title: Стаття «Застосування інтерактивних моделей і методів навчання шкільної історії»

description:
Що таке інтерактивне навчання
У педагогічній літературі описано чимало типів організації навчання (за рівнем активності учнів, рівнем залучення їх до продуктивної діяльності, за дидактичною метою, за способами організації тощо.). Якщо скористатися класифіка

                  цією, запропонованою Я. Голантом, то типи і методи навчання можна поділити на активні і пасивні залежно від участі учнів у навчальній діяльності. Звісно, термін „пасивне” є умовним, адже будь-яка організація навчального процесу неодмінно передбачає певний рівень пізнавальної активності суб’єкта – учня, інакше досягнення навіть мінімального результату неможливе. У своїй класифікації Я.Голант використовує „пасивність” як визначення низького рівня активності учнів, переважно репродуктивної діяльності за майже цілковитої відсутності самостійності і творчості.
Інтерактивне навчання є різновидом активного, котрий має свої закономірності та особливості.
Пасивний (репродуктивний) тип навчання
Учень виступає у ролі „об’єкта” навчання, має засвоїти й відтворити матеріал, переданий йому вчителем, текстом підручника тощо – тобто джерелом правильних знань. Пасивні методи вимагають від учнів лише слухати й дивитися (лекція-монолог, читання, пояснення, демонстрація й відтворювальне опитування учнів). Учні, як правило, не спілкуються один з одним і не виконують жодних творчих завдань.
Активне навчання
Передбачає застосування методів, що стимулюють пізнавальну активність і самостійність учнів. Учень виступає „суб’єктом” навчання, виконує творчі завдання, вступає у діалог з учителем. Основними методами цього навчання є: самостійна робота, проблемні й творчі завдання (часто домашні), питання учня до вчителя і навпаки, що розвивають творче мислення.
Інтерактивне навчання
Сутність інтерактивного навчання полягає в тому, що навчальний процес відбувається за умов постійної, активної взаємодії всіх учнів. Це спів навчання, взаємонавчання (колективне, групове, навчання в співпраці), де учень і вчитель є рівноправними, рівнозначними суб’єктами. Педагог виступає в ролі організатора навчального процесу, лідера групи. Організація інтерактивного навчання передбачає моделювання життєвих ситуацій, використання рольових ігор, спільне розв’язання проблем. Воно ефективно сприяє формуванню цінностей, навичок і вмінь, створенню атмосфери співпраці, взаємодії, дає змогу педагогу стати справжнім лідером дитячого колективу.
Розробку елементів інтерактивного навчання ми можемо знайти у працях В.Сухомлинського, у творчості вчителів-новаторів 1970-1980-х років (Ш.Амонашвілі, В.Шаталова, Є.Ільїна, С.Лисенкова та ін.), у теорії розвивального навчання. Однак за радянських часів, за умов нав’язування комбінованого уроку творчість окремих педагогів була радше винятком, ніж правилом. У Західній Європі та США групові форми навчальної діяльності учнів активно розвивалися й удосконалювалися. Наприкінці ХХ ст. інтерактивні технології набули поширення в теорії та практиці американської школи, де їх використовують при викладанні різноманітних предметів.
Дослідження, проведені Національним тренінговим центром (США, штат Меріленд) у 1980-х роках, засвідчують, що інтерактивне навчання уможливлює різке збільшення відсотка засвоєння матеріалу, бо впливає не лише на свідомість учня, а й на його почуття, волю (дії, практику). Результати цих досліджень відображено у схемі, яка дістала назву „Піраміда навчання”, яка демонструє, що найменші результати дає пасивне навчання (лекція – 5%, читання – 10%), а найбільші – інтерактивне (дискусійні групи – 50%, практика через дію – 75%, навчання інших або негайне застосування знань – 90%). Це, ясна річ, середньостатистичні данні, й у конкретних випадках результати можуть різнитися, але в середньому таку закономірність може простежити кожен педагог.
Чим зумовлені такі результати? Щоб зрозуміти цей механізм, пригадаємо, як працює наш мозок.
Інформація, що потрапляє до нього, не просто записується, а й аналізується, обробляється. Наш мозок постійно ставить такі питання:
Чи отримував я таку інформацію раніше?
Про що ця інформація? Що я можу з нею зробити?
Чи це те саме, з чим я мав справу вчора або минулого місяця?
Отже, мозок не тільки отримує інформацію, а й обробляє її. Щоб ефективно обробити інформацію, необхідно задіяти як зовнішні, так і внутрішні чинники. Коли ми обговорюємо проблеми з іншими, ставимо питання, що їх стосуються, наш мозок працює значно краще. У літературі описано результати дослідження, коли викладач, пояснюючи матеріал короткими частинами, блоками, пропонував учням обговорювати кожну таку частину, а потім продовжував пояснення. Внаслідок такого навчання засвоєння матеріалу було вдвічі більшим, ніж при монологічному поясненні.
Ще краще, якщо ми можемо щось „зробити” з інформацією, аби мати зворотний зв’язок, тобто дізнатися, чи добре ми її зрозуміли. З цією метою можна: викласти інформацію своїми словами; навести власні приклади; показати аналогічні вияви, подібні ознаки в інших явищах і процесах; знайти зв’язок з іншими процесами або явищами, вже відомими раніше; передбачити певні наслідки; визначити протилежності.
Наш мозок має пов’язати те, що нам викладають, із тим, що ми вже знаємо і як ми думаємо. Коли навчання пасивне, він не простежує цих зв’язків і не забезпечує повноцінного засвоєння.
Наш мозок має перевірити інформацію, узагальнити її, пояснити її комусь, щоб зберегти її у банку пам’яті. Коли навчання пасивне, мозок не зберігає отримуваного.
Ще однією причиною незадовільного засвоєння учнями почутого на уроці є темп, у якому вчитель говорить, і міра сприйняття дітьми його мовлення.
Більшість викладачів вимовляє приблизно від 100 до 200 слів за хвилину. Але чи здатні діти сприйняти такий потік інформації? За високої концентрації уваги людина може сприйняти від 50 до 100 слів за хвилину, тобто половину. Але в більшості випадків, навіть тоді, коли навчальний матеріал цікавий, учням важко зосереджувати увагу тривалий час. Вони відволікаються, починають міркувати про деталі почутого або й проблеми чи ситуації, що не стосуються уроку.
Наукові дослідження доводять, що для забезпечення активного слухання учнями викладач має вимовляти від 400 до 500 слів за хвилину. Проте це неможливо, бо людина говорить у чотири рази повільніше, тому учні відволікаються і часто нудьгують.
Два відомі фахівці у царині кооперативної освіти, Д. та Р. Джонсони, разом із К.Смітом указують на кілька проблем, пов’язаних із читанням лекцій:
увага учнів зменшується з кожною хвилиною;
ця форма навчання подобається учням, у котрих розвинута здебільшого слухова пам’ять;
рівень засвоєння фактичного матеріалу низький;
вважається, що всім учням потрібна однакова інформація, й усі учні засвоюють її однаковими темпами, але насправді це не так.
Використання наочності під час лекції збільшує запам’ятовування матеріалу на 14-38%. Експеримент, проведений американськими дослідниками, засвідчив, що використання візуальних засобів під час вивчення лексики на 200% поліпшує результати. Крім того, така презентація матеріалу забирає на 40% менше часу, вона підсилює усне подання матеріалу. Наочність варта не тільки сотні слів, а й утричі ефективніша за одні лише слова.
Коли ж до роботи залучається слухова й зорова пам’ять, збільшуються шанси задовольнити потреби різних учнів, чий спосіб сприйняття матеріалу може суттєво відрізнятися.
Проте активізації лише зорової або слухової пам’яті недостатньо.
Понад 2400 років тому Конфуцій наголошував: „Те, що я чую, я забуваю. Те, що я бачу, я пам’ятаю. Те, що я роблю, я розумію.”
Це просте твердження обґрунтовує необхідність використання активних методів навчання. Дещо змінивши слова видатного китайського філософа, можна сформулювати кредо інтерактивного навчання: „Те, що я чую, я забуваю. Те, що я бачу й чую, я трохи пам’ятаю. Те, що я чую, бачу й обговорюю – я починаю розуміти. Коли я чую, бачу, обговорюю й роблю – я набуваю знань і навичок. Коли я передаю знання іншим, я стаю майстром”.
Навчання – не автоматичне вкладання навчального матеріалу в голову учня. Потрібна напружена розумова робота дитини та її власна активна участь у цьому процесі. Пояснення й демонстрація самі по собі ніколи не дадуть справжніх, стійких знань.
Поєднання різних типів навчання
Для навчання важливі всі рівні пізнання й усі види методик, а не лише інтерактивне навчання.
Сучасна система навчання вимагає від учителя охоплення великого обсягу інформації й зорієнтована на рівні „знання” і „розуміння”. Це підштовхує педагога до переважного використання пасивного навчання. Наприклад, за доби середньовіччя використання пасивних методик було виправдане: учитель мав можливість передати весь обсяг відомої на той час інформації з будь-якого предмета своєму учню. У сучасному світі ситуація кардинально змінилася. Неможливо одній людині знати все навіть в окремій вузькій галузі знання. Численні факти добре „запам’ятовують” комп’ютери. Учням потрібні інші навички: думати, розуміти сутність речей, осмислювати ідеї й концепції і вже на підставі цього вміти шукати потрібну інформацію, тлумачити її і застосовувати за конкретних умов. Саме цьому сприяють інтерактивні технології. Утім, при застосуванні їх педагог стикається із певними труднощами.
Щоб подолати ускладнення в застосуванні інтерактивних технологій і перетворити слабкі сторони їх на сильні, треба пам’ятати:
Інтерактивні технології потребують певної зміни всього життя класу, а також значної кількості часу для підготовки як учнів, так і педагога. Починайте з поступового використання цих технологій, якщо ви або учні з ними не знайомі. Педагогу і учням треба звикнути до них. Можна навіть розробити спеціальний план поступового впровадження інтерактивних технологій. Краще ретельно підготувати кілька інтерактивних занять у навчальному році, ніж часто проводити похапцем підготовлені „ігри”. Можна провести з учнями особливе „організаційне заняття” й розробити разом із ними „правила роботи в класі”.
Налаштуйте учнів на сумлінну підготовку до інтерактивних занять. Застосуйте спочатку прості інтерактивні технології: роботу в парах, у малих групах, мозковий штурм тощо. Коли у вас і в учнів з’явиться досвід такої роботи, ці заняття проходитимуть значно легше, а підготовка не забиратиме багато часу. Використання інтерактивних технологій – не самоціль, а лише спосіб створення атмосфери в класі, котра найліпшим чином сприяє співпраці, порозумінню та доброзичливості, дає змогу по-справжньому реалізувати особистісно орієнтоване навчання. Якщо застосування інтерактивних технологій у конкретному класі дає протилежний результат – вам слід переглянути стратегію й обережно ставитися до використання таких методів. Можливо, варто обговорити цю ситуацію з учнями (чи правильно ви розумієте й використовуєте методику, чи готові ви та учні до використання її?).
З методою охоплення всього необхідного обсягу матеріалу та глибокого вивчення його педагог має старанно планувати свою роботу: дати учням завдання для попередньої підготовки: прочитати, продумати, виконати самостійні підготовчі завдання; відібрати для уроку або заняття такі інтерактивні вправи, які послугують для учнів „ключем” до засвоєння теми; під час самих інтерактивних вправ дати учням час подумати над завданням; намагатися, щоб його сприйняли серйозно а не механічно або „граючись”. На одному занятті можна використовувати одну (максимум – дві) інтерактивні вправи, а не цілий калейдоскоп їх; дуже важливо провести спокійне глибоке обговорення за підсумками інтерактивної вправи, зокрема акцентуючи увагу на іншому матеріалі теми, що безпосередньо не порушувався в інтерактивній вправі; проводити швидкі опитування, самостійні домашні роботи з різних матеріалів теми, не пов’язаних із інтерактивними завданнями,
Для зміцнення контролю за перебігом навчання за інтерактивними технологіями викладач має добре підготуватися заздалегідь:
глибоко вивчити й обміркувати матеріал, зокрема й додатковий, наприклад різноманітні тексти, зразки документів, приклади, ситуації, завдання для груп тощо;
ретельно планувати і розробляти заняття: визначати хронометраж, ролі учасників, готувати питання і можливі відповіді, розробити критерії оцінки ефективності заняття;
мотивувати учнів до вивчення теми шляхом добору найцікавіших випадків, проблем.
Форми організації інтерактивного навчання
Усі інтерактивні технології навчання можна умовно поділити на три групи залежно від доцільної для їх використання форми навчальної діяльності учнів. У сучасній педагогіці вирізняють чотири форми навчальної діяльності учнів: парну, фронтальну, групову, або кооперативну, індивідуальну (самостійну) роботу учня.
Інтерактивне навчання використовують у разі застосування фронтальної й кооперативної форм організації навчальної діяльності учнів (інтерактивні технології передбачають саме ці дві форми). Кожна з цих форм має свої особливості, на які необхідно зважати при визначенні способів організації засвоєння учнями знань.
Фронтальна форма організації навчальної діяльності учнів
Фронтальна форма організації навчальної діяльності учнів передбачає навчання однією людиною (здебільшого вчителем) групи учнів або цілого класу. За такої організації навчальної діяльності кількість слухачів завжди переважає кількість тих, хто говорить. Усі учні в кожен момент часу працюють разом чи індивідуально над одним завданням із подальшим контролем результатів.
