінської діяльності відділу освіти та керівників ЗНЗ у вирішенні питання організації внутрішньошкільного контролю виступає інформаційне забезпечення всіх підструктур. Оперативна та достовірна інформація про стан роботи навчально-виховного закладу забезпечує не тільки прийняття правильного управлінського рішення, але й, по-перше, бачення розвитку цього напрямку роботи та загальноосвітнього закладу в цілому. Системний аналіз інформації надає змогу районному відділу освіти відслідкувати систему роботи навчального закладу, зміни, які відбуваються в процесі роботи та перспективи його розвитку. З цією метою районний відділ освіти складає річний, місячний, тижневий плани та організовує свою роботу за такими принципами: Цілепокладання- покладання мети діяльності РВО на рік, передбачення її кінцевого результату; Перспективність - врахування специфіки та перспективи розвитку шкіл; Наступність - врахування досягнень і досвіду роботи та недоліків попереднього навчального року; Диференціація - відбір і концентрація уваги на найбільш актуальних проблемах, виділення головного, перехід в якісно новий стан; Об’єктивність - планування роботи на діагностичних даних про стан і результативність роботи НВЗ; Конкретність - передбачення реалізації поставленої мети і завдань роботи, визначення приоритетних напрямків на поточний рік; Координація - узгодженість між метою, завданнями та змістом конкретних розділів плану, враховуючи всі ланки управління. Внутрішньошкільний контроль передбачає: всебічне вивчення й аналіз навчально-виховного процесу в школі; об’єктивне оцінювання досягнутих результатів; запобігання можливим помилкам; координація зусиль відповідно до визначених завдань. Контроль має бути регулятором навчально-виховного процесу. Зупинимось більш докладніше на організації внутрішньошкільного контролю з питання здобуття загальної середньої освіти. Основними документами, які регламентують роботу районного відділу освіти, навчально-виховного закладу з даного напрямку є Конституція України ст. 53, Закон України "Про освіту" ст. 35, Інструкція з обліку дітей і підлітків шкільного віку, затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 12.04. 2000 року № 646, рішення виконкому районної ради "Про затвердження територій обслуговування". На підставі названих документів відділ освіти починає організацію роботи з зазначеного напрямку з визначення заходів у річному плані, організаційного наказу (кінець серпня), організаційних нарад директорів та заступників директорів, які відповідають за цей напрямок роботи, з обов’язковим звертанням уваги на ведення документації, яка чітко визначена у наказі МОНУ № 240 від 23.06. 2000 р. "Про затвердження Інструкції з ведення ділової документації загальноосвітніх навчальних закладах І-ІІІ ступенів": алфавітна книга; книга руху учнів; документація про вибуття та прибуття учнів; інформація про працевлаштування випускників 9-х класів; книга наказів з основної діяльності. Районний відділ освіти здійснює систематичний контроль за веденням вищеназваних документів. Якщо в навчальному закладі чітко визначена робота з даною документацією, то це свідчить про системність у роботі закладу. Також аналіз документації допомагає визначити типові недоліки в роботі шкіл: Відсутність системи контролю (як результат нераціонального розподілу об'єктів контролю між директором і його заступниками, мета контролю - це тільки звітування про кількість відвіданих уроків або занять). Формалізм в організації контролю, або відсутність чітко поставленої мети контролю. Однобічність внутрішньошкільного контролю, що проводиться, як правило, з одного напряму вивчення навчально-виховного процесу. Участь в контролі тільки посадовців, без залучення вчителів,, методистів, або навпаки, недостатня участь представників адміністрації. Щоб уникнути зазначених чи інших недоліків або непорозумінь в організації внутрішньошкільного контролю, районний відділ освіти-визначав такі вимоги: Контроль повинен бути плановим та системним. Головним об’єктом контролю в навчальному закладі мають бути багатоаспектні, конкретні результати навчально-виховного процесу, а не діяльність педагога. Контроль має розглядатися як інструмент дієвого та системного впливу на весь педагогічний процес, а не лише для отримання інформації про стан справ. Контроль має сприяти організації справжньої співпраці між педагогами та адміністрацією закладу. Контроль обов’язково має поєднуватися з аналізом. Здійснювати ці управлінські функції у відокремленому режимі неможливо. На нашу думку, ефективність контролю залежить від управлінської культури керівника закладу. Це значить - правильно розставити кадри на вирішальних ланках, працювати творчо, з перспективою, завжди бачити кінцеву мету і вибирати найбільш раціональні методи її досягнення. Зрозуміло, що кожна з цих функцій вимагає високої відповідальності, виконавчої культури, яка цілком і повністю залежить від компетентності керівника школи, а також його найближчих помічників, від їх майстерності і педагогічного таланту працювати з людьми. Щоб контроль був ефективним, адміністрації необхідно: Відображати і підтримувати загальні цілі школи. Об'єктивно вимірювати і оцінювати те, що дійсно важливе. Дотримуватись нормативно-правової бази. Виходячи з аналізу роботи, планувати перспективні завдання розвитку навчально-виховного процесу. Витрати часу, зусиль на контроль мають бути оптимальними, а віддача від нього - забезпечувати якісне зростання результатів контрольованої діяльності. При проведенні контролю можливий загальний аналіз вивчення шкільної документації (враховуючи мету контролю), в якій відображається основна діяльність навчально-виховного закладу. До навчально-педагогічної документації школи відносяться: алфавітна книга запису учнів, особисті справи учнів, класні журнали, журнали факультативних занять та груп продовженого дня, книги обліку видачі атестатів про освіту, книга обліку видачі золотих і срібних медалей, книга протоколів засідань ради школи і педагогічної ради, книга наказів по школі, книга обліку педагогічних працівників, журнал обліку пропусків і заміщення уроків і ін. Якими б різноманітними не були управлінські функції керівника школи, головна з них - бути організатором навчально-виховного процесу. Висока якість навчально-виховного процесу в школі можлива тоді, коли в керівників є достатньо фактів для аналізу і відповідних висновків. Саме урок - те місце, де відбуваються основні процеси навчання, виховання і розвитку особистості. Тому керівники школи значну частину свого робочого часу повинні розподіляти для відвідування уроків. Лише той керівник, який часто, систематично відвідує уроки й аналізує їх, може робити правильні висновки про якість навчально-виховного процесу. За діючими нині нормативними документами, кожний адміністратор повинен відвідати стільки уроків, щоб знати стан справ у школі. Плануючи відвідування уроків, потрібно чітко визначити мету відвідування як системи викладання предметів, так і епізодичного відвідування уроку. Результати обраної форми контролю повинні бути відображені у книзі обліку підсумків внутрішньошкільного контролю, яка є проміжною ланкою між плануванням роботи закладу та прийняттям управлінського рішення. На нашу думку, у книзі обліку підсумків внутрішкільного контролю повинна бути відображена контрольна-аналітична діяльність адміністрації з наступних питань: Аналіз відвіданих уроків, висновки та пропозиції щодо їх проведення; Використання варіативної складової навчального плану та результативність допрофільності і профільності навчання. Реалізація виховних цілей через позашкільні заходи; Аналіз роботи учителя-предметника та класного керівника (контроль за веденням щоденників, зошитів тощо). Вищезазначені питання можуть бути узяті за основу або розширені, за бажанням керівника закладу. Як вже було зазначено, контроль повинен бути плановим та системним. Але, виходячи з практики роботи управління освіти та попереднього контролю районного відділу освіти за веденням книг обліку підсумків внутрішнього контролю, були виявлені типові недоліки: Відвідування уроків має нерегулярний, епізодичний характер. Часто не визначається мета відвідування. Не завжди проводиться аналіз уроку. Висновки не завжди або не повністю відповідають меті відвідування уроку. Висновки неконкретні. 3а висновками не простежується основного - результативності уроку. Для аналізу уроків використовується єдина схема. Рекомендації загальні, часом суперечливі, випадкові, неадресні. Відсутній підпис вчителя, який свідчить про ознайомлення його з висновками уроку та рекомендаціями. Не простежується робота щодо виконання рекомендацій, наданих під час відвідування уроків. З метою усунення виявлених недоліків, пропонуємо декілька варіантів ведення книг обліку підсумків внутрішньошкільного контролю. Кожний навчальний заклад може обрати ту чи іншу форму, але слід зауважити, вона повинна бути єдиною у загальноосвітньому навчальному закладі. Важливий факт прийняття правильного управлінського рішення - це узгодженість між усіма ладками, які здійснювали перевірку або підлягали контролю. Таким чином,) книга обліку підсумків внутрішньошкільного контролю повинна відображати різні види і форми контролю, достовірність фактів, і тоді вже можна свідчити про ефективність управлінської діяльності. Презентація книг Таким чином, якщо Ви здійснили управлінський процес за поданим зразком і відчули рух по висхідній спіралі, а не рух замкнутим колом, це означає, що наступний процес від задуму до здійснення матиме більш високий якісний рівень. Пропонуємо розглянути питання щодо організації внутрішньошкільного контролю на прикладі гімназії № 18.

