title: Презентація на тему «Астрономія» (варіант 3)

text:
Астрономія — фундаментальна наука, яка вивчає об’єкти Всесвіту та Всесвіт у цілому
                                                        Виконала
                            учениця 11-А класу
                                                       Білоцерківської загальноосвітньої
                                   школи I-III ступенів №8
                           Кравчук Анастасія
Астрономія (від грец. «астрон» — «зоря», «номос» — «закон») — наука про небесні світила, про закони їхнього руху, будови і розвитку, а також про будову і розвиток Всесвіту в цілому.
Астрономія
Що вивчає астрономія
Астрономія вивчає всю сукупність небесних світил: планети та їхні супутники, комети і метеорні тіла, Сонце, зорі, зоряні скупчення, туманності, галактики, а також речовину та поля, які заповнюють простір між світилами.
Спостереження за небесними тілами
Основа астрономії — спостереження. Вивчаючи потоки електромагнітних хвиль від небесних світил, астрономи не тільки змогли визначити відстані до них, дослідити фізичні умови в їхніх надрах, встановити хімічний склад їхніх атмосфер, з'ясувати внутрішню будову, але й накреслити шляхи їхньої еволюції впродовж мільярдів років.
“Три кити астрономії”
Можна сказати, що сучасна астрономія утримується на трьох «китах»: по-перше, це потужна світлоприймальна техніка, тобто телескопи з найрізноманітнішими допоміжними приладами та світлореєструвальними пристосуваннями; по-друге, вся сукупність законів, ідей і методів теоретичної фізики, встановлених і розроблених за останні триста років; по-третє, весь складний і різноманітний математичний апарат у поєднанні з можливостями сучасної обчислювальної техніки.
“Три кити астрономії”
Історія астрономії
Астрономія - одна з найдавніших наук. Перші астрономічні записи, знайдені в давньоєгипетських гробницях, датуються ХХІ-ХVII ст. до н. е. Так, відомо, що вже за 3000 років до н. е. єгипетські жерці за першою ранковою появою найяскравішої зорі земного зоряного неба Сіріус визначали час настання розливу річки Ніл. В давньому Китаї за 2000 років до н. е. видимі рухи Сонця та Місяця були так добре вивчені, що китайські астрономи передбачали настання сонячних та місячних затемнень.
Сучасна астрономія
Сучасна астрономія є настільки розвиненою наукою, що поділяється на понад десять окремих дисциплін, в кожній з яких використовуються лише їй властиві методи досліджень, типи інструментів, поняттєвий апарат. Так, астрометрія розробляє методи вимірювання положень небесних світил і кутових відстаней між ними, вона ж розв'язує проблеми вимірювання часу. Небесна механіка з'ясовує динаміку руху небесних тіл. Астрофізика вивчає фізичну природу, хімічний склад і внутрішню будову зір. Зоряна астрономія досліджує будову нашої Галактики та інших зоряних систем. Питаннями походження і розвитку небесних тіл займається космогонія, а розвитком Всесвіту в цілому — космологія (від грец. «космос» — «Всесвіт», «гоне» — «походження», «логос» — «вчення»).
Причини, що обумовили і стимулювали зародження і розвиток астрономії
Три причини, що обумовили і стимулювали зародження і розвиток астрономії:
 Другим стимулом для ретельних спостережень зоряного неба, а загалом - для нагромадження астрономічних знань і розвитку астрономії, були астрологічні завбачення.
 Третім, напевно, найголовнішим стимулом для розвитку астрономії було нестримне бажання людської думки проникнути в суть речей, усвідомити справжнє положення Землі й людини у Всесвіті, пізнати закони, за якими рухаються світила і які визначають їхнє народження, будову та подальший розвиток. Тобто астрономія задовольняла потребу людини в поясненні походження та розвитку навколишнього світу.
 Перший і, безумовно, найдавніший стимул - це практичні потреби людей. Для первісних кочових племен, які займалися мисливством, дуже важливою обставиною було чергування темних безмісячних та світлих місячних ночей, що вимагало спостережень за зміною фаз Місяця.
Зародження астрономії
Астрономія зароджувалася в різних куточках планети: у Межиріччі, Китаї, Єгипті - скрізь, де, усвідомивши себе, людина організовувала своє життя у певній спільноті. Ясна річ, у ті часи відповіді на питання про будову й походження навколишнього світу і про місце Землі у ньому люди давали на підставі своїх безпосередніх вражень та відчуттів. Тож не випадково склалось уявлення про те, що Земля нерухома і знаходиться в центрі світу. Як очевидний факт приймалося, що Сонце, Місяць і весь небосхил обертаються навколо неї.
Наукова картина світу
Крім того, астрономія є однією з найголовніших наук, завдяки яким створюється наукова картина світу - система уявлень про найзагальніші закони будови і розвитку Всесвіту та його окремих частин. І ця наукова картина світу, більшою чи меншою мірою, стає елементом світогляду кожної людини.
3D карта Всесвіту
Американські астрономи представили найдетальнішу карту Всесвіту в 3-D.Американские астрономи представили найбільшу і детальну тривимірну карту Всесвіту. Ця 3D-карта відображає космічні об'єкти такими, якими вони були 11 мільярдів років тому, враховуючи відстань, на якій вони знаходяться. Великомасштабна карта перенесла астрономів в епоху, коли ранні галактики формували перші великі скупчення. Вивчаючи отримані дані, фахівці розраховують прояснити природу темної енергії і виявити нові закономірності в розширенні Всесвіту. Ще на початку року ця ж група вчених з різних країн, які працюють в проекті «Слоуновскій цифровий огляд неба», склали найдетальнішу кольорову фотографію Всесвіту. Для того щоб переглянути її в повному дозволі, знадобиться близько 500 тисяч екранів високого дозволу. Знімок збирали з 10 мільйона фрагментів.
Основні завдання астрономії
   Основними завданнями астрономії є:
Вивчення та пояснення видимих рухів небесних тіл, знаходження закономірностей і причин цих рухів.
Вивчення будови небесних тіл, їх фізичних і хімічних властивостей, побудова моделей їх внутрішньої будови.
Рішення проблем походження і розвитку небесних тіл і їх систем.
Вивчення найбільш загальних властивостей Всесвіту, побудова теорії спостережуваної частини Всесвіту – Метагалактики.
Радіотелескопи - інструменти, які використовуються астрономами
Вирішення цих завдань потребує створення ефективних методів дослідження – як теоретичних, так і практичних. Перше завдання вирішується шляхом тривалих спостережень, початих ще в глибоку давнину, а також на основі законів механіки, відомих уже близько 300 років. Тому в цій галузі астрономії ми маємо в своєму розпорядженні найбільш багатою інформацією, особливо для порівняно близьких до Землі небесних тіл: Місяця, Сонця, планет, астероїдів і т. д.

Рішення другого завдання стало можливим у зв’язку з появою спектрального аналізу та фотографії. Вивчення фізичних властивостей небесних тіл почалося в другій половині XIX століття, а основних проблем – лише в останні роки.

Третє завдання вимагає накопичення спостережуваного матеріалу. В даний час таких даних ще недостатньо для точного опису процесу походження та розвитку небесних тіл і їх систем. Тому знання в цій області обмежуються тільки спільними міркуваннями і рядом більш-менш правдоподібних гіпотез.

Четверта задача є наймаштабнішою і найскладнішою. Практика показує, що для її вирішення вже недостатньо існуючих фізичних теорій. Необхідне створення більш загальної фізичної теорії, здатної описувати стан речовини і фізичні процеси при граничних значеннях щільності, температури, тиску. Для вирішення цього завдання потрібні спостережні дані в областях Всесвіту, що знаходяться на відстанях у кілька мільярдів світлових років. Сучасні технічні можливості не дозволяють детально досліджувати ці області. Тим не менш, це завдання зараз є найбільш актуальною і успішно вирішується астрономами низки країн, у тому числі і України.
Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Астрофізика» (варіант 2)

text:
Астрофізика
Підготували учениця 6-А класу Федун Юлія
Астрофізика
розділ астрономії, що вивчає всю різноманітність фізичних явищ у Всесвіті.
розділ астрономії, який вивчає фізичний стан і хімічний склад небесних тіл і міжзоряного середовища, а також процесів, що відбуваються в них.
      Астрофізика розпочала свій розвиток з відкриття спектроскопії в 19 столітті, що дозволило астрономам аналізувати склад зір за випромінюваним ними світлом.
      Астрофізики розглядають Всесвіт як величезну лабораторію, у якій вони можуть вивчати матерію при різних температурах, тиску і щільності, які недосяжні на Землі.
Розвиток
На початку 20 століття розроблення теоретичної фізики, зокрема теорії випромінювання і атомної фізики, а також швидке зростання техніки спостережень стали передумовою інтенсивного розвитку астрофізики.
Основні розділи астрофізики:
Фізика Сонця
фізика зоряних атмосфер
фізика газових туманностей
теорія внутрішньої будови зір
фізика планет

Астрофізика

Практична
(розробляє методи досліджень небесних тіл)
Теоретична
(використовує результати цих досліджень для з'ясування фізичної природи небесних тіл)
Області досліджень:
Елементарні частинки і поля в астрофізиці.
Моделі Всесвіту. Походження елементів.
Внутрішня будова зір. Атмосфери зір. Навколозоряні оболонки.
Змінні зорі. Подвійні та кратні зорі. Зоряні скупчення, асоціації.
Міжзоряне середовище. Молекули в міжзоряному середовищі.
Кінематика та динаміка зоряних систем.
Будова і еволюція галактик.
Теплове радіовипромінювання.
Космічні промені, радіовипромінювання залишків наднових.
Радіовипромінювання Місяця, планет та інших тіл сонячної системи.
Радіовипромінювання Сонця.
Радіоджерела в Галактиці, будова Галактики за радіоданими.
Методи, засоби та фізико-математичні принципи апаратури для астрофізичних та радіоастрономічних досліджень.