Кооперативна форма навчальної діяльності учнів
Кооперативна форма навчальної діяльності учнів – це найскладніша, дуже специфічна форма організації навчальної діяльності учнів, яка принципово відрізняється від решти. Вона виникла в 20-ті роки хх ст. у практиці радянської школи.
А.Маслоу стверджує, що в людині переважають дві потреби – потреба до постійного зростання й потреба бути в безпеці. Людина, котра має обирати між цими двома потребами, обирає потребу в безпеці. Потреба бути в безпеці має бути задоволена нагальніше, ніж потреба в особистому зростанні, у відкритті нового. За Маслоу, зростання відбувається невеликими „кроками”, і „кожен крок уперед можливий лише тоді, коли забезпечується почуття безпеки, коли рух у невідоме починається із безпечного домашнього порту” 10, 9.
Один із найважливіших способів досягти безпеки – це поєднатися з іншими людьми, прилучитися до групи. Почуття групової належності дає учням змогу подолати труднощі, які постають на їхньому шляху. Коли діти навчаються разом з іншими, вони відчувають істотну емоційну й інтелектуальну підтримку, яка дає їм можливість вийти далеко за межі їхніх теперішніх знань і вмінь.
Д.Брюннер так визначив соціальний аспект навчання: „Людина має відповідати за інших, діяти разом у напрямку досягнення мети”. Це він називає взаємодією. Брюннер вважає взаємодію основою активного навчання: „Де необхідні спільні дії, де потрібна взаємодія, щоб досягти поставлених групових цілей, відбувається процес залучення індивіда до навчання, формування компетентності, необхідної для групи”.
Концепції Маслоу та Брюннера покладено в основу розробки методів спільного кооперативного навчання (що ґрунтуються на групових формах організації навчальної діяльності учнів), напрочуд популярних нині в освітянських колах США.
Загально класну роботу, поширену в сучасній українській школі, не можна назвати кооперативною перш за все тому, що при загально класній роботі учні не мають спільної мети. Адже вчитель висуває перед дітьми не спільну, а однакову для всіх мету. Внаслідок цього в учнів формується ставлення до навчальної діяльності не як до спільної і творчої праці, а як до чогось індивідуального й обов’язкового. Діяльність, спрямована на досягнення спільної мети, поєднує, а однакової – зумовлює конкуренцію, змагання.
Спільну мету легко відрізнити від однакової для всіх. Якщо завдання, поставлене вчителем, може виконати кожен учень самостійно то така мета є однаковою для всіх. А якщо за певний проміж уток часу завдання можуть виконати лише всі учні спільними зусиллями, така мета є спільною, Одна людина досягти її не в змозі.
Навчальна мета може бути спільною в тому разі, коли під час навчання, окрім засвоєння нових знань, умінь і навичок, група учнів навчає кожного свого члена, Це передбачає систематичну участь кожного учня в навчанні всіх,
За кооперативної форми організації навчальної діяльності учнів провідну роль відіграє спілкування і взаємодія учнів один з одним. Продуктивною кооперативна робота може бути лише тоді, коли склад груп постійно змінюється і кожен учень так чи інакше спілкується з усіма іншими учнями. Можна виокремити такі ознаки колективної роботи:
Наявність у всіх її учасників спільної мети.
Поділ праці, функцій і обов’язків.
Співпраця і товариська взаємодопомога.
Суспільно корисна діяльність усіх і кожного учасника зокрема.
Обсяг роботи що її виконала група, завжди більший за обсяг роботи, виконаної кожним її членом чи частиною групи зокрема.
Поділ учнів на групи й надання кожній із них завдання, виконання якого залежить від спільних зусиль, - чудовий спосіб розвинути в них соціальне почуття. Вони більше занурюються в навчання, оскільки роблять це разом із однолітками. Одного разу залучені до спільної роботи, учні вже відчувають потребу обговорити те, що вони роблять, разом, що веде до зміцнення зв’язків між ними.
Кооперативне навчання сприяє активному засвоєнню матеріалу. Спільні дії у малих групах, обговорення матеріалу з іншими, навчання одного дасть можливість краще зрозуміти, опанувати матеріал.
Розвиток науки і техніки пропонує вчителям та учням нові форми комунікацій, нові типи розв’язання абстрактних і конкретних завдань, перетворюючи вчителя з авторитарного транслятора готових ідей на натхненника інтелектуального і творчого потенціалу учня. Майбутнє за системою навчання, що вкладалася би у схему учень – технологія – вчитель, за якої викладач перетворюється на педагога, методолога, технолога, а учень стає активним учасником процесу навчання.
Методична майстерність сучасного вчителя має розвиватися не через забезпечення його великою кількістю готових поурочних розробок. Вчителю потрібні передусім фундаментальні знання з базового предмета, висока загальна культура і ґрунтовна дидактична компетентність.
Педагогічна техніка визначалась у педагогічній енциклопедії 1930-х років як сукупність прийомів і засобів, спрямованих на чітку й ефективну організацію навчальних занять. Відтоді минуло майже сто років а в сучасній педагогічній літературі й досі не існує єдиних, вичерпних, уніфікованих визначень понять освітні, педагогічні навчальні технології. Деякі дослідники налічують близько 300 дефініцій цих термінів, які різняться не лише за формою а й за змістом, що в них вкладається. Одні науковці розуміють під терміном „технологія” управління педагогічними процесами, інші – способи організації діяльності учнів, різноманітні методи та прийоми досягнення педагогом навчальної мети тощо.
У технології навчання важливу й провідну роль відіграють засоби навчання. П.Підкасистий розуміє під засобом навчання матеріальний чи ідеальний об’єкт, використовуваний учителем або учнем для засвоєння знань. С.Смирнов поділяє засоби навчання на:
Матеріальні (підручники, навчальні посібники, дидактичні матеріали книжки-першоджерела, тестовий матеріал, засоби наочності, технічні засоби навчання, лабораторне обладнання);
Ідеальні (усне й письмове мовлення, нотна грамота, математичний апарат, музика, живопис, навчальні комп’ютерні програми, організаційна й координаційна діяльність учителя, загальна культура вчителя, методи навчання й форми організації навчальної діяльності учнів тощо).
На думку деяких дослідників, технологію від методики відрізняють „два принципові моменти: гарантія остаточного результату й проектування майбутнього навчального процесу. Педагогічна технологія – набір процедур, які оновлюють професійну діяльність учителя і гарантують за плановий остаточній результат” Окрім того, за технологічного навчання відсутні безліч „якщо”: якщо талановитий учитель, талановиті діти, багата школа. „Методика виникає внаслідок узагальнення досвіду або впровадження нових засобів.
Натомість технологія проектується, виходячи з конкретних умов, та орієнтується на заданий, а не передбачуваний результат” Технологія, на відміну від методик, не припускає варіативності, з неї не можна викинути жодного елемента. Технологічний підхід не передбачає пошукової діяльності, спроб, тут не може бути помилок. Для технологічного навчання обов’язковим є постійний зворотний зв’язок, коригування та зміни у подальшій діяльності.
Оскільки певне розведення термінів „педагогічна технологія” і „технологія навчання” важливе для розуміння сутності запропонованих практичних рекомендацій, спробуймо визначитися.
У глосарії термінів ЮНЕСКО поняття „педагогічна технологія” тлумачать як конструювання й оцінювання освітніх процесів шляхом врахування людських, часових та інших ресурсів для досягнення ефективності освіти.
Педагогічна технологія відповідає на питання: як, яким чином (методами, прийомами, засобами) досягти поставленої педагогічної мети, встановлюючи порядок використання різних моделей навчання. Таким чином, технологія – це комплекс, що складається із:
запланованих результатів;
засобів оцінки для коригування та вибору методів і прийомів навчання, оптимальних для кожної конкретної ситуації;
розробленого учителем на цій підставі набору моделей навчання.
Розглянемо ці компоненти ґрунтовніше:
Для планування результатів застосовують рівневий підхід. Рівнів планування результатів може бути скільки завгодно, але основних, згідно з теорією розливального навчання Л.Виготського, три:
орієнтація на випадкові одиничні ознаки (впізнавання, згадування) – мінімальний рівень (уповільнений);
орієнтація на локальні ознаки (зіставлення, порівняння) – загальний (оптимальний);
орієнтація на глобальні ознаки й властивості (перенесення знань на нову ситуацію) – прискорений рівень планування результатів.
Технологія має містити критерії оцінювання рівня знань учнів, вибору моделі навчання.
Модель – найкоротший шлях від початкових умов до запланованих результатів. В основу моделі покладено комплекс методів навчання.
Технологія навчання відображає шлях засвоєння конкретного навчального матеріалу в межах педагогічної технології. Деякі дослідники називають її ще й дидактичною технологією.
З огляду на все викладене вище, надалі говоритимемо про інтерактивні технології навчання й методику їх використання за різних форм організації навчання.
Кожна з описаних у наступному розділі технологій у різних педагогічних текстах має різні назви, тому з метою уніфікації у кожному випадку наведено всі назви технології, що трапляються в літературі.
Через відсутність у науковій літературі будь-якої класифікації інтерактивних технологій навчання визначено їх умовну робочу класифікацію за формами навчання (моделями), в яких реалізуються інтерактивні технології.
Часто термін „активне навчання” вживається досить вільно, хоча він є специфічним. Багато освітян стверджують, що навчання саме по собі є активним процесом й учні виявляють активність навіть під час слухання лекцій. Проте дослідження свідчать, що учні під час навчання повинні робити набагато більше, аніж просто слухати, а саме: читати, писати, обговорювати, залучатися до проблеми, спостерігати, мати змогу застосовувати нові знання та навички. Вони також мають залучатися до розумових операцій вищого рівня, таких, як аналіз, синтез, оцінювання. У рамках випускної роботи моє визначення активного навчання – це навчання, яке спонукає учнів використовувати різні форми діяльності.
Використання активних методів навчання є вкрай важливим тому, що вони мають великий вплив на учнів. Так, одні дослідження свідчать, що учні віддають перевагу активним методам навчання, на противагу традиційним лекціям; інші дослідження вказують на те, що показники успішності учнів щодо засвоєння змісту навчання можна порівнювати стосовно активних методів навчання та традиційних лекцій, тоді як показники успішності в результаті використання активних методів навчання такі самі, які були досягнуті в результаті традиційних лекцій.
 Деякі когнітивні дані свідчать, що значна кількість учнів з різними індивідуальними навчальними стилями навчається більш ефективно, коли використовуються активні методи навчання. Іншими словами, для нас викладачів, має бути більш важливим не той факт, скільки учень знає, а те, наскільки більше учень дізнався та як він чи вона буде використовувати отримані знання. Зважений підхід включає в себе два моменти:
ми все більше дізнаємося про численні способи, за допомогою яких можемо ефективно включати активні методи навчання у нашу викладацьку практику, і самі залучаємося до практики само рефлексії стосовно власної практики;
ми з’ясовуємо, за яких умов учні навчаються найефективніше.
Термін „інтерактивне навчання” означає певний порядок інформаційної взаємодії між суб’єктом навчального процесу і навчальним середовищем. В. Гузеєв розрізняє три порядки інформаційної взаємодії: інтроактивний, коли інформаційні потоки функціонують всередині учня, а потім переносяться у навчальне середовище (створюється в процесі самостійної навчальної діяльності учнів); екстраактивний, коли інформаційні потоки спрямовані від навчального середовища до учня (навчальна лекція); інтерактивний, коли між учнем і навчальним середовищем встановлюється діалог (учень реагує на вплив навчального середовища, а воно у свою чергу, реагує на дії учня).
Сучасний урок: традиційні та інноваційні підходи.
Аналіз прикладів інтерактивного навчання наштовхує на думку про важливість такої роботи. Проте постає питання: „Наскільки воно можливе за наших сучасних умов?”
Частково на це питання дала відповідь відомий радянський історик М. Нєчкіна. Ще на початку 80-х років ХХ ст. вона запропонувала, щоб учні отримували знання через самостійне читання навчальної книги, складеної відповідним чином, осмислення прочитаного, обговорення його з учителем і таким чином спільно доходили висновків
Термін „активне навчання” означає високо структуровану групову діяльність, засновану на особливій методиці і спрямовану на забезпечення успішності учнів, одержання задоволення ними від навчання і досягнення конкретних результатів у навчанні протягом певного часу.
Ця система організації навчальної діяльності учнів ґрунтується на активному способі навчання – способі, який передбачає відповідальне ставлення учнів до навчання. Емпіричне навчання ґрунтується на висновку, згідно з яким досвід передує навчанню.