category: Адміністрування школи


title: Проектна діяльність у навчально-виховному процесі та управлінні

description: У матеріалі з досвіду роботи авторкою ставиться мета - дослідити значення проектної технології в навчально-виховному процесі й управлінській діяльності, завдання - зрозуміти, наскільки важливим є впровадження методу проектів у роботі сучасного педагога та що нового дозволяє досягнути цей метод

category: Адміністрування школи


title: Сутність і головні завдання моніторингу якості освіти

description:
Аналізуючи якість освіти, треба оцінювати показники, які лежать поза системою освіти. Це передусім якість життя, яка вбирає в себе і ціннісні орієнтири особистості, і заробітну плату, і озброєність комп'ютерами та ін. Ці показники в Україні, порівняно з розвиненими країнами світу, значно нижчі. Н

                  авчати і виховувати на іншому змісті, інших цінностях повинні інші викладачі, які самі впроваджують та дотримуються інших ціннісних засад освіти. Ці зміни відбуваються і впродовж десятиліть. А зараз якість життя в Україні значною мірою і залежить від якості освіти, яку мають українські громадяни. Сьогодні дуже популярною "новою" темою наукового обговорення вважається проблема якості освіти. Дивно, адже завжди науковці, педагоги переймалися саме підвищенням якості освіти. Дослідження проблеми якості освіти доцільно було б розпочати з етимології слова "якість". Цей термін тлумачать з двох позицій. Існує філософський підхід, за яким якість – це саме те, що відрізняє освіту від інших соціальних явищ. У філософії ця категорія не має оціночного характеру, тому безглуздо ставити питання про зміну якості, її оцінювання. Є й виробничий підхід, де йдеться про "якість продукції" як сукупність споживчих властивостей цієї продукції, які мають значення для споживачів. До так званої продукції освіти можна віднести випускників, які здобули освіту ліпшої або гіршої якості. Тому саме з цих "виробничих" позицій словосполучення "керівництво якістю освіти" є коректним. Якість освіти особистості ми визначаємо як співвідношення мети та результату освітньої діяльності. Ніякі результати не можна визнавати добрими, якими б значними вони не були, якщо той, хто навчається, може досягти більшого, та ніякі результати, якими б незначними вони не були, не можна визнавати поганими, якщо вони відповідають максимальним можливостям особистості. Безумовно, при оцінюванні якості освіти спочатку треба проаналізувати та оцінити якість мети. Якщо цілі сформульовані неграмотно, неправильно, некоректно, то про якість не може йтися зовсім, бо під ці неправильні цілі вибиратимуться й відповідні їм неправильні методи, форми, засоби та ін., тому й результати освіти не будуть позитивними. Якщо якість – це відношення результату до мети, то ефективність – це відношення результату до витрат. Чим більше держава витрачає коштів на освіту, тим вищою буде якість життя. При визначенні ефективності керівництва освітою відношення результатів до витрат визначається не арифметичною дією, а порівнянням витрат за інших результатів. Спочатку визначають область, в межах якої будь-які результати вважаються оптимальними, та область, в межах якої всі витрати визначають припустимими або мінімально необхідними, тобто оптимальними. Оптимальними визначають витрати в тому випадку, коли вони не перебільшують раніше запланованих, тобто відповідають їм. Якщо результати максимально можливі для конкретних умов або відповідають заздалегідь заданим критеріям, а витрати мінімально необхідні або не виходять за межі можливостей, то ефективність управління визначається найвищою, тобто оптимальною. Але тут треба зауважити, що йдеться не про загально мінімальні, а про мінімально необхідні витрати, тобто поріг умов, витрат, нижче якого навіть мінімальна якість стає недосяжною. Ефективне управління завжди має на увазі мінімально необхідні витрати сил, коштів, ресурсів, а також часу, а не мінімальні витрати взагалі. У будь-яких контекстах, роздумах, міркуваннях, постулатах, які стосуються сфери освіти, максимально можлива ефективність завжди передбачає значення параметрів, за якими не виникає ніяких ушкоджень для вихованця, студента, викладача. Якщо система освіти на всіх етапах спрацьовує відповідно, професійно, а показники якості не задовольняють викладачів, повинно йтися про перехід до режиму розвитку. А останній, як відомо, здійснюється тільки через розробку нових технологій, тобто через інноваційний процес. Узагалі при аналізі якості освіти треба оцінювати показники, які лежать поза системою освіти. Це передусім якість життя, яка вбирає в себе і ціннісні орієнтири особистості, і заробітну плату, і озброєність комп'ютерами та ін. Ці показники в Україні, порівняно з розвиненими країнами світу, значно нижчі. Навчати і виховувати на іншому змісті, інших цінностях повинні інші викладачі, які самі впроваджують та дотримуються інших ціннісних засад освіти. Ці зміни відбуваються впродовж десятиліть. А зараз якість життя в Україні значною мірою залежить від якості освіти, яку мають українські громадяни [6, с. 109]. Сьогодні треба ретельно проаналізувати та оцінити позиції аналітиків як вітчизняних, так і іноземних, які по-різному трактують потреби своїх країн в якісній освіти. Так, деякі американські вчені вважають, що для процвітання їхньої країни у XXI ст. необхідно мати 20-25% людей з високою якістю вищої освіти, водночас японські вчені розглядають питання про необхідність введення у країні загальної обов'язкової над середньої освіти (тобто загальна освіта вищого рівня, ніж дає середня школа), оскільки, на їхню думку, на початку XXI ст. більшість робітничих професій потребує від людини освіти вище середньої. Аналіз наведених вище доводів дає нам підстави узагальнити деякі думки, спираючись на які можна сформулювати своє бачення означеної проблеми та шляхи її розв'язання: управління якістю освіти – дуже широка проблема, яка потребує свого розв'язання протягом багатьох років. Вона потребує зусиль вчених, практиків, її рішення можливе в межах різних, у тому числі нових галузей наукових знань, що розвиваються; ні в Україні, ні у світовій практиці не існує загальних, незмінних критеріїв, показників, тим більше цілісної системи, за допомогою якої можна було б визначити якість освіти в навчальному закладі; розв'язання проблеми управління якістю освіти має ґрунтуватися на багато дисциплінарному підході, треба сміливіше використовувати відомі інтегративні показники, одночасно розробляючи механізми інтеграції різних показників, які оцінюють якість освіти з різних боків, підходів та в різних аспектах; якість освіти, як і управління нею, слід розглядати не абсолютно, не взагалі, а тільки з урахуванням