Методи астрофізики

Астрометрія
(завдання: вимірювання розташування та блиску небесних тіл за допомогою візуальних, фотографічних і фотоелектричних спостережень)
Астроспектроскопія
(дає можливість робити висновки про хімічний склад і фізичний стан речовини на цих тілах, визначати температуру зір, обчислювати швидкість наближення/віддалення зорі, робити висновки про обертання зір, про різні фізичні процеси, що відбуваються в атмосферах Сонця та зір, у газових туманностях і в міжзоряному середовищі)
Інші
(у зв'язку з запуском в СРСР перших штучних супутників Землі та Сонця астрофізика здобула нові методи досліджень. Апаратура, встановлена на супутниках, дає можливість реєструвати випромінювання небесних тіл далеко за межами атмосфери Землі.)
Досягнення астрофізики
Висновок про єдність речовини у Всесвіті.
Виявлення великої різноманітності зір у зоряному світі.
Великі успіхи у вивченні зоряних атмосфер, зокрема атмосфери Сонця.
Вивчення планет.
Вклад радянських вчених у розвиток астрофізики
Академік В.А.Амбарцумян та його учні виконали фундаментальні дослідження у вивченні газових туманностей та зоряних атмосфер, з теорії розсіяння світла, фізики нестаціонарних зір та в інших галузях астрофізики.
Вивчення процесів на Сонці (Е.Р.Мустель, А.Б.Сєверний, В.О.Крат, Й.С.Шкловський та інші)
Вивченні планет (Г.А.Тихов, М.П.Барабашов та інші).
Вивчення міжпланетного середовища (В.Г.Фесенков та інші).
Провідні науково-дослідницькі установи СРСР в галузі астрофізики
Кримська астрофізична обсерваторія АН СРСР
Головна (Пулковська) астрономічна обсерваторія АН СРСР
Астрономічний інститут ім. Штернберга МДУ


title: Презентація на тему «Сатурн» (варіант 18)

text:
Сатурн
шоста планета від Сонця і друга за розмірами планета в Сонячній системі після Юпітера. Сатурн, а також Юпітер, Уран і Нептун, класифікуються як газові гіганти. Сатурн названий на честь римського бога землеробства. Символ Сатурна - серп (Юнікод: ♄).
«коштовний камінь в короні Сонячної системи»
 Сатурн має одну цікаву особливість: він - єдина планета в Сонячній системі, чия щільність менше щільності води (700 кг на кубічний метр). Якби було можливо створити величезний океан, Сатурн зміг би в ньому плавати!
Магнітне поле Сатурна має унікальний характер. Вісь диполя збігається з віссю обертання планети на відміну від Землі, Меркурія, Юпітера. Магнітосфера Сатурна має симетричний вигляд.
Магнітне поле
Радіаційні пояси мають правильну форму, в них виявлено порожнини, де заряджені частки вимітаються супутниками чи кільцями. Поблизу кілець концентрація частинок незначна. За супутниками Сатурна тягнуться хвости з нейтральних та іонізованих молекул і атомів газу, що утворюють гігантські тори на орбітах.
Температура поверхні за вимірюваннями теплового потоку, що виходить з планети в інфрачервоній області спектра, визначається від - 190 до - 150 ° С (що вище рівноважної температури - 193 ° С), відповідної до отримуваного від Сонця потоку тепла.
Супутники Сатурна
Сатурн має, принаймні, 18 супутників і 12 з них - більше 100 км в діаметрі. Одними з найцікавіших супутників Сатурна є Титан, Япет, Діона, Мимас і Тефия. Всі супутники, крім Гіперіона і Феби, повернені до Сатурна однією стороною.
Цей супутник, щільно закутаний в хмари - Титан.
 Дощ на Титані - приголомшливе видовище.
Тільки це не вода, а рідкий природний газ.
 Це зонд "Гюйгенс", спущений на поверхню з міжпланетної станції "Кассіні", він повідомляє, що грунт містить органічні речовини. Але тут дуже холодно, -180 ° С.
Апарат "Кассіні" ловить примарне радіовипромінювання, можливо, викликане сяйвами навколо полюсів Сатурна. Також він повідомляє нам, що, можливо, ці кільця - все, що залишилося від супутника або комети, зруйнованого гравітаційним полем планети.
Кільця Сатурна, НАзвані в алфавітному порядку від A до G, складаються з величезної кількості вузьких «кілець», що містять близько 35 трильйонів тонн льоду і пилу, що приблизно в 26 мільйонів разів більше кількості води на Землі.
Інфрачервоні камери космічного корабля зроблені знімки північного полюса Сатурна і виявили на ньому північні сяйва. Раніше ні на одній планеті сонячної системи не удавалой знайти подібних речей. На Сатурні вирують урагани, які дуже нагадують урагани на Землі. Величезні воронкоподібні плями свідчать про негоду на планеті видно з космосу.
На Сатурні є північне сяйво
На тверди видимой алмазно и лазурноСозвездий медленных мерцает бледный свет.Но в небе времени снопы иных планетНесутся кольцами и в безднах гибнут бурно.Пусть тёмной памяти источенная урнаИх пепел огненный развеяла как бред —В седмичном круге дней горит их беглый след.О, пращур Лун и Солнц, вселенная Сатурна!Где ткало в дымных снах сознание-паукЖивые ткани тел, но тело было — звук,Где лился музыкой, непознанной для слуха,Творящих числ и воль мерцающий поток,Где в горьком сердце тьмы сгущался звёздный сок,Что тёмным языком лепечет в венах глухо.

Максимилиан Александрович Волошин
Сатурн


Презентація на тему «Венера» (варіант 34)


title: Презентація на тему «7 чудес Сонячної системи»

text:
7 чудес Сонячної системи

Енцелад — найбільш геологічно активний супутник Сатурна. На ньому можуть бути водяні вулкани (гейзери), які оновлюють іній на поверхні та слугують джерелом речовини для розрідженого пилового кільця вздовж орбіти супутника. Проте енергетичне джерело цієї вулканічної та геологічної активності невідоме.
Чудо перше: Рідкі гейзери Енцелада
Чудо друге: Стіна Япета

Стіна Япета — кільцевий гірський хребет, що оперізує по екватору супутник Сатурна Япет. Стіна має висоту до 13 км, до 20 км ширини і довжину 1,3 тис. км. Дана геологічна структура була відкрита космічним апаратом «Кассіні» 31 грудня 2004 року.
Чудо третє: Вулкани Іо
    Одночасно на поверхні планети зафіксовано виверження 10 вулканів.
    Конфігурація вулканічного поля швидко змінюється — за 4 місяці між польотами Вояджера-1 і Вояджера-2 встигли потухнути одні вулкани і з'явитися інші.
     Рельєф Іо теж швидко змінюється — повністю за декілька сотень років.
     Найбільші виверження вулканів виносять речовину зі швидкістю 1 км/с на висоту близько 300 км.                                                                                Жерла багатьох вулканів мають гігантські розміри.

Чудо четверте: Кільця Сатурна

     Структура кілець Сатурна виглядає так – є три широких кільця – A, B і C.
   Ці кільця видно в телескоп, а між кільцями A і B можна розрізнити щілину Кассін.
   Хоча ця щілина не єдина – є і більш дрібні, але їх побачити важче.
    Крім цих трьох великих кілець, є й більш вузькі і слабкі – D, E і F.
   Розташовані від Сатурна вони в такому порядку – D, С, В, A, F, Є.
    Найяскравіший з них – кільце B – в ньому найбільша щільність частинок.

Чудо п’яте: Велика червона пляма на Юпітері
   Велика червона пляма — атмосферне утворення на Юпітері, найпомітніша особливість на диску планети.