Ефективність навчання, що базується на досвіді, залежить у першу чергу від самого учня. Ніхто не може визначити, що саме може бути засвоєним у результаті певної діяльності. Саме учневі належить підтвердити для себе свій досвід, а вчитель натомість відповідає за створення відповідної атмосфери в класній кімнаті, яка б забезпечувала оптимальний процес засвоєння навчального матеріалу. Саме різноманітність методики і робить процес навчання дійсно творчим, збуджує зацікавленість учнів, поліпшує розуміння і засвоєння матеріалу. Методичні форми роботи зміцнюють навички групової роботи, підсилюючи здатність учнів до взаємодії.
Лекція (5% засвоєння)
Лекція є розробленою та організованою вчителем презентацією інформації з певної означеної теми. Це швидкий спосіб забезпечення необхідною інформацією. Але, попри те, що лекції, безумовно є дуже корисними, вони також мають свої недоліки, оскільки є нудними, особливо якщо вони надто тривалі і якщо лектору не вдається залучити учнів до активної участі в роботі. Лекції зводять учнів до статусу пасивних слухачів. Лекцію необхідно об’єднувати з іншими методами навчання.
Читання(10% засвоєння)
Індивідуальне або групове читання є, звичайно, необхідним методом навчання, але, як і лекція, читання саме по собі не дає належного ефекту засвоєння матеріалу. Об’єднання читання з іншими методами навчання є більш цікавим для учнів.
Аудіовізуальний метод (20% засвоєння)
Використання вчителем відеокасет і фільмів посилює ефективність навчального процесу. Вчителеві необхідно ретельно готуватися до застосування аудіовізуальних засобів на уроці. У поєднанні з наступним обговоренням аудіовізуальний спосіб навчання може значно підвищити ефективність засвоєння матеріалу учнями.
Демонстрування (30% засвоєння)
У процесі навчання мозок учнів отримує інформацію за допомогою різних органів почуття. Учні, як правило, використовують один з видів сприйняття інформації більше, ніж інші. Деякі учні найкращим чином сприймають інформацію на слух, інші – за допомогою читання або роздивляючись малюнки. Метод демонстрування розрахований на всі способи сприйняття.
Групові дискусії (50% засвоєння)
Дискусії – це словесний взаємо обмін між учнями. Дискусії надають можливість учням обмінюватись ідеями, враженнями і думками з будь-якої теми. Дискусії особливо корисні тим, що активізують розумову діяльність учнів, їх уміння висловлювати свої власні ідеї та думки й дозволяють почути різні міркування однокласників.
Дискусії розширюють і поглиблюють розуміння учнями даної теми, а також допомагають їм використовувати одержані знання. Активне навчання передбачає застосування групових дискусій як у великих, так і в малих групах учнів.
„Мозкова атака” є дуже популярним засобом навчання у дискусії, який викликає безліч ідей стосовно пояснення будь-якої теми. Ведучий пропонує учням якусь проблему або життєву ситуацію, яку вони мають обміркувати та виробити якомога більше альтернативних способів вирішення цієї проблеми. Початковим етапом „мозкової атаки” є вільний потік різних ідей. Оцінка цих ідей проводиться тільки після завершення обміну думками. Після цього учням пропонується проаналізувати кожну з поданих ідей.
Рольові ігри (70% засвоєння)
Такий вид навчання, як рольові ігри, або розігрування ситуацій, говорять самі за себе. Учнів потрібно заохочувати розігрувати такі ситуації, з якими вони ніколи не зустрічалися в житті. Кожна рольова гра продовжується всього декілька хвилин, і за цей період часу учень має відтворити певну ситуацію всіма придатними для цього засобами. Поза як учні грають не самих себе і висловлюють не обов’язково власні думки, цілком етичним є проаналізувати деякі критичні ситуації. Метою рольових ігор є допомога учням у дослідженні їх почуттів, думок та дій у вільній сприятливій обстановці.
Треба надавати учням можливість добровільно виявляти бажання брати участь у рольовій грі, але необхідно допомогти їм оволодіти деякими необхідними прийомами цього виду діяльності. Наприклад, цілком можливо для учнів вийти за межі своїх ролей і почати ділитись з іншими учнями своїми власними почуттями. Учні можуть імпровізувати на свій власний розсуд, якщо вони раптом розгубилися під час рольової гри. Учні також можуть розіграти із своїми однолітками можливі перспективи даної ситуації.
Рольові ігри дають дуже багатий матеріал для обговорювання і, безумовно, приносять задоволення учасникам.
Навчання інших (90% засвоєння)
Учень, який сам навчає інших, засвоює 90% інформації. Навчання учнів їхніми ж однолітками, так званими Помічниками, максимально збуджує увагу аудиторії й ефективно впливає на зміну життєвих установок як юних вчителів, так і їх ровесників-слухачів. Саме в юнацький період вплив однолітків є дуже важливим. При розробці навчальної програми для підлітків учителі можуть розраховувати на допомогу добре підготовлених для навчальної роботи зі своїми однолітками учнів. Така навчальна робота включає вироблення навичок сприйняття на слух та спілкування, вміння приймати рішення і надавати елементарну допомогу. Досвід свідчить про те, що навчання учнів їхніми ж однолітками є ефективним засобом, що позитивно впливає на норми поведінки молодих людей та їх ставлення до життя.
Один з найефективніших шляхів вивчення якогось матеріалу – вчити учнів навчати інших. Пари або групи учнів можуть представити інформацію чи навчити якогось конкретного вміння інші пари або групи учнів. Крім того, що самому треба зрозуміти й оволодіти матеріалом, який необхідно донести до інших, учні мають обрати, як це пропонує вчитель, найефективніший шлях подачі цієї інформації або спосіб показу вміння, яким потрібно оволодіти. Тут стануть у пригоді діаграми та наочні матеріали. Учні можуть запропонувати свої варіанти застосування активних навчальних стратегій, що допомагають зрозуміти і засвоїти новий матеріал.
Які є перешкоди?
Незважаючи на розуміння важливості навчання у новий спосіб, зміни є важкими. Ось деякі з бар’єрів на шляху до змін:
вплив освітніх традицій;
почуття дискомфорту, яке спричиняють будь-які зміни;
брак мотивації до змін;
брак моделей та інформації стосовно ефективного навчання.
Можливо, найбільшим бар’єром у використанні активних методів навчання є ризик, що учні не братимуть участь, не будуть застосовувати розумові операції вищого рівня чи недостатньо засвоюватимуть зміст. Ризик, що викладач втратить контроль, не володітиме достатніми навичками або буде розкритикованим за такий неортодоксальний стиль навчання. Але результати, отримані внаслідок використання даних методів навчання, значно перевищують усі ризики.
Як подолати перешкоди?
Найбільша та найтриваліша освітня реформа буде мати успіх, якщо кожен окремий викладач або невелика група викладачів бачитимуть себе реформаторами свого власного щоденного навчального досвіду. Чудовий перший крок на шляху до змін – обрати ті навчальні стратегії активного навчання, які здійснити найлегше.
Такі стратегії є здебільшого короткотривалими, структурованими, сфокусованими на предметі, який не є надто абстрактним чи надто контроверсійним і в той же час є досить знайомим для викладача та учнів. Наприклад, можна запропонувати у класі проаналізувати ситуацію або вирішити проблему у невеликих групах протягом 10-15 хвилин, можна також дати лекцію із включеними до неї питаннями до обговорення або провести „мозковий штурм” з метою генерування ідей стосовно вирішення проблеми.
Основні принципи активного навчання
Можна мати найбільший успіх у процесі адаптації активних навчальних стратегій, якщо знати деякі з основних принципів активного навчання:
Навчання залежить від мотивації. Яким чином ви можете створити мотиваційну ситуацію та підтримувати ці мотиваційні фактори в учасників?
Навчання залежить від здібностей тих, хто навчається. Яким чином ви можете адаптувати навчання для тих, хто відчуває при цьому певні труднощі?
Навчання залежить від минулого та теперішнього досвіду. Яким чином ви можете використати досвід учнів як джерело їхнього навчання?
Навчання залежить від активного залучення учасників до процесу навчання. Яким чином ви можете стимулювати учасників та активно залучати їх до процесу навчання?
Навчання залежить від створеної атмосфери комфорту та взаємоповаги. Яким чином ви можете створити атмосферу безпеки, взаємоповаги, комфорту?
Навчання стає більш ефективним, коли учасники є самокерованими до нього. Яким чином ви можете заохочувати учнів до самоосвіти та подальшого навчання?
Навчання повинне якомога більше відповідати індивідуальним навчальним відмінностям учнів. Яким чином ви можете індивідуалізувати навчання відповідно до індивідуальних стилів навчання?
Групова робота
Навчання невеликими групами
Найбільш ефективними формами організації навчальної діяльності виявилася робота в групах, а також обговорення підготовлених учнями повідомлень, доповідей, рефератів. Групи на уроці – це добровільні об’єднання учнів, що мають подібні позиції стосовно проблем, обговорюваних у ході уроку. Анкетування учнів випускного класу показало, щоці форми роботи їм особливо сподобалися, тому що давали можливість кожному висловити власну думку під час обговорення проблеми в невеликій групі, вчитися слухати і розуміти думку товаришів, захищати свою позицію в суперечці з іншими групами.
Треба відзначити, що комунікаційний аспект у викладанні історії є одним з головних. На думку російського педагога В.В.Давидова, „науково-теоретичне мислення, застосоване до викладання гуманітарних дисциплін, негайно виявляє свою обмеженість як головне і визначальне у педагогічному процесі. Провідним тут повинне бути духовно-практичне ставлення, а теоретичне має посісти місце засобу”.
Кожен план уроку повинен містити в собі перелік практичних заходів, які повністю залучають учня до активного навчання шляхом використання навчальних методів практичної взаємодії. Одним з таких методів, зокрема, навчання невеликими групами, є дуже ефективним, тому що заохочує учнів до самостійного дослідження змісту уроку, спільного взаємного використання одне одного як джерела інформації і водночас до роздумів над змістом навчання та його перспективами.
Склад групи та її формування
Кількість учнів у групі залежить від кількості учнів у класі, доступності джерел і змісту завдання, що виконується. Ідеально група має складатися не більше, ніж із шести учнів, для того, щоб забезпечити кожному можливість працювати. Групи можна формувати з урахуванням віку, дружніх стосунків між учнями, можливостей зацікавленості проблемою та інших відповідних критеріїв. Якщо склад групи не визначено заздалегідь, учитель може прямо на уроці, використовуючи будь-які критерії, спрямовані на виконання запланованої роботи, формувати групи на власний розсуд.
Щоб допомогти максимально використати навчальний потенціал невеликих груп, пропоную скористатися такими рекомендаціями, які розроблені для використання в класі кількістю до 35 учнів.
Ідеальна кількість учнів в невеликій групі – від 5 до 7 учнів. Щоб полегшити формування невеликих груп, пропоную таку „лічилку”. Наприклад, якщо у класі сорок учнів і ви хочете поділити їх на п,ять невеликих груп по вісім чоловік у кожній, запропонуйте учням розрахуватися за номерами, називаючи в голос номери з першого по п’ятий стільки разів поспіль, доки кожний з учнів не отримає свій особистий номер (номер перший, другий, третій, четвертий або п’ятий). Після того, як вони розрахувалися за номерами, запрошую усіх учнів під номером „один” утворити одну невелику групу, всіх учнів під номером „два” – утворити другу невелику групу, всіх учнів під номером „три” – наступну і так далі, аж доки не одержу п,ять невеликих груп.
Якщо ви формуєте невеликі групи вперше, дайте учням трохи часу, щоб вони ближче познайомилися одне з одним. Декілька хвилин, присвячені між особовому спілкуванню в групі, можуть значно покращити атмосферу при навчанні.
Визначте всі потенційні лідерські якості учнів і широко їх використовуйте. Залучайте учнів допомагати вам керувати роботою невеликих груп, а також заохочувати учнів до діяльності.
Робота в групах – це така організація класної роботи, яка сприяє залученню до праці всіх учнів, але з урахуванням їх розвитку та швидкості сприйняття матеріалу. Диференційований підхід до визначення завдань і належна організація груп перетворюють заняття у класі в захоплюючу справу для всіх.
Не слід дозволяти будь-кому домінувати в групі. Для цього групи мають бути гнучкими, щоб їхній склад можна було легко змінювати залежно від поставлених завдань і учні мали можливість виконувати в групі різні ролі (наприклад, лідера, автора, репортера, спостерігача). Групам слід надати можливість робити самостійну оцінку того, чи добре вони працювали разом, виконуючи завдання, та чи була в кожного члена групи можливість ефективно працювати. Вчитель має взяти на себе роль ненав’язливого керівника і натхненника досліджень, які проводить група, а не бути просто головним постачальником інформації.
Для пожвавлення роботи можна змінити порядок розміщення парт у класі: у вигляді літери „П”, по колу тощо.
Обговорення в групі
Це метод, який найбільш часто використовується на семінарах, заняттях, коли ми маємо маленькі групи, зібрані для рішення визначених задач, чи великі групи (до 20-25 учасників).
Обговорення дозволяє:
працюючи в неофіційній атмосфері, заохочувати діалогом творчий потенціал;
залучати до обговорення учнів без будь-якого обмеження;
наближатися до чуттєвих проблем чи проблем загального інтересу;
шукати згоди в ситуаціях, які, здавалося, важко вирішити;
обмінюватися думками, заснованими на широкому досвіді;
мати практику міжкультурних відносин і дружньої злагодженості.