конкретних національних умов. Найважливішою умовою є український, слов'янський менталітет, вивченню якого ми повинні приділяти достатньо уваги та зусиль. Також треба враховувати ті соціально-економічні, політичні перетворення, які відбуваються у країні; розв'язання проблем управління якістю освіти – це не тимчасова компанія інноваційних освітніх закладів; це те, що повинен здійснювати кожний навчальний заклад, послідовно створюючи культурні зразки прогресивного досвіду управління якістю освіти, доки вона не буде прогнозувати в межах потенційного розвитку особистості, гарантовано досягатися та технологічно визначатися, наскільки це буде можливим; якість освіти треба оцінювати не тільки за допомогою педагогічних, освітніх параметрів, а й за допомогою критеріїв, які перебувають поза сферою освіти та коригуються за такими глобальними категоріями, як життєвий рівень, якість життя та ін.; одним із найважливіших, принципово нових напрямів підвищення якості освіти є ціннісний підхід до управління цією якістю на засадах культурно-історичної педагогіки, яка передбачає послідовне зміщення акцентів: з освіти, що формує культуру корисності (знання, вміння і т. ін.), на освіту, що формує передусім культуру відродження гідності, підйому, відповідальності (дух, духовність, гуманістичні цінності) [2, с. 34]. Зауважимо, що управління якістю освіти – дуже важливе питання. Його аналіз, пошуки відповідей на нього знаходяться у двох взаємодіючих, але не тотожних галузях знань: педагогіці та менеджменті в освіті. Моніторинг освіти розглядається в теорії спеціального управління як одна із головних, відносно самостійних ланок управлінського циклу. В межах моніторингу проводиться виявлення та оцінювання проведених педагогічних дій. При цьому забезпечується зворотний зв'язок, який повідомляє про відповідність фактичних результатів діяльності педагогічного колективу кінцевій меті. Той факт, що вона не завжди досягається повністю, є звичайною ситуацією і завдання полягає в тому, щоб оцінювати ступінь її досягнення, направленість та причини відхилень. Зрозуміло, що результати педагогічного процесу обумовлюються впливом різних зовнішніх і внутрішніх факторів: це зміни в навчальних планах, забезпечення інформаційною літературою та засобами навчання, застосування сучасних методик і технологій навчання, а також суб'єктивних факторів: як склад педагогічних працівників та тих, хто навчається. Таким чином, моніторинг освіти передбачає виявлення і врегулювання впливу факторів зовнішнього середовища та внутрішніх факторів самої педагогічної системи. В реальних умовах моніторинг тісно пов'язаний з функціями та стадіями управління навчальним закладом, тобто він охоплює цілі, інформації, рішення, організацію та рівень педагогічної діяльності колективу та управління ним. Сьогодні існує реальна суттєва відмінність в підходах до системи моніторингу в вітчизняній і зарубіжній практиці. Це різниці в тлумаченні, ефективності та результативності роботи навчального закладу та відповідальності за результати діяльності. Моніторинг здійснюється принципово різними шляхами: контроль навчального процесу та контроль знань тих, хто навчається. Перший шлях методично відпрацьований та виконується систематично в кожному навчальному закладі. Його характерною рисою є всеохоплюючий характер. Він реалізується періодично і постійно. Періодично – це ліцензування, акредитація та атестація як зовнішня перевірка навчального закладу. Постійний контроль за станом навчального процесу здійснюється "власними" силами – ректором, дирекцією, деканатами, відділеннями, кафедрами, методичними та адміністративними комісіями. Він ґрунтується на правовій основі і охоплює, перед усім, стан навчально-методичного забезпечення, лабораторну базу, кадровий склад та, по-друге, організацію навчального процесу (розклад занять, ведення поточної документації, виховна робота тощо) [4, с. 84]. Вихідним положенням моніторингу є його зв'язок з цілями навчання, які зазвичай передбачені навчальним планом, тобто, моніторинг, пов'язаний з оцінкою реалізації цілей і планів, порівняння фактичного рівня підготовки з планами. Головним завданням моніторингу є зменшення різниці між ними, виявлення та усунення негативних факторів впливу на неї. Якісною і кількісною мірою оцінки результатів педагогічної діяльності є досягнення бажаного результату. Останній визначається нормами, стандартами відповідної спеціальності. Саме норма, стандарт є необхідною умовою та підґрунтям моніторингу в освіті, оскільки з ними порівнюються фактичні результати, після чого здійснюється оцінювання і корекція. В освітньому процесі таке співставлення фактичних досягнень з нормою, еталонам, вимогами стандартів називається перевіркою. За допомогою моніторингу є можливість дати відповідь на запитання про ефективність певної технології навчання, виділити фактори впливу на результати, довести залежність від кваліфікації педагога. Одна з головних вимог оцінювання роботи навчального закладу – об'єктивність: відповідність фактичних успіхам науково-педагогічних працівників, студентів; оцінювання виявленого рівня знань, відповідно до державних стандартів. Дослідження якості освітніх процесів у навчальних закладах передбачає такі етапи: Діагностика та експертиза діяльності навчального закладу; Зіставно-порівняльний аналіз результатів, консультування та практична допомога в подоланні недоліків, труднощів, які виникають під час навчального процесу; Проектні плани майбутнього розвитку навчального закладу [1, с. 57]. Моніторинг діяльності навчального закладу включає збір потрібної інформації, підготовку звіту та презентацію його перед учасниками навчального процесу. В звіті має бути представлений реальний стан діяльності навчального закладу, рівень розбіжності результатів навчального процесу зі спеціальностей передбаченим нормам, стандартам, освітнім цілям підготовки фахівців. При цьому слід зважати на те, що моніторинг і оцінка будуть ефективні настільки, наскільки коректно сформовані стандарти і норми, відповідно до принципових вимог сучасного виробництва. З дидактики відомо, що структура процесу навчання включає: мету (цілі), зміст навчального матеріалу, засоби, методи і форми контролю результату. На перший погляд контроль, призначений для з'ясування рівня засвоєння навчального матеріалу і визначення результатів навчання. Але, моніторинг тим і відрізняється від контролю, що його завданням є виявлення зв'язків з другими складовими навчального процесу, зокрема з цілепокладанням. Моніторинг як технологія передбачає визначення результатів навчання і його корекцію, відповідно до стану засвоєння конкретних знань і умінь (когнітивна сфера діяльності) – які студент повинен