   Пляма перебуває приблизно на 22° південної широти і переміщається паралельно екватору планети.
   Крім того, газ у ВЧП обертається проти годинникової стрілки з періодом оберту близько 6 земних діб.
Чудо шосте: Пояс астероїдів
   Головний пояс астероїдів — сукупність астероїдів, розташованих між орбітами Марса та Юпітера.
    Складається приблизно з 580 000 астероїдів. Ширина поясу — від 100 до 300 млн км.
    У ньому є порожнини, в яких астероїдів майже нема.
    Вони мають назву проміжкі Кірквуда та утворилися гравітаційною дією Юпітера.
Чудо сьоме: Вулкан Олімп на Марсі
   Висота Олімпу — 22 км відносно його основи.
   Це в кілька разів більше за найвищі гори на Землі.
   Олімп досягає до 540 км завширшки й має круті схили по краях висотою до 7 км.
   Причини утворення цих гігантських круч поки не знайшли переконливого пояснення.

Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Меркурій» (варіант 8)

text:
Меркурій
Виконала
 учениця  11 класу
Святець Тетяна
Мерку́рій — найближча до Сонця велика планета Сонячної системи. Обертається навколо Сонця за 87,969 земних діб. Меркурій належить до внутрішніх планет, оскільки його орбіта лежить ближче до Сонця, ніж пояс астероїдів. Після позбавлення Плутона статусу планети, Меркурій є найменшою планетою Сонячної системи
Планету названо на честь римського бога Меркурія, послідовника грецького Гермеса та вавилонського Набу.
 Давні греки часів Гесіода назвали Меркурій «Στίλβων» (Стилбон, блискучий).
До V століття до н. е. греки вважали, що Меркурій, видимий на вечірньому та вранішньому небі — це два різні об'єкти.
Історія виникнення назви
Щоб зробити один оберт навколо своєї осі, Меркурію потрібно 59 земних діб.
Вісь обертання Меркурія нахилена до площини його орбіти не більш ніж на 3°, тому помітних сезонних змін на цій планеті не повинно існувати. Для спостережень із Землі Меркурій — незручний об'єкт. Будучи внутрішньою планетою, він не віддаляється від Сонця більш ніж на 28° і видимий на фоні вечірньої або ранкової зорі, низько над обрієм, лише протягом короткого часу.
МЕРКУРІЙ
                                Дослідження

Меркурій — найменш вивчена планета земної групи. Лише два апарати були направлені на її дослідження. Першим був "Марінер-10", що у 1974—1975 роках тричі пролетів повз Меркурій: максимальне зближення становило 320 км. В результаті було отримано кілька тисяч знімків, що охоплюють приблизно 45% поверхні планети. Подальші дослідження з Землі вказали на можливість існування водяного льоду в полярних кратерах

За формою Меркурій близький до кулі з екваторіальним радіусом (2440 ± 2) км, що приблизно в 2,6 рази менше, ніж у Землі. Різниця півосей екваторіального еліпса планети складає біля 1 км; екваторіальний і полярний стиски незначні. Відхилення геометричного центру планети (кулі) від центру мас — порядку півтора кілометрів. Площа поверхні Меркурія в 6,8 разів, а обсяг — у 17,8 разів менше, ніж у Землі.

Маса Меркурія дорівнює 3,31·1023 кг, що приблизно в 18 разів менше від маси Землі. Середня густина близька до земної і складає 5,44 г/см3. Прискорення вільного падіння поблизу поверхні 3,7 м/с2.
Розміри Форма і Маса
Поверхня Меркурія багато в чому нагадує місячну - кратерами. Щільність кратерів різна на різних ділянках. Передбачається, що більш густо всіяні кратерами ділянки є більш давніми, а менш густо всіяні - більш молодими, що утворилися при затопленні лавою старої поверхні.
Рельєф
ЦІКАВІ ФАКТИ
Меркурій — найшвидша планета в Сонячній Системі, вона рухається орбітою навколо Сонця з середньою швидкістю 47,87 км/с, що майже в 2 рази більше від швидкості Землі. Така швидкість і той факт, що Меркурій розміщений ближче до Сонця, ніж Земля, приводять до того, що один рік на Меркурії (час його повного оберту навколо Сонця) становить всього 87,99 днів.
хоча найближчими по розташуванню орбіт до Землі є Марс і Венера, Меркурій частіше інших є найближчою до Землі планетою (оскільки інші віддаляються в більшій мірі, не будучи настільки «прив'язаними» до Сонця).
Існує легенда, ніби Микола Коперник за усе своє життя жодного разу не бачив Меркурій, що постійно ховається в промінні Сонця. Дійсно, в безсмертній праці Коперника «Про обертання небесних сфер» не наводитися ні одного спостереження цієї планети, виконаного ним самим.
Меркурій – четверта по блиску планета: в максимумі вона майже так само яскрава, як Сіріус, яскравіше ж бувають лише Венера, Марс, Юпітер. Проте Меркурій дуже важка для нагляду планета через малість його орбіти і, отже, близькості до Сонця; його найбільша елонгація (видима кутова відстань від Сонця) складає 280 .
Планета pyxається спочатку справа наліво, все вперед і вперед. Потім зупиняється і, зачекавши, повертає назад. Пройшовши трохи у зворотний бік, вона знову прямує вперед, і pyxається все швидше і швидше до нової зупинки.
Меркурій, можливо, позбавлений атмосфери, хоча поляризаційні і спектральні нагляди вказують на наявність слабкої атмосфери. Ознаки вуглекислого газу СО2 спостерігалися на Меркурії спектральним шляхом. Сама верхня межа його вмісту 4 г/см2. Сюди може домішуватися азот N2 або аргон Ar, не знайдені спектроскопічне при нагляді із Землі.
Атмосфера
Упродовж довгого часу Меркурій спостерігався у Франції – спочатку Антоніаді в Медоне, пізніше Дольфюсом на Пік де Мідея. Всі спостерігачі згодні, що Меркурій повільно обертається навколо своєї осі, будучи завжди повернутим до Сонця однією стороною, якщо не paxувати невеликих лібрацій.
Спостереження
Отже, Меркурій – це царство пустель. Одна його половина – гаряча кам'яна пустеля, інша половина – крижана пустеля, мабуть, покрита замерзлими газами.
На такій планеті не може бути ні океанів, ні атмосфери. Дійсно, найретельніші нагляди не знайшли на Меркурії ніяких ознак повітряної оболонки
Висновки


title: Презентація на тему «Еволюція зір» (варіант 13)

text:
Еволюція зір
Вик уч класу
Що таке зоря?
Зоря́ — велетенське розжарене, самосвітне небесне тіло, у надрах якого ефективно відбуваються (або відбувались) термоядерні реакції
Що таке зоря?
 Сонце — одна із зір, середня за своїми розмірами та світністю. Зорі поряд з іншими небесними тілами вивчає наука астрономія. Моделювання фізичних процесів, що відбуваються в зірках входить до кола зацікавлень астрофізики.
Еволюція зір
Еволю́ція зір — зміна фізичних характеристик, хімічного складу та внутрішньої будови зорі із часом.
Еволюція зір
Еволюція зорі починається з гравітаційного колапсу молекулярної хмари міжзоряного газу. Типова молекулярна хмара має розмір приблизно 100 світлових років у поперечнику і масу в 6×106 сонячних мас (M☉). У процесі гравітаційного колапсу хмара фрагментується на менші частки, кожна з яких стискається вже окремо. Тому зорі зазвичай народжуються групами. Під час колапсу потенційна енергія гравітаційної взаємодії молекул газу між собою перетворюється на тепло. Густина й тиск колапсуючого газу найшвидше зростають у центрі хмари. Утворюється ядро, яке називають протозорею.
Еволюція зір
Протозоря — астрономічний об'єкт, що перебуває на проміжному етапі зоряної еволюції — від фрагменту газо-пилової хмари до власне зорі на стадії головної послідовності.
Еволюція зір
Якщо протозоря має масу менше 0,08 M☉, то температура в її надрах ніколи не досягне рівня, достатнього для початку термоядерної реакції перетворення гідрогену на гелій, але може можуть відбуватися термоядерні реакції за участі літію та дейтерію. Такий об'єкт називають коричневим карликом. Вони мають масу не менше 0,0125 M☉ (або 13 мас Юпітера. У менш масивних об'єктах умови для початку термоядерних реакцій не виникають.Вони визначаються як субкоричневі карлики, але якщо вони обертаються навколо іншої зорі, то класифікуються як планети
Еволюція зір
Кори́чневий ка́рлик — самосвітний об'єкт, переважним джерелом енергії для якого є гравітаційне стиснення, хоча деяку роль можуть відігравати й термоядерні реакції

Еволюція зір
Для протозір із масою більше 0,08 M☉ температура в ядрі врешті решт досягне 3×106K, необхідної для початку реакцій протон-протонного циклу. Стискання зорі може тривати ще деякий час і припиняється, коли виділення енергії внаслідок термоядерних реакцій повністю врівноважує витрати енергії на випромінювання. Протозоря стає повноцінною зорею та опиняється на головній послідовності.
Головна послідовність еволюції зір
Енергія, що виділяється в термоядерних реакціях, підтримує випромінювання зорі та високий тиск у її надрах, який врівноважує тяжіння. У зір із масою до 1,2 M☉ перетворення гідрогену на гелій відбувається переважно шляхом протон-протонного циклу, у масивніших зір — шляхом вуглецево-азотного циклу. Світність та ефективна температура зорі на головній послідовності змінюється дуже мало. Це найтриваліша стадія еволюції — тривалість усіх подальших стадій становить лише 10% від часу перебування на головній послідовності. Перебування зорі на головній послідовності закінчується утворенням у її надрах гелієвого ядра. Подальша доля зорі залежить від її маси. З погляду еволюції зорі поділяють на такі групи:
зорі малої маси
зорі помірної маси
масивні зорі
Головна послідовність еволюції зір
Межа між зорями малої маси та зорями помірної маси визначається умовами, в яких розпочинаються термоядерні реакції за участі гелію: у зорях помірної маси потрійна гелієва реакція розвивається в невиродженому ядрі й відбувається спокійно; у зорях малої маси ця реакція розпочинається у виродженому ядрі та має характер теплового вибуху.