Найбільш важливим моментом в обговоренні є досягнення згоди. Це відбувається, коли група досягає спільної і добровільної угоди у процесі слухання, обговорення і діалогу, у якому нічия думка не залишається поза увагою.
Яких навичок набувають учні внаслідок групової роботи?
Шляхом ефективної групової роботи учні мають навчитись:
брати на себе відповідальність за добір матеріалів і наочності;
відстоювати власні думки, розвивати впевненість у собі;
працювати разом та слухати одне одного, розвивати усвідомлення того, що кожен має зробити свій внесок, який треба цінувати і поважати;
брати на себе різні ролі і відповідальність у групах (наприклад, роль лідера, автора, репортера, спостерігача).
Завдання вчителя під час групової роботи
Учителі мають пам’ятати, що:
правильно сформульовані завдання та обрана організаційна структура груп забезпечує максимальну взаємодію учнів;
необхідно підготувати відповідний, належним чином підібраний заохочувальний матеріал, у тому числі пам’ятки матеріальної культури, наочність, письмові документи;
для забезпечення ефективної роботи всіх учнів необхідно ніби розчинитися серед них: говорити з ними їхньою мовою, бути їх партнером;
потрібно давати групі додаткову роботу або видозмінювати її, якщо група закінчує своє завдання раніше від встановленого часу.
Види групової роботи
Після вступної бесіди вчителя учнів можна запросити працювати маленькими групами для виконання одного і того ж завдання. Потім кожна група звітує про свою роботу всьому класу. Крім цього, залежно від теми чи проблеми, вчитель може запропонувати в її контексті провести різноманітну додаткову роботу. Такий засіб дає змогу учням розглянути кожний аспект теми більш детально, а потім з більшою впевненістю і більш кваліфіковано доповісти іншим про свої висновки.
Інший варіант. Кожній групі дається для опрацювання один аспект теми, а потім, коли первісне дослідження закінчене, створюються нові групи, до яких входять один-два учні з колишніх груп, які доповідають новим колегам про свої попередні напрацювання. Таким чином, кожний учень ознайомлюється з усією темою. Вчитель може запросити одну групу доповісти класу для того, щоб перевірити правильність сприйняття всієї теми. Учні мають можливість виробити в собі впевненість, коли працюють разом з товаришами в першій групі над досягненням єдиної точки зору. Потім ця впевненість і навички спілкування переносяться у наступну групу, коли вже учень сам розповідає про висновки своєї команди. Так розвивається впевненість у собі, самоконтроль і відповідальність.
Метод активного колективного обговорення, відбору та розміщення за ступенем важливості
Цей метод передбачає систематизацію широкого кола ідей, що виникають при обговоренні проблеми, протягом дуже обмеженого часу та організацію їх у чіткий ряд аргументів. Кожній групі дається тема для розгляду. Приблизно протягом 5 хвилин кожна група готує перелік усіх слушних думок, що виникають у її членів. Учитель, зі свого боку, записує всі думки кожної групи по черзі на дошці, підвісному діаскопі або на перекидних плакатах.
Далі кожну групу окремо запрошують відібрати із загального переліку найважливіші думки та записати їх на чисті картки. Потім картки треба розмістити в такому порядку, з яким погодяться всі члени групи. Ця частина завдання сприяє обговоренню і виробляє вміння слухати, тлумачити, пояснювати, доводити слушність своєї думки та йти на компроміс. У результаті група має скласти компромісний документ, що базується на узгодженому порядку думок. Цей документ треба передати іншій групі чи всьому класу та одержати їхнє схвалення. Ця форма роботи схожа на „мозковий штурм”.
З’ясування ролей
Цей вид роботи використовується для розвитку розуміння можливостей людей у минулому. Ґрунтовні знання певного періоду часу одержуються поступово, шляхом використання відповідних джерел. Згодом групу учнів можна запросити розглянути доступні матеріали з метою з’ясування можливостей людей чи окремої особи в той час. Висновок про це треба робити після детального обговорення в групі, спираючись на факти, що дають достатньо інформації про причини, наслідки та мотивації події. Для того, щоб розігрування ролей спиралося на реальні, а не на уявні обставини та фактори, учні можуть допомагати одне одному доводити правильність певних точок зору, посилаючись на доступні факти.
Потім первинні групи треба переформувати у збірні, в яких буде представлена узагальнена інформація стосовно всіх фактів, з приводу яких члени збірних груп обговорюватимуть свої думки. Протягом подальшого обговорювання, у рольовій формі чи ні, треба дати всьому класу чітке уявлення про подію.
Приведу приклад, як я використовую роботу в групах на уроках в 6 класі. Учні об’єднуються в групи. Для цього можна використовувати лічилки, наприклад „зима, весна, літо, осінь” або „пітекантроп”, синантроп, неандерталець, кроманьйонець”. Усі „пітекантропи” – перша група, усі „синантропи” – друга тощо. У кожній групі вибирають доповідача і спікера (керівника). Кожна група отримує картку із завданням, що містить тему повідомлення, яке їм необхідно підготувати. Для виконання завдання надається близько 7 хвилин. Учитель дає вказівки щодо організації роботи:
керівник групи зачитує текст;
у кожній групі заслуховуються пропозиції щодо складання розповіді;
усі учні повинні по черзі висловити свої думки, і вони мають бути враховані;
доповідач представляє результати роботи.
Картка 1. Розповісти про житло неандертальців
Картка 2. Розповісти про роль вогню в житті первісної людини.
Картка 3. Розповісти про те, як полювали неандертальці.
Картка 4. Розповісти про те, як неандертальці ховали померлих.
Групи виступають із підготовленими розповідями, учитель коментує результати їхньої роботи.
Можна використати і при вивчені теми „Перші землероби та скотарі на території України”
Учні об’єднуються в чотири групи, кожна з яких одержує картку із завданням, що містить тему повідомлення і план, за яким його необхідно підготувати з допомогою підручника. Для виконання завдання надається 8-10 хвилин, після чого групи представляють результати своєї роботи.
Картка 1. Місця проживання трипільців.
Ким і коли була відкрита трипільська археологічна культура?
Де виявлені сліди трипільської культури (показати на карті)?
Якій місцевості надавали перевагу трипільці?
Картка 2. Житло трипільців.
Із чого споруджували будинки?
Як здійснювалася забудова поселень?
Протоміста у трипільців.
Картка 3. Господарство трипільців.
Що становило основу господарського життя трипільців?
Які культури вирощувалися?
Які знаряддя праці використовували трипільці?
Картка 4. Ремесла трипільців.
Які ремесла були поширені в трипільців?
Керамічне виробництво.
Пластика трипільців – поєднання ремесла і мистецтва.
Узагальнення матеріалу з теми „Життя людей за первісних часів”
Учні об’єднуються в три (шість) групи, кожна з яких одержує картку із завданням, що містить тему дослідження, яке необхідно провести з допомогою підручника. Для виконання завдання надається 10-12 хвилин, після чого групи представляють результати своєї роботи і заносять їх до таблиці. Якщо в класі створено шість груп, кожне дослідження виконується двома групами, одна розглядає перші три питання, друга – наступні. Кожна група вивчатиме один з етапів формування людини за таким планом.
Час появи на Землі.
Місця розселення.
Зовнішній вигляд.
Основні заняття.
Рівень культурного розвитку (розвиток знань, мистецтва, поява релігійних вірувань).
Організація людського суспільства.
Картка 1. Людина прямо ходяча.
Картка 2. Неандерталець.
Картка 3. Кроманьйонець
Метод „Мікрофон”
Учитель за допомогою „уявного мікрофона” пропонує учням продовжити речення „Історію вивчають для того, щоб...”.
Підсумком роботи має стати висновок учителя, що історія – це наука, що вивчає минуле людства у всій його конкретності й різноманітності. Історія складається із всесвітньої (загальної) історії та історії окремих країн і народів (їхньої вітчизняної історії). Наприклад, до розділу вітчизняної історії можна віднести курс „Вступ до історії України”, із яким учні ознайомилися в 5 класі.
Метод „Навчаючи – вчуся”
Цей метод дозволяє учням узяти активну участь у навчанні й передачі своїх знань однокласникам.
Методичні рекомендації.
Учитель готує картки; кожна картка містить по одному положенню питання, яке розглядається.
Кількість карток відповідає кількості учнів у класі.
Одержавши картки, учні протягом декількох хвилин знайомляться з інформацією; ставлять питання вчителеві, якщо інформація незрозуміла.
Ознайомившись із фактами, викладеними на картці, учні обмінюються інформацією з однокласниками.
Після того як учні обміняються інформацією, учитель пропонує розповісти, про що вони дізналися. Відповіді учнів учитель записує на дошці.
Активізувати роботу учнів можна, оголосивши конкурс: хто швидше збере найповнішу інформацію.
Кожна картка містить одну з передумов появи людини.
Метод „Мозкового штурму”.
Цей метод роботи передбачає висловлення учнями різних точок зору, сприяє виявленню їхньої ініціативи, уяви; допомагає, у разі потреби, знайти кілька розв’язань проблеми.
Методика проведення.
Учитель формулює проблему.
Учні висловлюють свої думки.
Учитель записує їх на дошці, не пропускаючи жодної і не вносячи своїх коректив.
Учитель активізує висловлювання учнями думок, пропонуючи власні.
Обстановка має бути максимально демократичною, в іншому разі більшість учнів просто побояться висловити свою думку.
Слід заохочувати учнів, які прагнуть розвивати або змінювати думки однокласників.
Підсумком роботи має стати обговорення й оцінка думок.
Отже, учитель звертається до учнів із запитанням:
- Як ви розумієте поняття „релігія”?
Він пропонує учням висловити своє розуміння цього поняття. Усі думки фіксуються на дошці.
Учні, як правило, визначають, що релігія – це віра в Бога. Учитель нагадує їм, яких богів ушановували наші предки до прийняття християнства. Учні можуть пригадати, що в ті часи слов’яни були язичниками, тобто вшановували багатьох богів, які символізували сили природи.
У результаті обговорення запропонованих варіантів формується визначення поняття „релігія”.
Релігія – це віра в надприродні сили та поклоніння їм.
Визначення слід записати в зошит.
Історичний диктант
На дошці записуються коди відповідей:
Цивілізація – 1
Антропологія – 2
Археологія – 3
Етнографія – 4
Письмові історичні джерела – 5
Речові історичні джерела – 6
Історія стародавнього світу – 7
Учитель зачитує визначення поняття, а учні записують цифру, що йому відповідає. У результаті виходить семизначне число.
Наука про будову людини.
Знаряддя праці, предмети побуду, зброя минулих епох, що дозволяють дізнатися про те, як жили люди в давнину.
Країни і народи, яких об’єднують певний рівень економічного розвитку, духовна культура і традиції.
Наука, що вивчає історичне минуле людства за речовими пам’ятками.
Наука, що вивчає звичаї, традиції, вірування, побуті способи ведення господарства різних народів.
Літописи, ділові документи, релігійні тексти, листи, що допомагають нам дізнатися про події минулого.
Найбільш тривалий період всесвітньої історії.
Учитель пише на дошці правильну відповідь: 2613457 і пропонує учням методом самоперевірки з’ясувати правильність відповідей, звертає увагу на найбільш поширені помилки.
Потім можна ще раз привернути увагу школярів до кодового числа і запропонувати їм змінити його таким чином, щоб воно показувало скільки років нараховує історія людства, із найдавнішим періодом якої учні знайомилися впродовж останніх уроків.
Метод „Ажурної пилки”.
Методичні рекомендації.
Пропонується такий порядок роботи на уроці:
учитель знайомить учнів із тим, як буде організована робота, записує на дошці питання, що будуть обговорюватися;
учні збираються в групи, організовані на попередньому уроці, - „домашні” групи;
кожен учень із „домашньої” групи одержує фішку певного кольору або індивідуальний номер. Наприклад, створено п,ять „домашніх” груп по шість осіб; у кожній групі повинен бути один учень, який має червону фішку, один – зелену і так далі, або один учень під номером 1, другий – під номером 2 і так далі;
після вступного слова вчителя „домашні” групи обговорюють виконання завдання, заданого додому, діляться одержаною інформацією (5-7 хвилин), кожен учень стає „експертом” із того чи іншого питання;
наступний етап – робота в „експертних” групах, їхня кількість дорівнюватиме кількості учнів у „домашніх” групах; в одну експертну” групу зберуться всі учасники з червоними фішками, в іншу – із зеленими і т. ін. Таким чином, у кожній „експертній” групі будуть присутні експерти-консультанти з усіх питань досліджуваної теми. Завдання „експертної” групи – обмінятися інформацією з усіх пунктів нового матеріалу. Час на виконання завдання – 10-15 хвилин;
учні повертаються в „домашні” групи, під керівництвом лідера групи систематизують одержану інформацію, готуються до підсумкової тестової роботи (5-7 хвилин);
проводиться тестова контрольна робота;
учитель підбиває підсумки уроку.
Основною формою організації навчально-виховного процесу в сучасному загальноосвітньому закладі є класно-урочна система. За статистикою, уроку відводиться 98% всього навчального часу.
Як домогтися високої якості навчання на кожному уроці?
Це питання хвилює сьогодні кожного вчителя. Відповідь: традиційні форми і методи потрібно використовувати разом з інноваційними підходами.