був сформувати в процесі вивчення даного навчального матеріалу. Таким чином, моніторинг встановлює не тільки рівень сформованості знань і умінь студентами, але й їх відповідність заданим цілям даного навчального процесу, а також створює можливості корекції їх, відповідно до визначеного еталону стандарту майбутньої професійної діяльності. Кінцеві результати функціонування освітньої системи, тобто якість цієї освіти, залежать від багатьох чинників (зовнішніх і внутрішніх), умов, складників і підсистем самої освітньої сфери. Не можна забувати також і того, що система освіти та освітня діяльність – надзвичайно багатогранні. Тому об'єктами моніторингу в освітній сфері можуть бути різноманітні види діяльності людини (викладача, учня або студента, керівника навчального закладу, управлінця будь-якого рівня), окремі складники всієї системи освіти, навчально-виховний та освітній процеси, їх етапи й результати, діяльність навчальних закладів, освітніх систем різних рівнів (муніципального, районного, обласного, регіонального, національного), освітні технології й методики, їх ефективність; зміст освіти та засоби, що забезпечують навчально-виховний процес та багато іншого. У науковій літературі досі немає чітко визначеної класифікації видів моніторингу. Така ситуація частково спричинена тим, що жорсткий поділ освітнього моніторингу за різними видами не доцільний. Це також можна пояснити іншими причинами, а саме: відкритістю освітньої системи, отже, залежністю результатів її розвитку від багатьох чинників, що не завжди належать до самої системи освіти; необхідністю отримання різнобічної інформації для вироблення освітньої політики та прийняття рішень органами державного управління освітою або іншими владними структурами; використанням у процесі формування особистості випускника навчального закладу знань і методик, що властиві іншим наукам (психології, соціології, фізіології тощо) [8, c. 41]. Задля досягнення зазначених цілей проводяться дослідження психологічних особливостей, соціальних умов життя всіх учасників освітнього процесу (школярів та їхніх родин, учителів), стану фізичного та морального здоров'я дітей, рівня економічного розвитку суспільства й окремого регіону, а також інших об'єктів. Крім того, не всі види моніторингу, які називаються в літературі, на практиці активно застосовуються, але можна сподіватися, що з часом вони реалізуються, оскільки стратегічне планування в освітній сфері та стійкий розвиток системи освіти потребуватиме різнобічного потужного інформаційного забезпечення для реалізації цих напрямів діяльності. Усі види моніторингу можна розділити на два типи залежно від того, хто проводить це дослідження. На цьому підґрунті виокремлюють зовнішній та внутрішній моніторинги. Внутрішній моніторинг проводять фахівці самої установи (навчального закладу або органу управління освітою) задля поліпшення ефективності адміністрування, активізації навчально-виховної діяльності, виявлення прогалин у знаннях учнів, проведенні дослідницької роботи щодо раціональності педагогічної методики тощо. Результати цього моніторингу мають вагу лише при внутрішньому використанні: збір даних про певні характеристики учнів і показники їх розвитку; ресурси; конкретні факти порушення технологічності освітнього процесу та окремих його етапів, умов тощо. Не всі результати, отримані під час внутрішнього моніторингу, після їх аналізу й узагальнення треба оприлюднювати; частину з них використовуватиме керівництво в подальшій роботі без оголошення [7, c. 28]. Зовнішній моніторинг здійснюють незалежні спеціальні установи (центри моніторингу, соціологічних досліджень) найчастіше для отримання статистично значущої достовірної інформації, яка є основою освітньої статистики держави. Збір інформації здійснюється переважно за показниками якості ЗСО, що нормативно затверджені й надаються Державному комітетові статистики України, Міністерству освіти і науки України, урядові й іншим відомствам і зацікавленим державним структурам, громадськості як офіційна інформація про результати діяльності системи освіти відповідного рівня. Характерною відзнакою будь-якого моніторингу (як внутрішнього, так і зовнішнього) є те, що він має бути систематичним, планомірним і систематизованим. Цілі, завдання таких досліджень мають бути оголошеними заздалегідь, результати проаналізованими, узагальненими на відповідному рівні та оприлюдненими. За підсумками таких перевірок керівництво певної установи або підрозділу (рівня) прийматиме відповідні управлінські рішення, спрямовані або на підтримку й поліпшення наявного рівня якості, або на усунення виявлених недоліків. Крім зазначених зовнішнього і внутрішнього моніторингу, виділяють такі види освітнього моніторингу: Інформаційний, що полягає в зборі, накопиченні та систематизації, а іноді й поширенні інформації, але не передбачає проведення спеціального обстеження на етапі збору інформації. Управлінський, що передбачає збір та узагальнення інформації за певними показниками для вивчення конкретної освітньої проблеми та вироблення відповідних рекомендацій щодо формування політики й прийняття органами державного управління освітою необхідних рішень. Управлінським моніторингом називається стеження за характером взаємодії на різних управлінських рівнях у системах: керівник – педагогічний колектив; керівник – учнівський колектив; керівник – батьківський колектив; керівник – зовнішнє середовище; вчитель – учитель; вчитель – учні; вчитель – родина [9]. Як основу для класифікації можна обрати засоби, що їх використовують для проведення моніторингу. Це дає змогу виокремити такі види моніторингу в освіті: педагогічний; соціологічний; психологічний; медичний; економічний; демографічний. Кожен з цих видів моніторингу має свій об'єкт вивчення і передбачає використання не лише загальних, а й специфічних методів дослідження. Якість освіти є досить складною й багатогранною категорією, отже, для отримання узагальненої оцінки необхідно виміряти й оцінити якість різних її складників і процесів. Особливий інтерес у дослідників різних країн викликає педагогічний моніторинг який трактується, як тривале стеження за процесом інтеграції психолого-педагогічних знань в усіх його станах і проявах, співвіднесення одержаної інформації із заданим еталоном і прогнозуванням на цій підставі нового технологічного забезпечення цього процесу [5, c. 31]. Оскільки педагогіка – це наука про навчання, виховання й освіту, то цілком закономірним є виокремлення дидактичного, виховного та освітнього як підвидів педагогічного моніторингу. Дидактичний моніторинг передбачає стеження за різними аспектами навчально-освітнього процесу. Виховний моніторинг означає стеження за різними