Межа між зорями помірної маси та масивними зорями визначається аналогічно за умовами початку реакцій у вуглецевому ядрі.
Еволюція зір після головної послідовності. Зорі малої маси
Коли майже весь гідроген в ядрі перетворюється на гелій, термоядерні реакції сповільнюються, зменшується температура та, відповідно, тиск у ядрі. Гідростатична рівновага порушується й під дією сил тяжіння відбувається стискання ядра. Це призводить до зростання його густини та температури. У цей період структура зорі змінюється. Зовнішні шари розширюються, а температура поверхні зменшується, світність зорі зростає, вона перетворюється на червоного гіганта. Термоядерне горіння гідрогену продовжується в шарі на периферії ядра, а маса гелієвого ядра поступово зростає.
У зорях із масою меншою 0,5 M☉ умови для інших термоядерних реакцій ніколи не виникають. Після припинення термоядерних реакцій протон-протонного циклу такі зорі поступово остигатимуть, хоча тривалий час іще будуть слабко випромінювати в інфрачервоному й мікрохвильовому діапазоні.
Еволюція зір після головної послідовності. Зорі малої маси
У зорях із масою від 0,5 до 2,25 до M☉ коли маса гелієвого ядра сягає 0,4—0,5 M☉, а температура в ньому становить приблизно 100 мільйонів К, починається потрійна альфа-реакція, в якій гелій перетворюється на карбон. Оскільки реакція відбувається у виродженому ядрі, вона набуває вибухового характеру.
Внаслідок спалаху зоря втрачає оболонку, що складається переважно з Гідрогену, і, таким чином, позбувається можливих джерел термоядерної енергії та врешті-решт перетворюється на білого карлика.
Еволюція зір після головної послідовності
Туманність Котяче Око — планетарна туманність, яка сформувалась після загибелі зірки, яка за масою була близькою до Сонця
Еволюція зір після головної послідовності. Зорі помірної маси
У зір помірної маси після вичерпання Гідрогену в ядрі також розпочинається потрійна гелієва реакція, але на відміну від зір малої маси вона перебігає спокійно. Гелій в ядрі перетворюється на Карбон, водночас (завдяки реакціям вуглецево-азотного циклу) утворюється також деяка кількість Оксигену та Нітрогену. Ці елементи накопичуються у виродженому ядрі зорі, яке поступово зростає. Врешті-решт температура та густина в такому ядрі досягають величин, коли розпочинаються реакції між ядрами карбону. Оскільки ці реакції розпочинаються у виродженому стані ядра, початок реакції матиме характер теплового вибуху.
Бурхливий початок реакції призводить до скидання оболонки, яка, крім Гідрогену й Гелію, містить значну кількість інших елементів (зокрема, Карбону, Нітрогену та Оксигену).
Після скидання оболонки зоря залишається без джерел термоядерної енергії й перетворюється на білого карлика.
Еволюція зір після головної послідовності. Масивні зорі
Зорі з масою понад 8 сонячних після спалювання гелію залишаються досить масивними для початку в їх надрах подальших реакцій нуклеосинтезу: спочатку  — за участі карбону, потім кремнію, магнію і так далі, до заліза. Кожна нова реакція розпочинається в центрі зорі, а всі попередні продовжуються в зовнішній частині ядра, таким чином структура зорі стає багатошаровою (подібною до цибулини). Основна частина хімічних елементів до феруму, з яких складається Всесвіт, утворилися саме в результаті нуклеосинтезу в надрах зір. Залізо не може бути паливом для подальших ядерних реакцій (синтезу або розпаду), оскільки має найбільшу енергію зв'язку на один нуклон, усі ядерні реакції за участі заліза відбуваються з поглинанням енергії. Внаслідок цього масивна зоря накопичує залізне ядро. Щоправда, завдяки s- та p-процесам у невеликій кількості утворюються також ядра хімічних елементів, важчих заліза.
Еволюція зір після головної послідовності. Масивні зорі
Коли температура й тиск усередині ядра досягають певного рівня, нейтрон стає стабільною часткою. Тиск виродженого електронного газу далі вже не зростає, оскільки вільні високоенергетичні електрони взаємодіють із протонами з утворенням нейтронів. Починається нейтронізація речовини в ядрі зорі. Це створює умови для гравітаційного колапсу, коли оболонка зорі падає на ядро. Енергія, що вивільняється внаслідок падіння зовнішньої оболонки на нейтронізоване ядро настільки велика, що зоря буквально вибухає. Такі події називають спалахом наднової. За короткий час під час спалаху наднової випромінюється стільки енергії, скільки її випромінюють усі зорі галактики разом узяті
Еволюція зір після головної послідовності. Масивні зорі
Оболонкова структура масивної зорі на пізніх стадіях еволюції (зображення не в масштабі).
Зоряні залишки
Гравітаційний колапс зір масою 10-30 сонячних мас зупиняється, коли дається взнаки тиск вироджених нейтронів. Після спалаху наднової й розльоту оболонки від зорі залишається дуже щільний об'єкт розміром близько 15 км у діаметрі, який називають нейтронною зорею. Нейтронна зоря швидко обертається і має потужне магнітне поле, наслідок чого випромінює електромагнітні імпульси з частотою обертання; такі об'єкти спостерігають як пульсари. Якщо ж маса ядра зорі перевищує 30 сонячних мас, тиск вироджених нейтронів не в змозі зупинити гравітаційний колапс, що може призвести до утворення гіпотетичного об'єкта, якому дали назву чорна діра.
Чорна діра
Гравітаційні викривлення, спричинені чорною дірою перед Великою Магелановою Хмарою (художнє зображення)
Чорна діра
Чорна діра — астрофізичний об'єкт, який створює настільки потужну силу тяжіння, що жодні, як завгодно швидкі частинки, не можуть покинути його поверхню, в тому числі світло.
Термін запровадив Джон Арчибальд Вілер наприкінці 1967 року. Він вперше вжив його в публічній лекції «Наш Всесвіт: відоме й невідоме» 29 грудня 1967 року
Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Солнце» (варіант 3)

text:
Подготовили ученицы 11-Б класса
Серединская Юлия
Золотарева Анна
Солнце

Общие характеристики
Масса  Солнца составляет 99,866 % от
    массы всей Солнечной системы
Видимый угловой диаметр —     31'31''  в январе,
32'31''  в июле
Средний диаметр 1,392·109 м (109 диаметров Земли)
Масса 1,9891·1030 кг (332 982 масс Земли)
Средняя плотность  1409 кг/м³ (плотность воды в Мёртвом море)
Ускорение свободного падения 274,0 м/с²  (27,96 g)

Вращение Солнца

Вращение по зонам (определяется по изменению положения пятен)
Период вращения
на экваторе 25,05 дней,
на полюсе 34,3 дней
Скорость вращения видимых слоев на экваторе7284 км/ч
Солнечное излучение

Излучение Солнца  характеризуется солнечной постоянной — количеством энергии, проходящей через площадку  1 м², перпендикулярную солнечным лучам, за 1 сек. На расстоянии, равном орбите Земли, она равна 1370 Вт/м²
Светимость Солнца (энергия, излучаемая за 1 сек со всей поверхности) 3,846·1026 Вт
Солнечная энергия

Солнце вырабатывает энергию путём термоядерных реакций.
Большая часть энергии вырабатывается при протонной реакции , в результате которой из четырёх протонов  образуется гелий .
За каждую секунду в излучение превращаются 4,26 млн тонн вещества

Строение атмосферы Солнца
Фотосфера

Солнечная
     корона
Хромосфера

Активные образования
Пятна  и факелы

Протуберанцы
Вспышки

Солнечный ветер

Солнечная активность
Солнце обладает сильным магнитным полем, напряжённость которого меняется со временем и которое меняет направление приблизительно каждые 11 лет, во время солнечного максимума.
Во время солнечной активности наблюдается увеличение солнечных пятен, вспышек, протуберанцев, солнечного ветра.

На Земле усиливаются полярные сияния в высоких и средних широтах и геомагнитные бури, которые негативно сказываются на работе средств связи, средств передачи электроэнергии, а также негативно воздействует на живые организмы (вызывают головную боль и плохое самочувствие у людей, чувствительных к магнитным бурям).