category: Методика та технологія


title: Стаття «Методика застосування вправ на гімнастичній стінці»

description:
Методика застосування вправ на гімнастичній стінці
Вправи на гімнастичній стінці є обов’язковим розділом навчального матеріалу програми фізичного виховання школярів. Конструктивні особливості цього приладу дозволяють використовувати його для занять учнями р

                  ізних вікових груп і різної фізичної підготовленості. На гімнастичній стінці можна виконувати різноманітні вправи, що впливають на зміцнення м’язів рук, ніг, черевного преса, на розвиток сили, гнучкості, витривалості, спритності.
Під час вивчення і застосування вправ на гімнастичній стінці треба дотримуватись дидактичних принципів навчання, враховувати фізичні можливості, вікові та статеві особливості учнів.
У молодших класах застосовується вправи коригувальної гімнастики для формування правильної постави, а також різні мішані виси, упори, лазіння і перелізання. Для хлопчиків і дівчаток можна давати вправи однакові за виконанням та дозуванням.
У середніх і старших класах застосовуються вправи для розвитку сили, гнучкості, витривалості, спритності, для зміцнення м’язів рук, ніг, черевного преса, тулуба, а також вправи коригувальної гімнастики, особливо в 5-8 класах.
Учні виконують вправи самостійно та за допомогою партнера (парні вправи). Силові навантаження дозуються вчителем (кількість вправ і повторень, вихідні положення).
Для дівчат слід давати більше танцювальних вправ у різних танцювальних позиціях біля гімнастичної стінки, а також вправи для розвитку гнучкості, зміцнення м’язів рук, ніг, черевного преса, тулуба, але треба уникати вправ з затриманням дихання, перенапруженням і великим фізичним навантаженням.
Під час проведення занять з юнаками дають різноманітні вправи без обмеження, але для виконання парних вправ слід підбирати пари однакові за фізичним розвитком і вагою, особливо це стосується вправ, коли один вижимає або піднімає іншого.
В залежності від завдань уроку вправи на гімнастичній стінці застосовують як в основній, так і в підготовчій і заключній частинах. В основні частині уроку вправи можна давати окремим прикладом для роботи групи учнів, але потрібно чітко визначити кількість вправ, вихідні положення і дозування.
Особливу увагу треба приділити питанням безпеки місць занять (покласти мати біля гімнастичної стінки), а також слідкувати за забезпеченням страховки і допомоги учням під час виконання складних вправ.
Опис вправ та методичні вказівки щодо виконання їх на гімнастичній стінці
Вправи для дівчат
Стоячи спиною до стінки,хватом за рейку на рівні голови, прогини в грудній частині з випростанням рук і підніманням зігнутої в коліні ноги.( При виконанні цієї вправи голову треба відхиляти назад подалі).
Лежачи на підлозі головою до стінки, хватом прямими руками за нижню рейку, перехід у положення «міст», а далі знову в вихідне положення (положення «міст» можна робити як після стійки на лопатках, так і з положення лежачи на підлозі).
Стоячи спиною до стінки на одній нозі, друга зігнута назад на 4-й рейці, хватом на рівні плечей на ширину прогону, нахили назад (прогинаючись), випростовуючи руки і ногу. (Голову відхилити назад далі).
Стоячи боком біля стінки, взявшись за рейку на рівні пояса, опускання в положення « шпагат». (Вправу можна виконувати з партнером, який стоїть збоку і допомагає опуститись на шпагат, тримаючи за руку).
Лежачи на спині і тримаючись (за головою) прямими руками за нижню рейку, підняти випростані ноги вертикально і опускати їх на підлогу ліворуч і праворуч. (Вправа розвиває м’язи живота та тулуба).
Стоячи обличчям до стінки на відстані півтора кроку, хватом руками на рівні пояса, згинання та розгинання рук (тулуб прямий). (Відстань між хватом рук можна зменшити чи збільшити, що зробить вправу складнішою).
Вихідне положення вправи, присід з нахилом уперед (руки прямі), розгинаючі та згинаючі ноги – випростатися. (Вправу можна виконувати присідаючи на одній нозі, друга – вбік).
Стоячи на відстані одного кроку від стінки, упор руками на рейку на рівні пояса: відводячи одну ногу назад, присісти на другій якнайнижче, випростатися, з’єднати ноги. (Ногу слід відводити назад подалі, руки випрямлені).
Лежачи на спині ногами до стінки, зачепитися носками ніг за четверту рейку, сісти, захватити руками рейку і знову лягти в вихідне положення. (Вправу можна робити з вихідного положення «руки за голову»).
Стоячи на відстані кроку від стінки, упор на рейку на рівні пояса: махи ногою назад якнайвище. (Спочатку вправа виконується повільно).
Стоячи на відстані півтора кроку від стінки, упор на рейку на рівні пояса: нахил вперед з махом однією ногою назад (руки прямі).
Стоячи боком на відстані півтора кроку від стінки, упор однією рукою на рейку на рівні пояса: нахиляючи тулуб до стінки, махом підняти ногу в сторону, опустити ногу і випростатись.
Вправи для юнаків
Стоячи на третій рейці, хватом за рейку зверху, пружинячі нахили вперед з одночасним перехватом рук по одній рейці донизу. (Ноги можуть бути зведені або на ширині прогону гімнастичної стінки).
У висі спиною до стінки "кут", розведення та зведення ніг. (Ноги можна зводити схресно).
Сидячи на підлозі спиною до стінки, руки вгорі, хватом зверху, перехід в положення стоячи прогнувшись і знову у вихідне положення.
Стоячи на колінах обличчям до стінки лазіння з почерговим перехватом рук без допомоги ніг). (Вправу можна виконувати, перебираючи руками кожну рейку або через рейку).
Стоячи на одній нозі, друга - ступнею на 6-8 рейці, нахили вперед, руки вперед, вгору, назад, за голову. (Вправу можна виконувати з набивним м’ячем чи гантелями).
Перший – вис присівши обличчям до стінки. Другий – сідає на плечі першому, хват за рейку прямими руками вгорі.
Перший – випростовує ноги. Другий - підтягуючись руками допомагає першому. (Партнерів слід підбирати однаковими за фізичним розвитком і вагою).
У висі спиною до стінки хватом за верхню рейку, підняти прямі ноги до верхньої рейки.
Стійка на руках спиною до стінки, носками ніг чи одним носком зачепитися за відповідну рейку, згинання та розгинання рук.
(Вправу можна ускладнити, зробивши стійку на руках на гімнастичній лаві).
У висі спиною до стінки хватом за верхню рейку, колові обертання ніг та тулуба. (Вправу можна виконувати, тримаючи ногами набивний м’яч).
Лежачи на спині, тримаючись витягнутими за головою руками за нижню рейку, підняти випростані ноги вертикально і опускати їх на підлогу то праворуч, то ліворуч. (Вправу можна виконувати, тримаючи ногами набивний м’яч).
У висі, підтягуючись, перейти в упор за допомогою товариша, який допомагає, тримаючи руками за ступні.
З положення лежачи на спині – зачепитися ногами за рейку – піднімання тулуба до положення сіду з різними вихідними положеннями рук:
А) те саме з набивним м’ячем;
Б) те саме з гантелями.

category: Методика та технологія

grade: 9 клас


title: Стаття «Коли на уроці цікаво»

description:
Що треба зробити, аби урок англійської мови був цікавим, захоплюючим? Щоб отримати статус «цікавий», урок повинен мати конкретні якості, мусить бути пізнавальним та корисним.
Навчання іноземним мовам – цікаве заняття, проте складнощі виникають у сфері мотивації учнів до навчальної діяльно