сторонами освітньо-виховного процесу. Освітнім моніторингом або моніторингом в освіті називають систему збору, опрацювання, зберігання та поширення інформації про освітню систему або її окремі елементи, яка орієнтована на інформаційне забезпечення управління й дозволяє судити про стан об'єкта в будь-який момент часу та прогнозує його розвиток. Об'єктами дослідження при цьому є різноманітні етапи навчально-виховного процесу, зміст освіти, результати навчальної діяльності учнів (рівень навчальних досягнень), умови, що забезпечують можливість виховання та самовиховання особистості, моральні, етичні цінності школяра тощо. Система освіти не є ізольованою системою, отже, на її функціонування, кінцеві результати суттєво впливає соціальне середовище (так звані зовнішні чинники), у якому знаходиться й функціонує конкретний її елемент (навчальний заклад) та учні. Саме тому для вироблення освітньої політики (як держави, так і конкретного регіону), прийняття управлінського рішення на будь-якому рівні державного управління освітою, організації педагогічної діяльності, спрямованої на подолання недоліків у вихованні й навчанні як конкретного учня, так і всієї учнівської молоді, велике значення має проведення соціологічних досліджень. Отже, соціологічний моніторинг, як самостійний вид, водночас можна розглядати і як підвид управлінського. Соціологічним моніторингом в освітній сфері, називається "сукупність систематичних спостережень за певними соціальними об'єктами в просторі й часі їхньої еволюції за наперед визначеними показниками (індикаторами) ". При цьому автор наголошує, що час спостережень за об'єктами має надзвичайно важливе значення, оскільки йдеться про становлення, ґенезу, динаміку їх послідовних перетворень [3, c. 7]. Моніторинг у соціології є засобом забезпечення ефективного функціонування системи прогнозування; систематичним спостереженням, оцінюванням і прогнозом стану навколишнього середовища, що обумовлений господарською діяльністю людства. Соціологічний моніторинг розглядається як системна сукупність регулярно повторюваних досліджень, мета яких полягає в науково-інформаційній допомозі зацікавленим організаціям у реалізації соціальних програм, що відповідають соціокультурним характеристикам та особливостям масової свідомості різних поколінь населення. Соціально-психологічний моніторинг – це спеціально організоване стеження за системою колективно-групових, особистісних відносин, за характером психологічної атмосфери колективу, групи. За класифікацією, що ґрунтується на ієрархії систем управління, виокремлюють такі види моніторингу: шкільний (або внутрішньо шкільний); районний; обласний (регіональний); національний (федеральний або загальнодержавний); міжнародний [8, c. 44]. Варто наголосити на важливості проведення порівняльних досліджень на міжнародному рівні. Такі оглядові широкомасштабні дослідження дають гарну нагоду урядам країн-учасниць всебічно оцінити ефективність функціонування власних систем шкільної освіти та систем державного управління освітою, визначити загальносвітові освітні тенденції, спільні проблеми освітньої сфери та державного управління нею, вивчити й оцінити місцеві соціально-економічні умови навчання, виявити чинники негативного впливу на результативність навчання та зіставити одержані результати з міжнародними стандартами в галузі освіти. Важливість участі України в різноманітних міжнародних моніторингових дослідженнях пояснюється інтеграцією нашої держави до світового та європейського освітніх просторів та тими процесами модернізації освіти і системи державного управління нею, що відбуваються останнім часом. Зазначені види моніторингу мають суттєві відмінності не лише в меті й завданнях, технології їх організації та проведення, а також у поданні та поширенні результатів досліджень, способів прийняття й реалізації державно-управлінських рішень на підставі вивчення отриманої інформації. Будь-яке моніторингове дослідження – доволі складний і тривалий процес, що потребує ґрунтовного підготування й ретельного дотримання певних правил, процедур і технологій. Лише в такому разі отримані результати можна буде вважати об'єктивними й достовірними, використовувати їх для планування розвитку освітньої системи відповідного рівня та робити політичні висновки. Залежно від обраного об'єкта загальний план проведення моніторингового дослідження може мати певні особливості, проте існує набір певних послідовних дій, що є обов'язковими для будь-якого дослідження якості освіти. Наведемо орієнтовний план такого дослідження. Отже, моніторинг в освіті – це система заходів щодо збирання, опрацювання, аналізу та поширення інформації з метою вивчення й оцінювання стану функціонування певного суб'єкта освітньої діяльності чи освітньої системи загалом та прогнозування їх розвитку на основі аналізу одержаних даних і виявлених тенденцій та закономірностей. Необхідно зауважити, що система освітнього моніторингу функціонує в динамічних умовах освітньої діяльності, тому критерії й показники, що їх обирають відповідно до певної моделі об'єкта моніторингу, мають сенс лише в певній програмі моніторингу. Тому всі рейтинги та показники якості освіти слід сприймати аналітично, тлумачити по-різному, зважаючи на їх природу, і не робити упереджених висновків. Література 1. Вікторов В. Основні критерії та показники якості освіти // Вища освіта України, 2006. – № 1. – С. 54 – 59. 2. Волобуєва Т. Б. Управлінський супровід моніторингу якості освіти. – Харків: Основа, 2004. – 94с. 3. Гавриленко І. М. Соціологічний моніторинг і діагностика в освіті // Освіта і управління, 1998. - №. 2. – Т. 2. – С. 7 – 9. 4. Єльнікова Г. В. Освітній моніторинг в регуляції управління загальною середньою освітою // Управління національною освітою в умовах становлення і розвитку української державності // Матеріали Всеукраїнської науково-практичної конференції (28 – 30 жовтня 1998 року). – К.: Правда Ярославичів, 1998. – С. 83 – 86. 5. Качалова Л. П. Педагогический мониторинг: Процессы интеграции психолого-педагогических знаний будущего учителя // Стандарты и мониторинг в образовании. – 1999. – № 6. – С. 31 – 34. 6. Локшина О. І. Моніторинг якості освіти: світовий досвід // Педагогіка і психологія, 2003. – № 1. – С. 108 – 116. 7. Матрос Д. Ш., Полев Д. М., Мельникова Н. Н. Управление качеством образования на основе новых информационных технологий и образовательного мониторинга. – М.: Педагогическое общество России, 2001. – 128с. 8. Моніторинг якості освіти: Світові досягнення та українські перспективи / За заг. ред. О. І. Локшиної. – К.: К. І. С., 2004. – 128с. 9. Основы педагогических технологий. Краткий толковый словарь. – Екатеринбург: Изд-во УРГПУ, 1995. – 264с.