 Солнце: интересные факты
Средняя плотность Солнца составляет всего 1,4 г/см³, то есть равна плотности воды в Мёртвом море.
Солнце заключает в себе 99,866 % массы всей Солнечной системы
8 апреля 1947 года на Солнце было обнаружено самое большое скопление солнечных пятен. Его длина составляла 300 000 км, а ширина — 145 000 км. Оно было примерно в 36 раз больше площади поверхности Земли и было легко видно невооружённым глазом в предзакатные часы.


title: Презентація на тему «Дослідження Місяця» (варіант 2)

text:
Дослідження Місяця
www.studentshelper.org.ua/
Космічний апарат Луна-3 був запущений 4 жовтня 1959. Він обігнув Місяць і пройшов на відстані 6200 км від нього, зробивши знімки майже половини його поверхні і, що особливо важливо - знімки темної половини Місяця.
www.studentshelper.org.ua/
Люди давно мріяли побувати на Місяці, але Вперше змогли Зробити це лише     20 липня 1969 року.
Це фотографія одного з першого космонавта на Місяця  -                              Ніла Армстронга.
Астронавти сіли в Море Спокою, де встановили різні прилади і взяли перші проби грунту.
www.studentshelper.org.ua/
На Місяці немає повітря і тому астронавтам, які висадилися на Місяць потрібно було одягати спеціальні скафандри.
Великий мішок ззаду – це апарат для дихання з запасом повітря.
На голові - шолом з темним забралом, щоб захистити очі від яскравого сонячного світла.
www.studentshelper.org.ua/
На Місяці побувало кілька груп вчених, які займалися різними дослідженнями, брали проби грунту.
Спеціально для переміщення по Місяцю вчені придумали машини – Луноходи.
www.studentshelper.org.ua/
На Місяці немає атмосфери і тому ніколи не буває вітру. А це означає, що слід, залишений місяцеходом так і залишиться там назавжди.
www.studentshelper.org.ua/
На Місяці немає такого тяжіння як на Землі і тому астронавти, навіть не дивлячись на важкі скафандри, могли як слід наскакатися. Адже на Землі в цих скафандрах космонавти ледве могли переміщатися. Ще б пак, адже на Землі всі предмети в цілих 6 разів важче, ніж на Місяці.
www.studentshelper.org.ua/
Оскільки на Місяці немає повітря, навіть місячним днем коли на неї яскраво світить сонце, небо залишається чорним і можна відмінно розглянути зірки.
www.studentshelper.org.ua/
До того, як  корабель «Апполон» доставив на Землю зразки місячного грунту учені точно не знали як і коли утворився Місяць. У них було декілька різних версій. Але після вивчення місячних зразків з'явилася головна версія про те, що дуже-дуже давно Земля зіткнулася з чимось дуже великим, розміром з Марс або навіть трохи більше. Місяць утворився з відбитих від зіткнення речовин.
www.studentshelper.org.ua/
Це знімок першого робота, що самостійно пересувається, з дистанційним керуванням. Він називався Місяцехід-1. 17 листопада 1970 року його доставила на Місяць радянська міжпланетна станція Луна-17. Місяцехід-1 подорожував по місячному морю Дощів протягом 11 місяців.
www.studentshelper.org.ua/
На цій фотографії, зробленій в грудні 1972 року  готується до запуску остання місячна експедиція, – Аполлон 17. З тих пір люди жодного разу не були на Місяці.
www.studentshelper.org.ua/
Місяць у всі часи надихав людей. Його писали художники на картинах, йому писали вірші поети. Може тому, що він був незвіданим таємничим світом?
«Лунная ночь в Крыму» Айвазовский
«Ніч на Дніпрі»                     А. Куінджі
www.studentshelper.org.ua/
Можливо. Але не дивлячись на те, що ми знаємо про Місяць значно більше, ніж наші предки, Місяць все одно притягує нас до себе, змушуючи вдивлятися в телескопи, біноклі і просто в небо....
www.studentshelper.org.ua/


title: Презентація на тему «Чорна діра»

text:
Чорна діра
Виконала:учениця 11-А класу
ЗОШ №48
Куковинець Ольга

Термін
Чорна діра — астрофізичний об'єкт, який створює настільки велику силу тяжіння, що жодні, як завгодно швидкі частинки, не можуть покинути його поверхню, в тому числі світло.
Загальна теорія відносності передбачає, що достатньо компактна маса буде деформувати   простір-час, утворюючи чорну діру.
Квантова механіка передбачає, що чорні діри випромінюють подібно чорному тілу зі скінченною температурою. Ця температура обернено пропорційна до маси чорної діри.
Історія
1787 рік – Лаплас вперше розрахував розмір тіла з густиною води, на поверхні якого друга космічна швидкість дорівнює швидкості світла.
1916 року Карл Шварцшильд знайшов розв'язок рівнянь загальної теорії відносності Ейнштейна для сферичносиметричного тіла.

В 1930-х при побудові теорії еволюції зір було доведено, що зорі з масою понад 3 маси Сонця на кінцевій стадії своєї еволюції неодмінно повинні колапсувати до гравітаційного радіуса. 1967 року Джон Вілер назвав такі колапсари «чорними дірами».
В 1960-х було відкрито галактики з активними ядрами — квазари, радіогалактики та інші.

В 1970-х Стівен Хокінг теоретично передбачив квантове випромінювання мікроскопічних чорних дір (розміром менших за атомне ядро).
У 2000-х роках встановлено, що в центрі практично кожної галактики розташована надмасивна чорна діра, а також ту особливу роль, яку відіграють чорні діри в утворенні галактик.

Будова
Чорна діра може мати три фізичні параметри: масу, електричний заряд і момент імпульсу.
Механізми утворення чорних дір проміжних мас:
Утворення чорної діри під час Великого вибуху у ранньому всесвіті.
Залишки зірок третього типу населення. Зорі третього типу населення — це перші зорі у всесвіті, які виникли у перші сотні мільйонів років його існування.
Зіткнення зірок і чорних дір у кулястому зоряному скупчені.
Місце чорних дір проміжних мас:
Утворення надмасивних чорних дір у ядрах галактик.
Чорні діри проміжних мас можуть бути джерелами гравітаційних хвиль. Якщо будуть зареєстровані гравітаційні хвилі, то за допомогою них можна буде безпосередньо відкрити чорні діри проміжних мас.
Залежно від маси зірки і обертального моменту можливі наступні кінцеві стани:
Згасла дуже щільна зірка, що складається в основному, залежно від маси, з гелію, вуглецю, кисню, неону, магнію, кремнію або. Такі залишки називають білими карликами, маса їх обмежується зверху межею Чандрасекара.

Нейтронна зірка, маса якої обмежена межею Оппенгеймера — Волкова.

Чорна діра.


Презентація на тему «Малі тіла Сонячної системи» (варіант 7)


Презентація на тему «Чи є життя на інших планетах ?»


Презентація на тему «Чи є життя у Всесвіті?»


title: Презентація на тему «Венера» (варіант 30)

text:
ВЕНЕРА

Загальні характеристики
Вене́ра — друга внутрішня планета Сонячної системи з періодом обертання навколо Сонця в 224,7 Земних діб. Названа на честь Венери, богині любові з римського пантеону. Це єдина з восьми основних планет Сонячної системи, яка отримала назву на честь жіночого божества. За розміром майже така сама, як Земля.
Планетарні характеристики
Орбіта Венери ближча до кола, ніж орбіта будь-якої іншої планети  Сонячної системи. Період обертання навколо Сонця (венеріанський рік) становить 224,7 земної доби. Іноді Венера підходить до Землі на відстань, меншу 40 млн км.
Венера обертається навколо своєї осі в зворотному напрямку до обертання навколо Сонця, на відміну від Землі та інших планет. Синедричний період обертання Венери навколо своєї осі (зоряна доба) становить 243,018 земної доби. Тривалість сонячної доби на планеті становить близько 116,75 земних діб.
Порівняльні розміри Меркурія,Венери,
Землі та Марсу
    Венера - третій за яскравістю об'єкт на небі Землі після Сонця і Місяця. Оскільки Венера ближче до Сонця , ніж Земля , вона ніколи не здається занадто віддаленої від Сонця : максимальна кутова відстань між нею і Сонцем становить 47,8 °. Своєї максимальної яскравості Венера досягає незадовго до сходу або через деякий час після заходу Сонця , що дало привід називати її також Вечірня зірка або Ранкова зірка. Венера класифікується як землеподібна планета і іноді її називають « сестрою Землі» , тому що обидві планети схожі розмірами , силою тяжіння і складом
Поверхню Венери приховує надзвичайно густа хмарність з хмар сірчаної кислоти з високими відбивними характеристиками, що не дає можливості побачити поверхню у видимому світлі (найщільніша серед інших землеподобних планет атмосфера, що складається головним чином з вуглекислого газу, але прозора для радіохвиль, з допомогою яких згодом і був досліджений рельєф планети).
Дослідження поверхні Венери стало можливим з розвитком радіолокаційних методів . Найбільш докладну карту склав американський апарат « Магеллан » , який зняв 98 % поверхні планети. Картографування виявило на Венері великі височини. Найбільші з них - Земля Іштар і Земля Афродіти , порівнянні за розмірами з земними материками .