                  сті на уроці. Постає також проблема - як найбільш ефективно активізувати увагу та мислення учнів, їх творчий потенціал. Так, аби подолати ці та інші проблеми, урок, безперечно, повинен бути динамічним. Анатоль Франс чітко вказав на важливість незвичайної подачі навчального матеріалу. Він сказав: «Краще засвоюються ті знання, які поглинаються з апетитом». Дійсно, цікавий урок повинен бути пізнавальним, доволі напруженим, навіть азартним, а також раціональним (мається на увазі те, аби новий матеріал вивчався з найменшими витратами сил). Наприклад, вивчення нової граматики ґрунтується на вже відомій лексиці, а нових слів – на засвоєному граматичному матеріалі.
Найбільш поширеними видами нестандартних уроків у нашій практиці є такі: телеуроки, уроки творчості, уроки-розповіді, уроки-діалоги тощо. Ми рекомендуємо, наприклад, провести урок-подорож до Stirling Castle, що у Шотландії, де ми зможемо побувати на трьох видах чайних церемоній:
церемонія ХХVІІ століття (в кращих традиціях короля Чарльза ІІ);
на англійському традиційному 5 o’clock tea;
на вишуканому англійському чаюванні, яке зародилося у 1880 році.
Сьогодні вивчення іноземної мови скероване, в першу чергу, на комунікацію. Безпосереднє спілкування є визначальним. Серед ефективних видів робіт на уроці слід виокремити оформлення яскравих відеопрезентацій з теми «У світі цікавого». Завдання для учнів – здивувати слухачів. Пошукова робота учнів має великий результат. Наприклад, на одному з таких уроків ми почули розповідь та подивились презентацію про незвичайне місто Масдар в Об’єднаних Арабських Еміратах, яке будується в 17 км від столиці країни, поблизу міжнародного аеропорту Абу-Дабі. Це буде перше у світі екомісто, яке буде вільне від транспортних засобів з двигунами внутрішнього згоряння. Потреби жителів будуть задовольняти електромобілі. У місті будуть працювати тільки ті підприємства, у яких будуть відсутні шкідливі викиди в атмосферу, тощо.
Можна цікаво побудувати уроки знайомства з Лондоном, якщо зробити такі зупинки:
уїк-енд Лондоном;
5 яскравих лондонських куточків;
Neal’s Yard – чарівний оазис у центрі Лондона;
Лондонський Chinatown;
Лондонський куточок арт-інсталяції (888246 червоних маків, кожен з яких відображає жертву І світової війни);
кімната дощу, де можна прогулятися під стіною води;
найбільш цікаві куточки Лондону для побачень, тощо.
Особливо цікавою для творчо працюючих учнів на уроці є рольова гра «Перевтілення», наприклад, на уроці в 10 класі з теми: «Апетитна англійська історія. Кава. Речі, що нас оточують». Мета такого уроку дуже об’ємна: збагатити і поглибити мовні знання учнів, ознайомити дітей із цікавою інформацією про каву, вчити розробляти проекти з використанням Інетрнет-ресурсів з історії речей, що нас оточують, розвивати інтерес до культури та традицій англійського народу. Відтак усі учні класу перевтілились у дослідників, які досліджували історію кави: у ресечерів, які повинні були зібрати відеоматеріал і фотоматеріал з теми; у креативну групу, яка готувала цілісний текст на основі учнівських інтерпретацій; у «PR - групу», яка відбирала відеоматеріал для презентації з коментарями. Таким чином, ми використовуємо перспективні творчі завдання, в яких учні повинні не тільки зібрати інформацію з питання, але й зробити певний аналіз та зіставлення аргументів.
Безсумнівно, урок повинен бути ефективним. Сьогодні існує об’єктивна потреба модифікувати традиційний урок, наповнити його такими видами робіт, котрі допомагають активізувати індивідуальну та диференційовану роботу, націлювати дітей на самостійний пошук навчальної інформації. Так, із кожним днем слово «відеоскрайбінг» набуває дедалі більшої популярності в житті школи, зокрема на уроці. «SCRIBE» - це значить зробити ескіз. Відеоскрайбінг – це своєрідна презентація, і виконується вона фломастером на білому папері під супровід закадрового тексту. Діти із зацікавленістю виконують цю роботу. Спочатку вони вибирають невеликий текст, поділяють його на кадри та виконують прості замальовки до них.
Близько 70% поданої інформації на уроці учні здатні засвоїти при виконанні відеороликів, презентацій та анімацій.
Жак Делор, голова комісії з освіти ЮНЕСКО, сформулював основні чотири цілі освіти ХХІ століття:
навчити жити;
навчити працювати;
навчити жити разом;
навчити вчитись.
Виходячи з цього, кожен вчитель повинен особливу увагу приділяти створенню мотиваційного, емоційного поля на уроці. Наприклад, дітям подобається читати під музику поетичні твори англійських поетів. Це навіть захоплює дітей, бо вони не люблять одноманітності. Незвичайним можна назвати метод колективної відеопоезії, коли учні добирають цікавий текст, а розповідають його декілька учнів, кожен по куплету. І все знімається на відео, а потім демонструється у класі. Також це гарна реклама поетичних текстів.
До того ж учням 10-11 класів подобається, коли урок починається з поетичної хвилини, у якій беруть участь як діти, так і вчитель. Знайомити дітей з кращими зразками англійської поезії – це потрібний момент. Саме на уроці вони мають можливість познайомитись із кращими творами Уільяма Блейка («Тигр», «Лондон»), Роберта Сауті та інших.
Незвичайним для творчо працюючих учнів на уроці є завдання, пов'язані з колажуванням. Як відомо, засновником цього жанру вважають Пабло Пікассо. Його «Натюрморт з плетеним стільцем» і «Пляшка аперитиву» надихнула наклеювати, на перший погляд, непоєднувані речі. Коли учні готують розповідь мовної теми, вони теж із задоволенням беруть звичайні вирізки паперу, залитого кольоровою фарбою і, розповідаючи, викладають малюнок, начебто будують свій власний незвичайний світ. Безперечно, зацікавлена, усвідомлена робота учнів підвищує рівень їхніх навчальних досягнень та творчих здібностей.
Водночас одним із засобів активізації пізнавальної діяльності учнів є використання Інтернет-ресурсів, які дають можливість отримати більш сучасну інформацію, ніж та, що викладена у підручниках. Використовуючи інтерактивну дошку, вчитель іноземної мови має можливість зробити навчальний матеріал більш цікавим та зрозумілим. Наприклад, робота з програмним забезпеченням серії Picture i-Dictionary видавництва Cambridge не залишить байдужим нікого з учнів. Вдало на інтерактивній дошці працює метод «оживлення» картини. Наприклад, коли діти розповідають про барви осіннього листя, ми маємо можливість миттєво змінити колір листя на червоний, жовтогарячий, багряний тощо.
Прагнення вчителя утримати інтерес школярів до навчальної праці втілюється через використання нестандартних уроків, які мають незвичайні задуми, організацію, методику проведення.
К.Д. Ушинський одного разу сказав: «Зробивши цікавим свій урок, ви можете не боятися, що надокучите учням, та пам'ятайте, що не все може бути цікавим, але є й нудні речі, і вони мусять бути. Привчіть дитину робити не тільки те, що її цікавить, але й те, що не захоплює, - робити заради задоволення, виконувати свій обов'язок». І це, дійсно, треба пам'ятати.

category: Методика та технологія


title: Стаття «Використання інноваційних технологій на уроках фізичної культури»

description:
Пріоритетним напрямком роботи кожної школи є підвищення якості освіти через використання інноваційних технологій на уроках і позакласних заняттях. Тому сучасний педагог повинен досконало володіти знаннями в області цих технологій і успішно застосовувати їх на своїх уроках. Вчитель,використовуючи