category: Адміністрування школи


title: Методична робота в діяльності закладу освіти

description:
Матеріали з досвіду роботи школи на заявлену тему, де авторка пише, що для заступника директора школи з НМР особливого значення набуває розвиток педагогічної творчості, створення колективу однодумців, які б усвідомлювали значення своєї ролі в суспільстві та на основі цього прагнули самовдосконалення

                   та розвивали свій творчий потенціал

category: Адміністрування школи


title: Інноваційні форми методичної роботи як засіб удосконалення професійної компетентності педагогів

description: Розробка семінару заступників директорів шкіл на заявлену тему з медіапрезентацією (додається). Проводиться у формі зустрічі в „Інтелект-кафе”

category: Адміністрування школи


title: Майстер-клас «Нетрадиційні форми проведення педагогічних рад. Педагогічна вітальня»

description: У матеріалі з досвіду роботи на заявлену тему авторка вказує, що у формі педагогічної вітальні доречно проводити батьківський всеобуч, заняття школи молодого педагога, підсумкового засідання атестаційної комісії, засідання методичних об’єднань

category: Адміністрування школи


title: Управління розвитком культури спілкування педагогічних працівників ліцею

description:
Анотація. Мета статті полягає у розкритті особливостей управління розвитком культури спілкування педагогічних працівників ліцею. Ключові слова: керівник, спілкування, культура, педагогічний колектив, ліцей. Аннотация. <