Дослідження і геологія
Перші відомості про поверхню планети було отримано з Землі в 30-х роках XX ст. за допомогою новітнього винаходу —радіотелескопів. На початку XX ст. радіотелескопічні спостереження, інфрачервоні й ультрафіолетові методи дослідження Венери не давали повної картини рельєфу планети, а також інформації про її природу. Імовірно, на поверхні Венери переважали бурі, пекельна спека й отруйні хмари, але ці гіпотези не були достовірними. Але з початком нової ери в астрономії — винаходом космічних апаратів — почав надходити величезний обсяг інформації про природу Венери. Запуск перших штучних супутників  Землі, а потім відправка перших АМС дозволили вивчати Венеру з ближчих відстаней.
Поверхня
У зоні зйомки «Венери-15, −16» було виявлено близько 150 ударних кратерів діаметром від 8 до 140 км. Знаючи, хоча і дуже приблизно, частоту зіткнень із Венерою астероїдів і комет, за кількістю кратерів на одиницю площі поверхні можна приблизно оцінити середній вік геологічних утворень у зоні зйомки. Його було визначено у 0,5-1 млрд років. Це відрізняє Венеру від Землі, де 2/3 твердої поверхні складає дно океанів з віком осаду на базальтових підстилках, молодшим за 100–200 млн років. І рівнини, і тесери розсічено протяжними (тисячі кілометрів), складно побудованими жолобами, утвореними роями тектонічних розламів. За топографією і морфологією вони схожі на рифтові зони Землі і, вочевидь, мають таку ж природу


title: Презентація на тему «Дослідження космосу» (варіант 3)

text:
Виконала:
Учениця 11 – А класу
Твердохліб Анжеліка

Дослідження космосу

Космонавтика

Космонавтика - це наука про польоти літальних апаратів  у світовий простір, і вид людської діяльності, спрямований на пізнання космосу і космічних об'єктів технічними засобами.
Космонавтика - величезний каталізатор науки і техніки, що став за короткий строк одним із найголовніших рушіїв світового науково - технічного прогресу. Вона стимулює розвиток електроніки матеріалознавства, машинобудування, енергетики і багатьох інших галузей.

Зародження космонавтики

1881 року  Микола Кибальчич запропонував схему першого у світі реактивного літального апарату.
1903 року вчений Костянтин Ціолковський  висунув ідею про використання ракет для космічних польотів; спроектував ракету для міжпланетних сполучень.
У 1920-х роках учений Герман Оберт  також виклав принципи міжпланетного польоту.
У січні 1929 року вчений Юрій Кондратюк   випустив за власні кошти книгу «Завоювання міжпланетних просторів».

Космічні апарати

4 жовтня 1957 року СРСР справив запуск першої світової штучного супутника Землі.
6 грудня 1957 року США була спроба запустити супутник «Авангард-1» з допомогою ракети-носія.
31 січня 1958 року було виведено на орбіту американський супутник «Эксплорер-1»,  у відповідь на запуск радянських супутників.
17 серпня 1958 року США було здійснено перша спроба послати з мису Канаверал на околиці Місяця зонд з науковою апаратурою.

Космічні апарати

Першим дослідницьким апаратом, спрямованим земляками в іншу планеті, стала радянська автоматична станція "Венера-1", що стартувала 12 лютого 1961 року.
У грудні 1962 року американський зонд "Маринер-2" пролетів з відривом 35 тисячі кілометрів від Венери.
У 1965 році "Венера-3" вперше досягла поверхні планети, а 1967 року "Венера-4" вперше здійснила плавний спуск у її атмосфери і провела безпосередні фізико-хімічні дослідження.

Космічні апарати

10 липня 1962 року перший супутник зв'язку «Телстар-1» запущено на низьку навколоземну орбіту.
У 1979 – 1981 роках космічні апарати "Піонер–11", "Вояджер–1",  "Вояджер–2" пройшли біля Сатурна.
Вітчизняна космічна навігаційна система "Глонасс", уведена в дію у 1993 році.

Людина в космосі

19 серпня 1960 року «Супутник-5» вперше повертається на Землю з двома живими істотами на борту — собаками Білкою і Стрілкою.
12 квітня 1961 року  Юрій Гагарін став першою людиною, що здійснила політ в космос, облетівши Землю на «Востоці-1».
5 травня 1961 року Алан Шепард став першим американцем, що побував у космосі.
16 червня 1963 року Валентина Терешкова на «Востоці-7» стала першою жінкою, що побувала в космосі.

Людина в космосі

18 березня 1965 року Олексій Леонов залишив корабель «Восход-2» і став першою людиною, що вийшла у відкритий космос.
20 липня 1969 року Ніл Армстронг  став першою людиною, що ступила на Місяць.
19 листопада 1997 року Леонід Каденюк став першим космонавтом незалежної України.
15 жовтня 2003 року Ян Лівей став
першим китайцем, що побував
у космосі, під час пілотованого
польоту «Шеньчжоу-5».


title: Презентація на тему «Сонце» (варіант 12)

text:
0,04%
0,05%
0,07%
0,09%
0,12%
0,16%
0,29%
0,77%
24,85%
73,46%


title: Презентація на тему «Марс» (варіант 6)

text:
Марс

Планета названа на честь римського бога війни, з тієї причини, що її колір дуже схожий на колір крові. Також Марс відомий, як "Червона планета"; учені припускають, що червоний відтінок пов'язаний з наявністю оксидів заліза в атмосфері планети.
Марс є будинком для "Долини Маринера" - каньйону, що набагато глибше і довше, ніж Великий Каньйон в США.
Цікавий факт, Марс може похвалитися наявністю гір, які вище, ніж Еверест. Тут же знаходиться гора Олімп, найвища відома гора в Сонячній системі.
Атмосфера Марса приблизно в 100 разів менш щільна, чим атмосфера Землі. Проте, цього цілком достатньо, щоб підтримувати погодну систему, яка включає хмари і вітри.Середня температура на Марсі складає біля - 60 градусів С.
Середня відстань між Сонцем та Марсом складає близько 141 620 000 миль (227 920 000 кілометрів). Один рік на Марсі дорівнює 687 земним дням.Так само, як Земля, Марс  обертається навколо своєї осі із заходу на схід.  Цікавий факт, марсіанський день складає 24 години, 39 хвилин і 35 секунд, що дуже близько до земного. Щільність Марса складає близько 3,933 грама на кубічний сантиметр.
Сила тяжіння на Марсі складає близько 38 відсотків від земної, тобто людина, що стоїть на його поверхні зменшиться у вазі на 62%.
Було підраховано, що середня товщина марсіанської кори складає близько 30 миль (50 кілометрів). Атмосфера Марса складається з 0,13% кисню, 1,6% аргону, 95,3% діоксиду вуглецю, 2,7% азоту, 0,07% окислу вуглецю і 0,03% пари води. Марс має два маленькі місяці - Фобос і Деймос. Марс був уперше відвідав Марінер-4, в 1965 році.
Таким Марс був мільйони років назад..


Презентація на тему «О Космосе»


Презентація на тему «Космонавтика України» (варіант 2)


Презентація на тему «Венера» (варіант 16)


Презентація на тему «Венера» (варіант 11)


title: Презентація на тему «Астрономія» (варіант 5)

text:
Астрономія
11 клас

В Астрономії вирішуються 3 основні задачі:
Розділи астрономії
1.Австрометрія
2. Небесна механіка
3. Астрофізика
4.Зоряна Астрономія
Першу в Україні астрономічну обсерваторію засновано у 1821 адміралом А. С. Грейсом. Обсерваторію було збудовано у Миколаєві. Вона мала призначення обслуговувати Чорноморський флот. Другою в Україні була обсерваторія Київського Університету, будівництво якої було завершено 1845 року. Потім було відкрито обсерваторії в Одесі (1871) та Харкові (1888), у 1900 створено обсерваторію Львівського Університету. У Сімеїзі (Крим) 1908 року було організовано астрофізичний відділ Пулковської обсерваторії, який в радянські часи входив до складу Кримської астрофізичної обсерваторії АН СРСР. 1926 року у Полтаві створено гравіметричнуобсерваторію, основним завданням якої є вивчення рухів земних полюсів і припливів у земній корі. 1945 року в Голосієві, під Києвом, створено астрономічну обсерваторію АН УРСР.
ДЯКУЮ ЗА УВАГУ
Ігор Демченко


title: Презентація на тему «Меркурій» (варіант 16)

text:
За формою Меркурій близький до кулі з екваторіальним радіусом (2440 ± 2) км, що приблизно в 2,6 раза менше, ніж у Землі. Різниця півосей екваторіального еліпсу планети становить десь 1 км; екваторіальне і полярне стискання незначні. Відхилення геометричного центру планети (кулі) від центру мас — у межах 1,5 кілометри. Площа поверхні Меркурія в 6,8 разів, а об'єм — у 17,8 разів менші, ніж Землі.