                  сучасні технології, може удосконалювати не лише фізичні якості, а також розвивати творчій потенціал учнів.
Здоров’язберегаюча технологія, вживана в системі освіти, виділяє декілька груп, що відрізняються різними підходами до охорони здоров'я і, відповідно,
різними методами і формами роботи. Учителям фізичної культури
близькі фізкультурнооздоровчі технології. Вони спрямовані на фізичний розвиток учнів. До нихвідносяться: гартування, тренування сили, витривалості,швидкості, гнучкості і інших якостей, що відрізняють здорову, треновану людину від фізично слабкої.
За характером дії розрізняють наступні:
стимулюючі дозволяють активізувати власні сили організму, використовувати його ресурси для виходу з небажаного стану. Прикладами можуть бути – температурне гартування, фізичні навантаження;
захисно-профілактичні полягають у виконанні санітарно-гігієнічних норм і вимог. Обмеження граничного навантаження, що виключає перевтому. Використання страхувальних засобів і захисних пристосувань в спортзалах, що виключають травматизм;
компенсаторно-нейтралізуючі - це фізкультмінутки, фізкультпаузи, які в якійсь мірі нейтралізують несприятливу дію статичності уроків;
інформаційно-повчальні технології забезпечують учням рівень письменності, необхідний для ефективної турботи про здоров'я.
Для досягнення цілей здоров’язберiгающих технологій застосовуються наступні групи засобів:
засоби рухової спрямованості фізичні вправи (фізкультмінутки і рухливі зміни; емоційні розрядки і хвилинки «спокою», гімнастика (оздоровча, пальчиковая, що коригує, дихательная, для профілактики простудних захворювань, для бадьорості); лікувальна фізкультура, рухливі ігри; спеціально організована рухова активність дитяти (заняття оздоровчою фізкультурою, своєчасний розвиток основ рухових навиків); масаж, самомассаж; психогімнастика та інші
оздоровчі сили природи (проведення занять на свіжому повітрі);
гігієнічні чинники (виконання санітарно-гігієнічних вимог; особиста і суспільна гігієна (чистота тіла, чистота місць занять, повітря і так далі); провітрювання і вологе прибирання приміщень; дотримання загального режиму рухової активності, режиму харчування і сну;
навчання дітей елементарним прийомам здорового способу життя (ЗОЖ), простим навикам надання першої медичної допомоги при порізах, садні, опіках, укусах); обмеження граничного рівня учбового навантаження щоб уникнути перевтоми).
Однією з головних вимог до використання перерахованих вище засобів є їх системне і комплексне вживання у вигляді занять з використанням профілактичних методик; із застосуванням функціональної музики; аудіосупровід уроків, з чергуванням занять з високою і низькою руховою активністю; у вигляді реабілітаційних заходів; через масові оздоровчі заходи, спортивно-оздоровчі свята здоров'я; вихід на природу, екскурсії, через здоровьесберегающие технології процесу вчення і розвитку в роботі з сім'єю з метою пропаганди здорового способу життя.
Практика показує, вживання ігрових технологій з врахуванням вікових особливостей не втрачає актуальності. Кожному віку відповідає свій набір ігор, хоча бувають і виключення. Ігрова технологія є унікальною формою вчення, яка дозволяє зробити звичайний урок цікавим і увлекательним.
Ігрова діяльність на уроках фізичної культури займає важливе місце в освітньому процесі. Цінність ігрової діяльності полягає в тому, що вона враховує педагогічну для психологотипу природу дитяти, відповідає його потребам і інтересам. Гра формує типові навики соціальної поведінки, специфічні системи цінностей, орієнтацію на групові і індивідуальні дії, розвиває стереотипи поведінки в людських общностях.
Ігрова діяльність на уроках в школі дає можливість підвищити в учнів інтерес до учбових занять. Дозволяє засвоїти більшу кількість інформації, заснованої на прикладах конкретної діяльності, що моделюється в грі, допомагає дітям в процесі гри навчитися приймати відповідальні рішення в складних ситуаціях.
Використання ігрових форм занять веде до підвищення творчого потенціалу учнів і до глибшого, осмисленого і швидкого освоєння матеріалу. Ігрові форми роботи в учбовому процесі можуть нести ряд функцій:
навчальна;
виховна;
коректувально-розвивальна;
психотехнічна;
комунікативна;
розважальна;
релаксаційна.
Прискорення темпу сучасного життя ставить завдання активніше використовувати гру для виховання підростаючого покоління. Зараз зрозуміло, що ігри необхідні для забезпечення гармонійного поєднання розумових, фізичних і емоційних навантажень, загального комфортного стану.
Особливу увагу слід приділяти рухливим іграм в початковій і середній ланці, оскільки в цьому віці закладаються основи ігрової діяльності, направлені на вдосконалення ігрових умінь і технико-тактічніх взаємодій, необхідних при подальшому вивченні і опануванні спортивних ігор. І, звичайно, рухливі ігри, це прекрасна база по розвитку рухових здібностей і умінь.
У модулі програми «Легка атлетика» використовуються рухливі ігри, направлені на закріплення і вдосконалення навиків бігу, стрибків і метань, на розвиток швидкісних, швидкісно-силових здібностей, здібностей орієнтування в просторі і тому подібне
У модулі програми «Спортивні ігри» - ігри і естафети на опанування тактико-технічних навиків спортивних ігор, що вивчаються. У модулі «Гімнастика» - рухливі ігри з елементами єдиноборств.
Через особливості дітей не всяку гру можна використовувати, необхідно враховувати рівень трудності гри і складність її у взаємодії гравців. Гра буде цікава, якщо доступна і зрозуміла. Для цього можна використовувати різні варіанти однієї гри, які передбачають збереження її правил і умінь дітей з врахуванням їх віку і індивідуальних особливостей.
Для того, щоб гра приносила користь, необхідно продумувати її до дрібниць. Строго дотримувати правила гри, техніку безпеки, як для тих, що грають, так і для спостерігають за грою. Ігри з дидактичною спрямованістю учать дітей об'єднувати рухи і отримані на заняттях і в повсякденному житті знання, факти, систематизуючи їх в єдине цілісне уявлення про навколишню дійсність.
Вимоги до відбору ігор наступні:
гра повинна давати нові поняття;
у грі повинні розвиватися здібності правильно оцінювати просторові і тимчасові стосунки, швидко реагувати на часто змінну обстановку;
дидактичний і руховий вміст гри повинен відповідати особливостям програмного матеріалу;
міра складності гри повинна відповідати засвоєним умінням і навичкам.
При організації і проведенні гри необхідно дотримуватися наступних правил:
простота і доступність правил;
кожне дитя має бути активним учасником гри;
виключити щонайменшу можливість ризику, загрози здоров'ю дітей;
безпека використовуваного інвентаря;
гра не повинна принижувати гідності тих, що грають.
В ході модернізації освіти, одному з основних завдань у викладанні предмету «фізична культура» стає освоєння знань про фізичну культуру і спорт, їх історію і сучасний розвиток, роль у формуванні здорового способу життя.
Позбавлення дітей необхідної рухової активності на користь вивчення теорії, або вивчення теоретичної частини побіжно, не акцентуючи на цьому великої уваги, заставляє вчителя шукати нові стратегії у викладанні саме теоретичної частини фізичної культури.
Практика показує, що найбільш раціональним є впровадження методу проектів. Це дозволяє вирішувати відразу декілька завдань:
розвиток особових компетентностей учнів;
інтегрованість процесу навчання;
заощадження часу на самому уроці.
Технологія проектів подобає для учнів початкової, основної і середньої школі, цікавляться дослідницькою і проектною діяльністю, а також для обдарованих учнів. Проектна технологія на уроці фізичної культури дозволяє будувати навчання на активній основі, через цілеспрямовану діяльність учня, погодившись з його особистим інтересом.
Складаючи проект, він перетворюється з об'єкту в суб'єкт навчання, самостійно вчиться і активно впливає на вміст власної освіти. Така робота дає можливість усвідомити, що уроки фізичної культури розвивають не лише фізично, але і інтелектуально.
Проектна діяльність – це створення проблемних ситуацій, активізація пізнавальної діяльності учнів в пошуку і вирішенні складних питань, що вимагають актуалізації знань, побудови гіпотез. Метод проектів завжди орієнтований на самостійну діяльність учнів (індивідуальну, парну, групову), яку вони виконують у відведений для цієї роботи час (від декількох хвилин уроку до декількох тижнів, а інколи і місяців).
Види проектів всілякі. Виділяють чотири основні категорії:
інформаційний і дослідницький проект;
оглядовий проект;
продукційний проект;
проекти інсценування.
Проекти на уроках фізкультури - це проекти по дослідженню впливів ФК на організм людини, по дослідженню історії спорту, підготовці і проведенню змагань і спортивних свят і так далі.Вживання технології проектного навчання зробить учбовий процес більш захопливим для учнів: самостійний збір учнями ся матеріалу по темі, теоретичне обгрунтування необхідності виконання того або іншого комплексу фізичних вправ або опанування тих або інших фізичних умінь і навиків для власного вдосконалення, виховання вольових якостей.В учнів при розробці власного проекту закладатимуться основи знань у вживанні всіляких методик підтримки здоров'я і фізичного вдосконалення. Інформація, самостійно здобута учнями для власних проектів, дозволить усвідомити життєву необхідність рухових умінь, що набувають на уроках.
Учні, таким чином, стануть компетентними і в теорії предмету, що необхідне як умова грамотного виконання фізичних вправ. Проектні технології дозволяють зробити з уроку рухової активності в урок освітнього напряму. У кожній школі є учні,що мають обмеження в руховій активності, для яких такий вид діяльності дає можливість проявити себе.
Використання інформаційних комп'ютерних технологій (ІКТ) в позаурочній діяльності і на уроках робить предмет фізична культура сучасним. Складовими частинами ІКТ є електронний, програмний і інформаційний компоненти, спільне функціонування яких дозволяє вирішувати завдання, суспільства, що поставляються розвитком.
Не дивлячись на те, що урок фізкультури - це практика, тут є місце і теорії. Вчителеві необхідно знаходити і використовувати такі методи вчення, які дозволили б кожному учневі проявити свою активність, свою творчість, активізувати рухову і пізнавальну діяльність. Сучасні педагогічні технології, а так само використання Інтернет – ресурсів, нових інформаційних технологій, дають можливість педагогові досягти максимальних результатів.
ІКТ дозволяють організувати учбовий процес на новому, вищому рівні, забезпечувати повніше засвоєння учбового матеріалу. Інформаційно комунікативні технології дозволяють вирішити проблему пошуку і зберігання інформації, планерування, контролю і управління заняттями фізичною культурою, діагности стану здоров'я і рівня фізичної підготовленості тих, що займаються.
Використання презентацій на уроках дозволяє детальніше і наочно надавати теоретичний матеріал, що робить процес освіти найбільш ефективним. Цей вигляд роботи може бути використаний при вивченні техніки виконання розучуваних рухів, оскільки за допомогою наочної картинки даний рух можна розбивати не лише на етапи виконання, але і коротші фрагменти і створити правильне представлення рухових дій, що виучуються про техніку.
За допомогою презентації також можна доступно пояснити правила спортивних ігор, тактичні дії гравців, барвисто піднести історичні події, біографії спортсменів. Наявність візуального ряду інформації дозволяє закріпити в пам'яті.
Створення флеш-презентацій і відеороликів з комплексами загальнорозвиваючих вправ (зрв) можуть стати помічниками вчителеві. Такий матеріал може бути використаний також вчителями – предметниками при проведенні ранкової зарядки.
Одним з видів домашнього завдання може бути створення презентації по темах «Здоровий спосіб життя і я», «Способи гартування», «Шкідливі звички» «Гімнастика» і так далі. Діти можуть виконувати такі завдання як самостійно, так і в групах, що дозволяє переходити їм до виконання проектів, проявляючи свою творчість.
На уроках також можливе проведення тестування з метою перевірки і закріплення знань учнів.
У позакласній роботі також можна використовувати ІКТ: представлення команд, оформлення змагань, опис конкурсів і так далі.
Електронні освітні ресурси, також дозволяють учням удома детальніше познайомитися з вивченою темою на уроці, знайти необхідні вправи для вдосконалення своїх фізичних якостей і поповнити багаж своїх знань в області фізичної культури і здорового способу життя.
За допомогою вживання технології рівневої диференціації у навчанні на уроках фізкультури можна укріпити здоров'я і розвивати рухову активність учнів. Основні результати занять – профілактика захворюваності у дітей, а також підвищення інтересу до занять фізичними вправами, можливість кожному реалізуватися, досягати успіху. Даний вид технології може бути застосований по наступних напрямах:
завдання з врахуванням рівня підготовки, розвитку, особливості мислення і пізнавального інтересу до предмету;
облік не лише досягнутого результату, але і динаміки змін фізичної підготовленості учня;
розподіл учнів на медичні групи з врахуванням стану здоров'я;
окремі завдання для учнів спеціальної медичної групи;
для учнів, звільнених від занять за станом здоров'я, розроблені і затверджені теми рефератів;
залучення учнів на додаткові заняття різними видами спорту і внутрішньошкільні змагання;
участь обдарованих учнів в змаганнях різних рівнів.
Диференціація навчання (диференційований підхід у навчанні) – це створення всіляких умов навчання для різних шкіл, класів, груп з метою обліку особливостей їх контингенту за допомогою вживання комплексу методичних, педагогічних, психолого-педагогічних і організаційно-управлінських заходів, що забезпечують навчання в гомогенних групах.
По характерних індивідуально-психологічних особливостях дітей, складовим основи формування гомогенних груп, розрізняють диференціацію:
по віковому складу (шкільні класи, вікові паралелі, різновікові групи);
по статевому признаку (чоловічі, жіночі, змішані класи, команди, школи).
по області інтересів (гуманітарні, фізико-математичні, хімічні для біологохімічні і інші групи, напрями, відділення школи).
по рівню розумового розвитку (рівню досягнень).
по особово-психологічних типах (типові мислення, характеру, темпераменту і ін.)
по рівню здоров'я (фізкультурні групи, групи ослабленого зору, слуху, лікарняні класи)
Якщо кожному учневі відводити час, відповідний його особистим здібностям і можливостям, то можна забезпечити гарантоване засвоєння базисного ядра шкільної програми.
Технологія особово-орієнтованого навчання передбачає розвиток особових (соціально-значимих) якостей учнів за допомогою учбових предметів. Сучасний урок фізичної культури і підвищення його ефективності неможливо без розробки питання особово-орієнтованогонавчання. На початку навчального року виявити рівень фізичної підготовленості за допомогою тестів і стан здоров'я учнів(за даними медичних карт).
Особистісно- орієнтований і диференційований підходи важливі для учнів, як з низькими, так і з високими результатами в області фізичної культури. Низький рівень розвитку рухових якостей часто буває однією з головних причин неуспішності учнів по фізичній культурі, а учням з високим рівнем не цікаво на уроках, розрахованим на середнього учня. Окрім ділення учнів на основну і підготовчу групи, майже в кожному класі умовно можна розділити дітей ще на декілька груп (категорій):
абсолютно здорові діти, але що не бажають працювати;
діти, що тимчасово перейшли в підготовчу групу із-за хвороби;
погано фізично розвинені діти, які бояться кепкувань, замикаються;
добре фізично розвинені діти, які можуть втратити бажання займатися на уроках, якщо їм буде дуже легко і нецікаво.
Тому і необхідне диференціювання і завдань, і вмісту, і темпу освоєння програмного матеріалу, і оцінки досягнень. Вміст особово-орієнтованого навчання - це сукупність педагогічних технологій диференційованого навчання руховим діям, розвитку фізичних якостей, формування знань і методичних умінь і технологій управління освітнім процесом, що забезпечують досягнення фізичної досконалості.
1. Навчання руховим діям. Проводиться цілісним методом з подальшою диференціацією (виділенням деталей техніки і "розведенням" їх по складності) і далі інтеграцією (об'єднанням) цих частин різними способами залежно від рівня технічної підготовленості учнів з метою якіснішого виконання вправи. Навчання руховим діям передбачає можливість вибору операцій для вирішення тих або інших рухових завдань. В цьому випадку кожен учень може освоїти рухову дію в переважному для нього складі операцій, що стане основою для формування індивідуального, найефективнішого, стилю діяльності. Учні сильної групи (у середині класу) освоюють учбовий матеріал в середньому на два уроки швидше за середніх і слабких учнів. На уроках учням даються різні учбові завдання: одній групі – підготовчі або підводящі вправи, що виконуються в полегшених умовах; інший – ускладнені підводящі вправи; третій – дія в цілому, але в полегшеному варіанті і так далі.Підготовленіші діти виконують вправи в умовах змагань або ускладнених умовах (вживання обтяжувань, підвищена опора, різні опори), що змінюються, а так само для них збільшується число повторень і число проходження кола. Менш підготовлені учні працюють в стандартних умовах. На уроці обов'язково проводиться індивідуальна робота з тими учнями, в яких не виходить виконання тієї або іншої рухової дії. Індивідуальна робота з учнями на різних етапах уроку сприяє збереженню фізичного, етичного і соціального здоров'я учнів.
2. Розвиток фізичних якостей. Диференційований розвиток фізичних якостей, в групах різної підготовленості здійснюється з використанням як однакових, так і різних засобів і методів, але величина навантаження повинна плануватися різна, внаслідок чого рівень фізичної учнів повинен покращуватися в порівнянні з вихідним рівнем. Обов'язковий контроль фізичних навантажень кожного учня по частоті сердечних скорочень перед початком і після закінчення заняття. Для визначення функціонального стану учнів в процесі фізичних навантажень різного характеру можна використовувати порівняння величини зрушень пульсу з характером і величиною навантажень, а також і просліджувати прудкість відновлення пульсу під час відпочинку.
При проведенні вправ в ігровій або у формі змагання слабких учнів можна розподіляти по всіх командах і частіше проводити заміну цих гравців. Продовжуючи таким чином займатися на уроках, ці діти набувають упевненості в своїх силах і поступово включаються в регулярні заняття. На цьому етапі режим занять для різних груп має бути різним:тренувальним, тонізуючим або щадним.
3. Диференційоване виставляння відмітки по фізичній і технічній підготовленості учнів. При оцінці фізичної підготовленості учнів враховується як максимальний результат, так і приріст їх результату. При цьому індивідуальні досягнення (тобто приріст результатів) мають пріоритетне значення. При виставленні відмітки по фізичній культурі враховувати і теоретичні знання, і техніку виконання рухової дії, і старанність, і уміння здійснювати фізкультурно-оздоровчу діяльність. У роботі обов'язково застосовувати методи заохочення, словесні схвалення. Одних дітей треба переконувати у власних можливостях, заспокоїти, підбадьорити; інших – стримати від зайвого завзяття; третіх – зацікавити.
Все це формує у школярів позитивне відношення до виконання завдань, створює основу для суспільної активності. Всі відмітки обов'язково аргументувати.
Тимчасово звільнені діти, віднесені за станом здоров'я до спеціальної медичної групи мають бути присутніми на уроках: допомагати в підготовці інвентаря, суддівстві. У іграх їм цікаві посильні ролі, в естафетах їх можна призначити капітанами команд для організації дітей і допомоги з дисципліною, вони можуть взяти участь в допустимих завданнях, знайомляться на уроках з теоретичними відомостями, з технікою виконання деяких рухових дій, що не вимагають великих енергетичних витрат, можуть виконувати вправи рекомендовані лікарем. Орієнтувати сильних дітей на те, що вони зобов'язані допомагати слабким, пропонувати їм підготувати слабкішого товариша до успішного виконання вправи і ставити їм за це високу оцінку.
Всестороннє вивчення школярів, співвідношення різних даних дозволяє виявити причини відставання дітей, встановити головні з цих причин і здійснювати педагогічну дію, засновану на методиці диференційованого навчання. Дана технологія полегшує процес навчання, до наміченої мети учень дійде з поступовим накопиченням запасу рухових умінь, з яких і формується потрібна дія.