                  /em>Цель статьи состоит в раскрытии особенностей управления культуры общения педагогического коллектива в лицее. Ключевые слова: руководитель, общение, культура, педагогический коллектив, лицей. Annotation. The article describes the specialties of management of culture of communication of a pedagogical collective. Keywords: leader, communication, culture, pedagogical collective, lyceum. Постановка проблеми. В умовах економічного, політичного, духовного життя, в процесі ділової та емоціональної взаємодії людей нерідко з’являються взаємовідносини, які будуються на упередженому ставленні, неприйнятті, відчуженості. Найпоширеніша причина такого явища – низька культура спілкування. Слово "культура" (в перекладі з латини – вирощування, виховання, освіта, розвиток, шанування) означає історично визначений рівень розвитку суспільства, творчих сил і здібностей. Культуру ділового спілкування можна визначити як сукупність моральних норм та уявлень, що регулюють поведінку і взаємини людей у процесі їхньої виробничої та педагогічної діяльності. Культура спілкування як спосіб реалізації життєвих сил на ниві педагогічної діяльності обумовлює цілеспрямованість керівника та педагогічного колективу і дає установку на творче застосування, розширення і поглиблення наявних знань та одержання нових знань. Неодностайність існуючих поглядів та наявність різноманітних підходів не дозволяє виокремити єдине, «універсальне» пояснення сутності феномену культури спілкування, у зв’язку з чим залишаються недостатньо дослідженими проблеми, що вимагають теоретичних розробок і практичної реалізації в системі управління навчальними закладами в цілому і професійно-технічними навчальними закладами зокрема [2, c. 15]. Аналіз останніх досліджень. Дослідженню питання культури спілкування приділили достатньо уваги вчені К.А.Альбуханова, А.В. Базилевич, А.В. Барабанщиков, О.В. Бондаренська, О.Б. Гармаш, В.М. Гриньов, С.Б. Єлканов, І.Я. Зязюн, Н.В. Кузьміна, І.І. Огієнко, Н.В. Пєхота, М.І. Поночовний, Т.І. Саламатова, В.А. Семиченко, В.О. Сухомлинський, а як окремий напрям розглянули проблему управлінської культури спілкування керівників організацій та навчальних закладів Б.А. Гаєвський, В.М. Іванов, М.І. Кабушкін, О.І. Мармаза, В.І. Новоселов, Л.Є. Орбан-Лембрик, Ю.І. Палеха, В.І. Патрушев, Н.І. Рождественська, О.М. Ярковой та інші. Метою статті є обґрунтувати зміст, складові, чинники культури спілкування педагогічних працівників ліцею та умови управління її розвитком. Виклад основного матеріалу. Суспільно-політичні та соціально-економічні зміни, що відбуваються в Україні, суттєво впливають на діючу систему освіти. До того ж формуються нові ідеологія та практика життєдіяльності сучасної школи як соціально-педагогічної системи, результатом якої є «забезпечення сучасної якості освіти на підставі збереження її фундаментальності та відповідності актуальним і перспективним потребам особистості, суспільства й держави». Управління є тією рушійною силою, яка націлена на активізацію людини через створення оптимальних умов для прояву та розвитку її творчого потенціалу. Тому керівнику закладу освіти слід орієнтуватися в різноманітності сучасних управлінських ідей, вивчати й успішно застосовувати досягнення науки та перспективного педагогічного досвіду, організовувати творчу діяльність. У зв'язку з цим питання управління освітніми процесами є актуальними, оскільки шкільна практика свідчить про недостатню підготовленість керівників шкіл до професійної управлінської діяльності, про відсутність у багатьох із них необхідної культури спілкування [1, c. 56]. Важливими розглядати професійну культуру керівника школи як цілісну, інтегративну особистісну властивість. Ідеться про вивчення особливостей персональної управлінської діяльності, суті управлінської культури як особистої властивості, оскільки ми говоримо не про суб'єкт управління, який, звісно, може бути не тільки індивідуальним, а й груповим, а й про керівника середнього загальноосвітнього закладу (школи, гімназії, ліцею). Аналіз розглянутого поняття в такому аспекті дає змогу говорити про те, що управлінська культура - це властивість керівника школи як особистості, але проявляється вона в усіх царинах його діяльності як професіонала, і зробити висновок, що поняття «управлінська культура керівника школи» є, з одного боку, поняттям видовим (окремим) стосовно загальніших (управлінська культура керівника, управлінська культура праці), з іншого, як одна з характеристик особистості керівника школи, що суттєво впливає на якість його професійної управлінської діяльності. Підкреслюючи роль школи в духовному розвитку юнацтва, не можна не відзначити гостру необхідність підвищення культурного рівня спілкування вчителів, у тому числі й керівників навчальних закладів, які сьогодні не завжди відповідають сучасним вимогам. Для інтеграції України в міжнародний простір важливим є визначення людини як найвищої цінності суспільства не тільки на словах, а й у справах. Безумовно, керівник сучасної школи має бути носієм високої культури спілкування, що визначається, насамперед, справжньою інтелектуальністю та високою духовністю, широким світоглядом, глибокою ерудицією, а також повинен мати справжні поняття про честь, совість, громадську мужність, уміти володіти собою в будь-якій, навіть екстремальній ситуації. Феномен культури спілкування знаходиться у центрі численних наукових досліджень. Фундаментальне значення для його осмислення мають праці, в яких вивчаються явища культури. Питання культури спілкування керівника з підлеглими є вічною проблемою педагогічної теорії та практики [3, c. 29]. Культура спілкування має глибокі історичні та соціальні джерела, оскільки в усі періоди життєдіяльності людина відчувала потребу розуміти інших. Феноменом культури спілкування педагогічних працівників є сукупність форм і правил, внутрішні і зовнішні комунікації у яких знаходять своє вираження професійні, моральні, етичні, естетичні норми поведінки. І.І. Огієнко вважав, що спілкування має базуватися на принципах гуманності. Особливого значення він надавав володінню педагогом уміннями культури спілкування. Відповідно до законів України з проблем освіти та сучасних теоретичних розробок у галузі управління соціальними системами, керівники загальноосвітніх навчальних закладів мають здійснювати управління на засадах демократизму, гуманізму, системності. Проте більшість із них демонструють недостатній рівень культури спілкування. Таким чином, виникає суперечність між наявним рівнем культури спілкування та вимогами, що ставляться суспільством і державою до сучасного керівника навчального закладу. Слово «культура» є одним із найбільш вживаних сучасною мовою, що, з одного боку, говорить про його надзвичайну багатозначність, а з іншого – про погану вивченість й недостатню осмисленість цих значень, що за ним стоять. Культура – це складна цілісність, яка включає в себе знання, вірування, мистецтво, мораль, закони, звичаї, здібності і звички, що набуваються і досягаються людиною як членом суспільства впродовж всього життя. Таке найбільш вдале визначення цього терміна дав англійський етнограф Е. Тейлор. "Великий тлумачний словник сучасної української мови" розглядає культуру як сукупність матеріальних і духовних цінностей, створених людством протягом його історії. Коли культура вказує на те, як і що ми повинні робити або не робити, говорять, що вона нормативна, тобто така, що дає зразки необхідної поведінки. У своїй роботі ми виходили з припущення про те, що: по-перше, культура спілкування педагогічних працівників в ліцеї залежить від ряду зовнішніх (особливостей культури спілкування в суспільстві, в освітній галузі та ін.) і внутрішніх (толерантності, комунікативної компетентності освітян та ін.) чинників; по-друге, управління розвитком культури спілкування педагогічних працівників передбачає планування, організацію та контроль спеціальних заходів, спрямованих на: а) визначення рівня розвитку культури спілкування педагогічних працівників; б) передачу знань педагогічним працівникам щодо сутності, складових, показників розвитку культури спілкування; в) розвиток умінь і навичок ефективного спілкування педагогічних працівників з усіма суб’єктами навчально-виховного процесу; г) розвиток особистісних якостей педагогічних працівників, що забезпечують високий рівень культури спілкування (комунікативної толерантності, емпатії, гуманістичної спрямованості та ін.). Для розв’язання поставлених завдань було використано комплекс теоретичних і експериментальних методів: теоретичні методи: теоретичний аналіз, узагальнення, що застосовувалися для узагальнення теоретико-методологічних основ дослідження змісту і складових культури спілкування педагогічних працівників; емпіричні методи: психодіагностичні методи (анкетування, тестування, зокрема: методика «Діагностика комунікативної та соціальної компетентності КСК», за М. П. Фетіскіним, В. В. Козловим, Г. М. Мануйловим;   методика вивчення здатності до самоуправління в спілкуванні за М. П. Фетіскіним, В. В. Козловим, Г. М. Мануйловим; шкала Кемпбелла щодо визначення доброзичливості; методика «Синдром «вигорання» в професіях системи «людина - людина», вимірює особливості емоційної сфери як інтегративної характеристики, а також спостереження та аналіз документації, які використовувалися для дослідження основних тенденцій, складових і чинників культури спілкування педагогічних працівників, методи математичного