Маса Меркурія дорівнює 3,31·1023 кг, що приблизно в 18 разів менше за масу Землі. Середня густина близька до земної і становить 5,44 г/см³. Прискорення вільного падіння поблизу поверхні — 3,7 м/с2.
Розміри,
 форма і маса
Як найближча до Сонця планета, Меркурій одержує від центрального світила значно більшу енергію, ніж, наприклад, Земля (у середньому в 10 разів). Через витягнутість орбіти потік енергії від Сонця змінюється приблизно вдвПоверхню Меркурія вкрито подрібненою речовиною базальтового типу, вона досить темна. Судячи зі спостережень із Землі і фотографій з космічних апаратів, вона в цілому схожа на поверхню Місяця, хоча контраст між темними і світлими ділянками менш помітний. Поряд із кратерами (як правило, менш глибокими, ніж на Місяці) є пагорби та долини.

Згідно з останніми даними наукової місії MESSENGER, на поверхні планети біля Південного Полюсу можливе існування регіонів, вкритих водяним льодом, незважаючи на близькість до Сонця. Це пояснюється постійним перебуванням цих ділянок у тіні.
Температура і рельєф поверхні
Рельєф Меркурія
Меркурій обертається навколо Сонця доволі витягнутою еліптичною орбітою, площина якої нахилена до площини екліптики під кутом 7°00'15". Відстань від Меркурія до Сонця змінюється від 46,08 млн км до 68,86 млн км. Період обертання навколо Сонця (меркуріанський рік) становить 87,97 земної доби, а середній інтервал між однаковими фазами (синодичний період) — 115,9 земної доби. Відстань до Меркурія від Землі змінюється від 82 до 217 млн км. Середня шфвидкість руху Меркурія орбітою навколо Сонця — 47,89 км/с.
 Особливості руху

«Марінер-10», перший космічний апарат, що досяг Меркурію.

Атмосфера і фізичні поля
Над поверхнею Меркурія є сліди дуже розрідженої атмосфери, що містить, крім гелію, також водень, вуглекислий газ, вуглець, кисень і благородні гази (аргон, неон). Близькість Сонця зумовлює суттєвий вплив на Меркурій сонячного вітру. Завдяки цій близькості значним є і припливний вплив Сонця на Меркурій, що має призводити до виникнення над поверхнею планети електричного поля, напруженість якого може бути приблизно вдвічі більшою, ніж у «поля ясної погоди» над поверхнею Землі, і відрізняється від останнього порівняною стабільністю.

На Меркурії є й магнітне поле. Магнітний дипольний момент Меркурія дорівнює 4,9·1022 Гс·см³, що приблизно на чотири порядки менше, ніж у Землі; проте, оскільки напруженість поля обернено пропорційна кубу радіуса планети, то на Меркурії і на Землі вони близькі за величиною
1 Кора, товщина 100 - 300 км.
Дякую за увагу


title: Презентація на тему «Змінні зорі» (варіант 1)

text:
Змінні зоріта їх класифікація
ЗМІННІ зорі  - це зорі, блиск яких помітно змінюється з часом. Більшість змінних зірок або дуже молоді, або старі. Тому їх і класифікують за віком, тобто за стадією їх еволюції. Змінність у зірок виникає внаслідок двох причин: обертання навколо них зірок-супутників у площині, близькою до променю зору з частковими або повними затемненнями компонентів, або фізичними процесами, що відбуваються в самих зірках.

Змінні  зорі
Другою змінною зіркою, яка була описана в 1669 р. Джемініано Монтанарі, стала затемнена мінлива Алголь. До 1786 року було відомо вже 10 змінних зірок. Джон Гудрайк своїми спостереженнями додав в їх число Дельту Цефея і Шеліак. З 1850 року кількість відомих змінних зірок різко збільшилася, особливо з 1890 р., коли для їхнього виявлення стало можливим використання фотографії.

Перша змінна зірка була визначена в 1638 році, коли Йоганн Хольвард зауважив, що зірка Омікрон Кита, пізніше названа Мірою, пульсуює з періодом в 11 місяців. До цього зірка була описана як нова астрономом Давидом Фабриціусом в 1596 р.
Історія відкриття
пульсуючі — характеризуються повільними і безперервними змінами блиску;
затемнені — являють собою систему з двох (іноді трьох або більше) зірок, що обертаються довкола одного центру мас.
еруптивні — зірки, що змінюють блиск нерегулярно (або лише одного разу)

Класифікація змінних зірок
У одних, типу Алголя (β Персея), блиск поза затемненням практично постійний, у інших же зірок, типу β Ліри, періоди стабільності блиску відсутні. Зміна блиску поза затемненням у таких систем пояснюються неперервною зміною оберненої до спостерігача площі поверхні зір. Періоди зміни блиску затемнених зір дуже різноманітні: від десятків хвилин до десятків років.Такі системи надають унікальну можливість визначення низки важливих характеристик зір.
Затемнені змінні
Алголь в сузір’ї Персея – змінна зоря. Період зміни блиску Алголя близько  до 68 годин. Спостеження показали, що Алголь подвійна зірка, складові якої мають різний блиск. Яскрава та слабка зірка по черзі затуляють один одного.

З аналізу кривих блиску затемнено-змінних зірок можна:визначити період обертання T;визначити параметри орбіт компонентів;оцінити маси компонентів;оцінити радіус зірок R1 і R2.
(Амплітуда і період переменної зорі)
цефеїди — жовті гіганти та надгіганти з періодами від 1 доби до 135 діб. Характеризуються відомою залежністю між періодом пульсацій та світністю, що дозволяє визначати відстань до зірки за спостережуваним періодом пульсацій. За цю рису отримали образну назву маяки Всесвіту.
змінні типу RV Тельця — надгіганти спектральних класів F-G у максимумі. Характеризуються подвійними хвилями пульсацій. Формальні періоди — від 30 до 150 діб;
змінні типу RR Ліри. Крива блиску подібна до цефеїд, але період пульсацій — від 5 до 30 годин; їх світність майже не залежить від періоду і становить близько 0m, тобто це жовті гіганти. Найчисленніший клас змінних. До нього належать старі зірки із масою менше сонячної, що здолали значну частину еволюційного шляху і мають перетворитися на червоних гігантів.

Пульсуючі змінні
До змінний пульсуючих відноситься зірка Дельта в Сузір’ї Цефея. Період зміни блиску Дельти Цефея більше ніж 5 днів. Зміна блиску зорі пов’язана із зміною її діаметра та температури поверхні. При максимальному блиску зірка менша в діаметрі і має вищу температуру.
Зміни блиску еруптивних зір пов'язують із активними (вибуховими) процесами, що відбуваються на зорях чи в їхній околиці, або ж з вибухами самих зір. Виділяють два підкласи:
нові або новоподібні;
неправильні змінні, що пов'язані із дифузними туманностями, та швидкі неправильні

Еруптивні змінні

Кінець.


title: Презентація на тему «Уран» (варіант 8)

text:
Презентація на тему «Планета Уран»
Уран - сьома планета від Сонця, відноситься до сімейства молодих планет.
Коли про Землю кажуть, що вона блакитна, це ласкаве перебільшення. По-справжньому блакитною планетою виявився далекий Уран! Уран - стародавнє грецьке божество Неба, самий ранній вищий бог, що був батьком Крона (Сатурна), циклопів і титанів (попередників Олімпійських богів).
Синій   колір Урана є результатом поглинання червоного світла метаном у верхній частині атмосфери.
     Історична довідка
Уран, перша планета, виявлена в новій історії, була відкрита випадково Уїльямом Гершелем, коли він розглядав небо в свій телескоп 13 березня 1781. Гершель назвав планету «Georgium Sidus» (Планета Георга) на честь свого покровителя, короля Англії Георга III, за що отримав від монарха королівську пенсію. Інші астрономи називали її планетою Гершеля. Ім'я ж «Уран» утвердилося лише в 1850 році.
Уїльям Гершель (15.10.1738-25.08.1822р.р.)
Загальні відомості
Склад і внутрішня будова
 Атмосфера планети Урана складається в основному з водню, гелію та метану(Мал.1).
Теоретична модель будови Урана така(Мал.2): його поверхневий шар є газорідкою оболонкою, під якою знаходиться крижана мантія (суміш водяного й аміачного льоду), а ще глибше — ядро з твердих порід. Маса мантії та ядра становить приблизно 85-90% усієї маси Урана. Зона твердої речовини сягає 3/4 радіуса планети.
Температура в центрі Урана — близько 10 000 °C, тиск 7-8 млн атмосфер. На межі ядра тиск приблизно на два порядки нижчий.