category: Методика та технологія


title: Розв’язування стереометричних задач на обчислення

description: Мета роботи - показати, як забезпечити формування вмінь розв’язування стереометричних задач на обчислення в процесі вивчення курсу геометрії 11 класу; розробити алгоритм роботи над стереометричною задачею; показати запис розв’язку задачі письмово й за допомогою математичних символів

category: Методика та технологія

grade: 11 клас


title: Стаття «Формування соціокультурної компетентності методами стимулювання та мотивації навчально-пізнавальної діяльності учнів при вивченні англійської мови»

description:
Інтеграція України у світову спільноту потребує досконалого володіння іноземними мовами. Без таких знань долучитися до міжнародного співробітництва буде неможливо, так як іноземна мова розкриває перед людиною скарбницю іншомовної культури, нові стилі життя, дає змогу зрозуміти іншу ментальність,

                  сформувати таких молодих особистостей, які сприймають себе не лише у ролі представників однієї певної культури, але і в ролі громадян світу, що усвідомлюють свою значущість і відповідальність у глобальних загальнолюдських процесах, що відбуваються в Україні та світі. Основна мета навчання іноземної мови - розвиток комунікативної компетентності, тобто готовності і здатності здійснювати іншомовне спілкування. Однією із складових частин комунікативної компетентності є соціокультурна компетентність, яку слід розуміти як систему уявлень про основні національні традиції, звичаї та реалії країн, мова якої вивчається, а також систему навичок та вмінь адекватно поводитися, використовуючи знання.
Сучасний стан і пріоритетні напрямки викладання іноземної мови спрямовують учителя на пошук нових можливих способів активізації процесу говоріння іноземною мовою. Будь-яка діяльність передбачає наявність компонента мотивації. Це стосується і навчальної діяльності, яка буде успішною за умови позитивного ставлення учня до навчання, наявності пізнавального інтересу, потреби у здобутті знань, почуття обов'язку й відповідальності. Основним джерелом інтересу до навчальної діяльності є насамперед її зміст.
Для підвищення стимулювального впливу змісту навчання необхідно використовувати прийоми створення ситуації новизни, актуальності, наближення змісту до реальних життєвих ситуацій тощо. Тому метод "живого спілкування" все більше набуває популярності. Під цим методом ми розуміємо процес взаємодії та обміну інформацією із носієм мови у формі усного або писемного мовлення. Щоб навчитися плавати, потрібно плавати; щоб навчитися ходити, потрібно ходити; щоб навчитися спілкуватися на іноземній мові, потрібно постійно вдосконалювати свої навички і бажано з носієм мови, що вивчається. Це сприяє більш швидкому й успішному засвоєнню учнями англійської мови на високому рівні. За допомогою такого живого спілкування з носієм мови в невимушеній дружній атмосфері поступово долається мовний бар’єр та страх спілкування на іноземній мові.
Даний метод є одним із найефективніших на сьогодні. Він не просто вчить мови - він вчить користуватися мовою. Специфіка такого міжнародного проекту полягає в тому, що він міжпредметний: яку б проблему ми не взяли, обговорення проводиться англійською мовою. Саме тому створюється мовне середовище й умови для формування потреби у використанні іноземних мов як засобу реального спілкування в процесі міжкультурної взаємодії. Такі методи роботи вчителя активізують навчальний процес, підвищують інтерес та мотивацію учнів до вивчення іноземних мов.
Метод візуалізації навчального матеріалу передбачає використання інтернет-ресурсів та новітніх комп’ютерних програм в організації навчальної діяльності вчителя. Вчительський блог – це невичерпний ресурс для обміну інформацією між колегами, а також й інноваційний прийом спілкування з учнями. Це вирішення проблеми систематизації файлів, що накопилися за весь педагогічний стаж роботи вчителя та доступу до них в будь-якому куточку світу та з будь-якого комп’ютера. Блог – є незамінним помічником при запровадженні ідей дистанційної освіти в школах та допомагає при роботі з обдарованими дітьми.
Використання популярних соціальних мереж зменшує дистанцію між вчителем та учнем і перетворює учня з пасивного слухача на активного дослідника. Комп’ютерна програма "Skype" дає можливість зануритися в справжнє середовище іноземного спілкування без особливих витрат на квиток до іншої країни. Проведення веб-конференцій з носіями мови створює сприятливе підґрунтя для самоосвіти учнів та підвищення їх мотивації у вивченні англійської мови. Науковці виділяють два засоби людського пізнання і вивчення дійсності: синтез та аналіз. Аналіз - це процес розумового або фактичного розкладання цілого на складові частини.
Синтез означає поєднання різних елементів, сторін предмета в єдине ціле. Для розвитку вмінь учнів аналізувати ситуацію пропонуємо використання комп’ютерних програм типу Text2Mind Map або Edraw Mind Map. Майндмеппінг (mindmapping, ментальні карти) — це зручна і ефективна техніка візуалізації мислення і альтернативного запису. Карти пам'яті (англ. Mind map) — спосіб зображення процесу загального системного мислення за допомогою схем. Також може розглядатися як зручна техніка альтернативного запису.
Карти пам'яті використовуються для створення, візуалізації, структуризації і класифікації ідей, а також як засіб для навчання. Вони дозволяють збільшити творчі здібності учнів при створенні і подальшому використанні карт, генеруванні ідей, і покращує запам'ятовування інформації, що міститься в карті. Карти знань ідеально підходять для використання в школах і можуть бути застосовані до будь-яких видів завдань, так як активно привертають увагу учнів різного віку, розвивають творче мислення.
Гнучкість карт знань дозволяє розглядати будь-яку тему або питання, вони можуть використовуватися для всього класу, групи або індивідуально. Можливості карт знань дозволяють поліпшити пам'ять, нагадати факти, слова і образи, генерувати ідеї, надихнули на пошук рішення, аналізувати результати або події, підсумовувати інформацію та організувати взаємодію між учнями в груповій роботі або рольових іграх.
Синтезувати або поєднувати елементи в єдине ціле – унікальна властивість конкурентоспроможної особистості. Розвитку даних навичок допомагає комп’ютерна он-лайн програма Wordle. Вчитель може створити свою власну хмаринку із слів (ключових термінів та елементів), на які він хоче звернути увагу учнів лише за декілька хвилин. Потім даний постер можна зберегти на комп’ютер, в інтернеті чи відразу роздрукувати.
При вивченні англійської мови дана програма допомагає розвивати навички усного і писемного, діалогічного і монологічного мовлення учнів, виступаючи в ролі плану чи опорної таблиці. Тобто, учні вчаться поєднувати окремі слова в надфразові єдності та цілі речення. Таким чином створюється платформа для невимушеного спілкування англійською мовою при чому на основі тої лексики, яку обрав учитель.
Метод проектів – це комплексний навчальний метод, який дозволяє індивідуалізувати навчальний процес, дає можливість виявити самостійність у плануванні, організації та контролі своєї діяльності. У контексті вивчення іноземної мови, проект — це діяльність учнів, під час якої розвиваються різні аспекти володіння мовою, тобто, аудіювання, читання, писемне мовлення, діалогічне та монологічне мовлення інтегровано.
Окрім цього, тут діє один із принципів комунікативного методу у вивченні іноземної мови — головна увага приділяється не формі, а суті. А це означає, що діяльність учнів у більшій мірі концентрується на темі роботи, аніж на досягненні певних мовленнєвих цілей. Проект може виконуватись за короткий термін (один урок або кілька уроків) або виконуватись впродовж кількох тижнів, семестру чи року. Метод проектів може охоплювати не тільки учнів, а також і вчителів.
Прикладами кінцевих продуктів можуть бути: альбом із творами та ілюстраціями; письмовий звіт; стіннівка; тематичний концерт, підготовлений учнями; відеоролик; виставка; електронна газета; мультимедійна презентація; публікація; створення ресурсного центру; організація мовного табору або навіть допомога у вирішенні суспільно важливих проблем, таких, наприклад, як боротьба з ВІЛ/СНІДом.
Метод "креативної студії" передбачає залучення учнів до активної взаємодії в позаурочний час і є одним із ефективних методів стимулювання та мотивації навчально-пізнавальної діяльності. Організація пришкільних євроклубів допомагає учням долучитися до міжнародної спільноти та знайти багато друзів як в Україні, так і закордоном. Євроклуб – форма організації молоді, що сприяє творчій реалізації її членів, залученню молоді до участі в європейських ініціативах, інформуванню з питань європейської інтеграції, громадянській освіті та громадській діяльності молоді. За участю активних членів євроклубів можна реалізовувати тематичні вечірки, концерти або мовні табори вихідного дня.
Наказ Міністерства освіти і науки України від 03 лютого 2015 року №89 Про здійснення заходів щодо організації літніх мовних таборів стимулював створення мовних таборів по всій Україні. Діти отримали можливість спілкуватися іноземною мовою та застосовувати її у різних формах діяльності (в ігрових та концертних програмах, театральних виставах, повсякденному житті тощо).
У мовному таборі дитина поєднує активний відпочинок з вивченням іноземної мови. Літні мовні табори проводяться під час найдовших канікул, коли школярі потребують відпочинку. Саме тому вивчення іноземних мов ні в якому разі не повинно перетворюватися на продовження навчального процесу. Основна мета мовного табору - зацікавити учнів іноземними мовами та сприяти самостійній підготовці вдома.
Жоден табір не уявляє свого життя без римовок, пісень, віршів чи девізів. Звичайно, в мовному таборі дітей потрібно якомога глибше занурити в атмосферу іншомовного спілкування, тому робочою мовою в таборі повинна стати англійська. Перегляд мультфільмів чи відеороликів сприяє чіткішому розумінню іноземної мови, навіть за наявності незнайомих слів. Квести, граматичні, фонетичні та лексичні ігри стануть незамінними помічниками при організації навчально-пізнавальної діяльності в мовному таборі.
Перед організацією мовного табору необхідно дати відповідь на п’ять коротких запитань: Чому ви хочете організувати мовний табір? Хто буде працювати у мовному таборі та для якої вікової категорії він створюється? Що буде вивчатися? Коли і де буде проводитися табір? Як ефективно організувати роботу у мовному таборі?
Підсумовуючи сказане, зазначимо, що виділені нами методи стимулювання та мотивації навчально-пізнавальної діяльності учнів як на уроці, так і в позаурочний час сприяють формуванню соціокультурної компетентності учнів лише при застосуванні системного підходу щодо їх використання.

category: Методика та технологія


title: Стаття «Реалізація компетентнісного підходу в процесі творчої роботи над художнім твором»

description: У матеріалі на заявлену тему з досвіду роботи авторка пише, що високу ефективність в реалізації компетентнісного підходу мають завдання, в основі яких - використання прийому емпатії (співпереживання з героями твору, людьми, тваринами, рослинами шляхом перевтілення в ці образи)

category: Методика та технологія