опрацювання даних з подальшою їх якісною інтерпретацією та змістовим узагальненням [4, c. 78]. Дослідження проводилося на базі ліцею інформаційних технологій №30 м. Кременчука. У дослідженні взяли участь 36 педагогічних працівників, які були поділені на 3 групи за стажем професійної діяльності: 1) стаж до 5 років; 2) від 5 до 15 років; 3) понад 15 років. На першому етапі дослідження проаналізовано теоретико-методологічні засади дослідження проблеми управління розвитком культури спілкування педагогічних працівників на основі яких визначено культуру спілкування особистості як : складну цілісність, яка включає в себе знання, вірування, мистецтво, мораль, закони, звичаї, здібності і звички, що набуваються і досягаються людиною як членом суспільства впродовж всього життя. (Таке найбільш вдале визначення цього терміна дав англійський етнограф Е. Тейлор) Розкрито співвідношення між поняттями «педагогічне спілкування»і «педагогічна культура», визначено специфіку професійної культури педагогічних працівників загалом, що характеризується компетентністю, широтою кругозору, гуманними відносинами з усіма суб'єктами освітнього процесу, творчою активністю, почуттям комфортності й задоволеності реалізацією свого особистісного та професійного потенціалу і культури спілкування як її складової зокрема. Встановлено, що культура спілкування педагогічних працівників вчителів як система включає: мотиваційно-ціннісний - (збудований образ Я) і поведінку в ній, реалізується надалі у професійній діяльності; (методики: «Діагностика комунікативної та соціальної компетентності КСК», за М. П. Фетіскіним, В. В. Козловим, Г. М. Мануйловим; шкала Кемпбелла щодо визначення доброзичливості); когнітивний - когнітивна регуляція характеризується узгодженням внутрішніх засобів і способів діяльності (сенсорних, перцептивних еталонів, предметних і концептуальних значень, образів, оперативних одиниць сприйняття і пам'яті, образно-концептуальних моделей реальності, моторних схем і програм) з цілями і завданнями діяльності, зі сформованим уявленням про об'єктивний значенні проблемної ситуації та її компонентів, а також тих її перетворень, які повинні бути зроблені для досягнення необхідного об'єктивного результату, (методика «Діагностика комунікативної та соціальної компетентності КСК», за М. П. Фетіскіним, В. В. Козловим, Г. М. Мануйловим); діяльнісний - вміння і навички щодо визначає вміння. Зафіксовані в наступних: активність в самоорганізації і саморегуляції професійно-педагогічного поведінки і педагогічної діяльності, способи і прийоми діяльності, спрямовані на її ефективність, уміння і навички культурно - педагогічної взаємодії та спілкування, (методика вивчення здатності до самоуправління в спілкуванні за М. П. Фетіскіним, В. В. Козловим, Г. М. Мануйловим);рефлексивно-творчий (здатність до визначення вмінь) - активність в самоорганізації і саморегуляції професійно-педагогічного поведінки і педагогічної діяльності, способи і прийоми діяльності, спрямовані на її ефективність, уміння і навички культурно - педагогічної взаємодії та спілкування, (методика вивчення здатності до самоуправління в спілкуванні за М. П. Фетіскіним, В. В. Козловим, Г. М. Мануйловим). Крім того, на основі теоретичного аналізу літератури та практики управління визначено проблеми управління розвитком культури спілкування педагогічних працівників у навчальних закладах, зокрема закладів нового типу, які зумовлені зовнішніми та внутрішніми чинниками: виникнення психічного напруження (можна розглядати прихід нового керівника до колективу, який має свої устої і традиції. Люди його не знають. Природно, виникають питання, як поводитиме себе новий шеф, який його стиль керівництва. Спостерігається різний щодо сили рівень тривоги, залежно від багатьох факторів – професійної підготовленості співробітників, психіки особистості тощо. У наведеному прикладі соціальне напруження визначиться стилем, що його обере новий шеф); соціальне напруження (як наслідок психічного напруження та може провокувати конфлікти. Соціальне напруження психологи розглядають як закриту форму конфлікту); психологічна сумісність (передбачає спільність поглядів, переконань, цінностей, ставлень). Для культури спілкування велике значення мають вихованість людини, її делікатність, такт, уміння враховувати почуття і настрої інших, привітність і доброзичливість. Культура спілкування людей у різних ситуаціях ґрунтується на дотриманні певних правил, їх виробляло людство протягом тисячоліть. Ці правила визначають форми спілкування, регламентовані суспільством, і мають назву етикет. Він містить як технічні аспекти спілкування, тобто правила, що стосуються лише зовнішнього боку поведінки, так і принципи, невиконання яких тягне за собою осуд і навіть покарання. Багато правил етикету стали невід'ємними елементами культури спілкування. На наступному етапі проводиться емпіричне дослідження розвитку культури спілкування педагогічних працівників ліцею. У відповідності до поставленої мети, а також враховуючи конкретні завдання нашого дослідження, ми вважаємо за доцільне використання комплексної методики, про яку вже йшла мова. В ході нашої роботи, по закінченню експериментального етапу, буде розроблено модель управління розвитком культури спілкування педагогічних працівників ліцею, реалізація якої в практиці управління передбачала вирішення ряду взаємопов'язаних завдань: мотивацію членів колективу до адекватної самооцінки та розвитку рівня культури педагогічного спілкування; саморозвиток кожним педагогом свого комунікативного потенціалу; тренінг комунікативного контролю; дотримання етичних норм управлінської діяльності адміністрацією освітньої установи; увага до проблеми комунікативної культури у внутрішньошкільній системі підвищення кваліфікації та інше. В процесі дослідження ми будемо намагатись показати динаміку, яка буде характеризувати певні зміни. Аналізуючи результати анкетування з окремих питань педагогічних працівників з приводу різноманітних ситуацій спілкування їх з керівником з’ясовано рівень культури спілкування керівника. Спостереження, бесіди та інтерв’ю окремо з педагогічним колективом і керівником дозволяють говорити про визначення пріоритетних напрямків удосконалення культури спілкування, їх основних аспектів. На основі аналізу та основних аспектів розроблені методичні рекомендації керівникам навчальних закладів для підвищення ефективного спілкування: Дотримання певних правил культури мовлення під час спілкування з педагогічним колективом. Дотримання культури у процесі оперативного спілкування з колективом. Створення ситуації успіху під час проведення методичних та педагогічних рад. Відпрацювання вимог до культури спілкування під час організації прийому підлеглих та відвідувачів. Висновки. З урахуванням вищезазначеного уявляється можливим зрозуміти феномен культури спілкування педагогічних працівників у навчальному закладі, а саме «педагогічний працівник - керівник», «педагогічний працівник - педагогічний працівник», «педагогічний працівник - учень», «педагогічний працівник - батьки». Результат засвоєння суспільного досвіду і педагогічного аспекту визначати у контексті опанування духовного змісту досвіду культури спілкування. Заслуговує на увагу підхід, за яким при атестації педагогічних працівників ліцею вивчається рівень сформованості їх культури спілкування, як складової загальної культури і визначати такими категоріями: низький, середній і високий. Підвищення рівня культури спілкування дасть змогу членам педагогічного колективу вільно спілкуватися між собою, з адміністрацією, вільно висловлюючи свої думки. пропозиції та прохання з учнями, даючи їм настанови. Розвиток культури спілкування вчителів загальноосвітніх навчальних закладів дозволяє поліпшити організацію управління, підвищити трудову дисципліну, забезпечити злагодженість і чіткість роботи колективу. Література 1. Довгань Л. Є. Праця керівника або практичний менеджмент / Л. Є. Довгань. – К. : ЕксОб, 2002. – 384 с. 2. Дяченко Т. О. Скібіцька Л.І. Організаційна культура та корпоративний імідж підприємства / Т. О. Дяченко, Л. І. Скібіцька. – К. : Освіта України, 2011. – 248 с. 3. Іванова І. В. Менеджер - професійний керівник: навч. посіб. / І. В. Іванова. – К. : Київський національний торгівельно-економічний ун-т, 2003. – 243 с. 4. Кроль Л. А. Управлінська культура організацій / Л. А. Кроль. – М., 2004. – 400 с. 5. Характеристика менеджерів освіти за стилем керівництва : зб. наук. праць за матеріалами всеукраїнської науково-практичної конференції, 23 жовтня 2001р. / С. В. Королюк. – П. : ПОІППО, 2001. – С. 129-134.

category: Адміністрування школи


title: Система научно-методической работы учебного учреждения как основа построения и реализации индивидуальной траектории профессионального развития педагога. (Рос. мова)

description: У статті з досвіду роботи авторка пише, що керівник навчального закладу велику увагу має приділяти створенню системи методичної роботи, що допомагає сформувати траєкторію індивідуального розвитку вчителя, а для цього має бути певний алгоритм прийняття управлінського рішення

category: Адміністрування школи


title: Мониторинг качества образования. (Рос. мова)

description: У матеріалі з досвіду роботи (медіапрезентація додається) авторка пише, що у школі розробляється шкільна модель моніторингу, що спрямований на аналітичне відслідковування процесів, що визначають якісні й кількісні зміни

category: Адміністрування школи