Мал.1
Мал.2
Це цікаво:
Один оберт навколо Сонця Уран здійснює за 84 земних роки. За цей час на ньому відбувається зміна всіх 4 сезонів — весни, літа, осені й зими, тривалість кожного з яких дорівнює майже 21 земному року.
У «розпал» літнього сезону в північній півкулі Урану безперервний день триває більше 20 земних років. Увесь цей час південна півкуля занурена в суцільну темноту — там «зима», яку можна назвати й полярною ніччю.
У весняний і осінній періоди на Урані відбуваються щодобовий схід і захід Сонця.
На полюсах і на екваторі зміна пір року відбувається абсолютно по-різному. На екваторі урановий рік включає 2 літа і 2 зими, і тривалість цих сезонів відповідає майже 21 земному рокові. А ось на полюсах буває лише по одному літу і одній зимі. Зате тривають вони там в 2 рази довше, ніж на екваторі — по 42 земних роки.

- За допомогою японського телескопа Subaru зфотографували Уран в його кільцевої системи і двох його супутників -                             Міранди (угорі в центрі)  і Аріеля    (унизу зліва).
- З моменту відкриття Урана в нього знайшли 10 кілець і 15 супутників.
- Кільця в Урана не такі, як у Сатурна:  вони дуже тонкі, буквально ниткоподібні, і побачити їх можна лише за допомогою спеціальних методів спостережень.

      Видимість:
Уран іноді бачимо неозброєним оком у дуже ясну ніч; досить просто знайти його з біноклем (якщо ви точно знаєте, куди дивитися). У малий телескоп видний диск.
Супутники
Цікава особливість: майже всі супутники Урана названа на честь героїв з книг Шекспіра.
Супутники  рухаються не в площині його орбіти (як це відбувається з супутниками всіх інших планет), а майже перпендикулярно їй. Це унікальний випадок у Сонячній системі. Зараз відомо 26 супутників Урана, 5 найбільш великих відкриті вже давно, перших 2 з них виявив сам Гершель в 1787 році.

Висновок
Планета Уран - одне з найбільш унікальних творінь Космосу. Вона прекрасна, загадкова і притягує людей своїми нерозкритими таємницями. Останні ж, по всій видимості, ще дуже і дуже багато. Мабуть пройде чимало років, перш ніж блакитно-зелена планета поділиться з людиною своїми основними секретами і наблизить нашу цивілізацію до розгадок інших таємниць, надійно укритий в глибинах Всесвіту.
Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Подвійні зорі» (варіант 6)

text:
Підготувала
учениця 11-Б класу
Харківської гімназії №55
Трунова Ілона

Подвійні зорі

Подвійна зоря — система з двох гравітаційно пов'язаних зір, які обертаються навколо спільного центру мас по екліптичних орбітах. Інколи трапляються системи із трьох і більше зірок; у тому  разі система називається кратною зіркою.

Види подвійних зірок та їх спостереження

Візуально-подвійні зорі
Затемнювано-подвійні зорі
Спектрально-подвійні зорі
Оптично подвійні зорі

Візуально-подвійні зорі
Подвійні зорі, які можна побачити окремо, називають видимими подвійними чи візуально-подвійними. Компоненти більшості подвійних систем занадто близькі одна до одної або ж занадто віддалені від Сонячної системи, через що їх неможливо розрізнити навіть за допомогою найпотужніших телескопів.
Спостерігаються завдяки коливаннями блиску, створеними періодичними затьмареннями однієї зірки іншою, це відбувається в тих рідкісних випадках, коли Земля перебуває в одній площині із орбітами зірок. Внаслідок чого відбувається періодичне поперемінне затемнення одним компонентом іншого та навпаки.
Затемнювано-подвійні зорі
Спектрально-подвійні зорі
Спостерігаються завдяки періодичним зсувам спектральних ліній.

Іноді буває, що дві фізично не пов'язані між собою зірки випадково проектуються на небосхилі поряд. Такі зірки називають оптично подвійними — на противагу «справжнім», фізично подвійним.
Оптично подвійні зорі
Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Застосування стереометрії в астрономії»

text:
Застосування стереометрії в астрономії
Метод паралаксу є найбільш застосовуваний в астрономії . Метод паралаксу є єдиним безпосереднім методом вимірювання відстаней поза межами Сонячної системи. Астрономи для визначення відстаней використовують протилежні точки земної поверхні або земної орбіти, вимірюючи кутове зміщення об'єкта на фоні далеких зір. Відповідно виокремлюють два методи геоцентричний паралакс та геліоцентричний паралакс. За об'єктами спостережень виділяють Місячний паралакс, паралакс Сонця і тіл Сонячної системи та Зоряний паралакс.
Геоцентричний паралакс (або як його ще раніше називали — добовий паралакс) використовується для вимірювання відстаней в межах Сонячної системи. Раніше проводили вимір кутів двічі протягом доби, завдяки чому можна було визначити паралакс до таких об'єктів як Місяць, Сонце тощо. Наразі для цього використовують два одночасних спостереження в різних точках земної кулі або ж синхронізовані телескопи. Горизонтальним паралаксом називають кут між напрямом на сонце з якої-небудь точки земної поверхні і напрямом на сонце з центра Землі.
Для вимірювання міжзоряних відстаней використовують геліоцентричний паралакс. Спостереження здійснюють із проміжком півроку, за цей час Земля пересувається у протилежну точку своєї орбіти. Основна одиниця відстаней на основі паралаксу — парсек. 1 Парсек —  це відстань з якої середній діаметр земної орбіти становить 1" (одну кутову секунду). Вся шкала відстаней в астрономії базується на визначенні паралаксу найближчих зір. Потім йдуть методи фотометричного аналізу, періодичності цефеїд та червоного зміщення. І хоча метод вимірювання паралаксу дозволяє обчислювати відстань лише до найближчих зір, але на ньому базуються всі інші методи, таким чином метод паралаксу дозволяє з'ясувати розміри Всесвіту.
Вперше застосував метод паралаксу в астрономії древньогрецький вчений Гіппарх 150-го р. до н. е. для визначення відстані до Місяця. За його обчисленнями паралакс склав 58' і, відповідно, відстань до Місяця ~59 радіусів Землі. За сучасними даними паралакс Місяця становить — 57'02.6", відповідно відстань — 60.2 радіусів.Вчений запровадив поділ зір на шість груп за їх блиском (видима зоряна величина), створив зоряний каталог, що містив координати та яскравість близько 850 зір. Також обчислив тривалість тропічного тропічного року із похибкою менше 6 хвилин .На честь цього видатного вченого був названий астероїд.
 Вчений Гіппарх


title: Презентація на тему «Пошук життя поза Сонячною системою»

text:
ПОШУК  ЖИТТЯ  ПОЗА СОНЯЧНОЮ  СИСТЕМОЮ
Робота учениці 11-А класуЛетичівського НВК №1Мельничук Олександри
Науковий керівник – вчитель астрономії і фізики, вчитель-методист Кліпановська Надія Григорівна

Є багато чого на світі, друже Гораціо,
що і не снилось нашим мудрецям .
                                                      (Шекспір)

    ГЕОЦЕНТРИЧНА           ТА          ГЕЛІОЦЕНТРИЧНА
СИСТЕМИ   СВІТУ

(Птолемей)                             (Коперник)

Золоті пластинки «Піонера» – перша спроби встановити контакт другого типу
Чи самотні ми у Всесвіті?

       “Дехто б сказав, що на Землі           розумне життя ще тільки має з'явитись” –
                                 пожартував Гокінг.

Людство і життя взагалі – це унікальне космічне явище, якому немає аналогів.
Є декілька високо розвинутих цивілізацій, але вони суттєво відрізняються від людства, а знайти їх – це свого роду виграш у лотерею.
Життя у Всесвіті існує, проте воно примітивне, а відносно організовані види – це дуже велика рідкість.

        Проявивши  надзвичайне легковір’я, сотні тисяч американців залишили своє житло і кинулись шукати порятунку від уявних марсіан. Загалом, Земля готувала себе до історичної зустрічі з близьким космічним сусідом.

Формула Дрейка (1960р.) дозволяє, виходячи з деяких припущень, визначити кількість цивілізацій у нашій Галактиці,
     з якими людство потенційно може вступити в контакт.

Allen Telescope Array
Життя  на  Землі можливе завдяки:
 Наше Сонце – жовтий карлик
Спостерігаючи за бурхливою сонячною діяльністю, мимоволі запитуєш себе:
   А чи не згасне воно, не вибухне, чи що?

Тільки у нашій Галактиці налічуються мільярди зірок. За останніми даними
 3-5% зірок мають планети.
Космічний інфрачервоний телескоп "Спітцер"

Старезний двійник Сонця

HIP102152  у порівнянні з Сонцем за іншими зорями
Наша “зворотна адреса”

Дякую за увагу!
Веселих новорічних
 та рідзвяних свят!


Презентація на тему «Знак Зодіаку-Телець»


title: Презентація на тему «Юпітер» (варіант 21)

text:
Юпітер.Планета-гігант
Підготували:
Ученики 11-А класу
Радченко Дмитро та Панасовська Владислава

Історичне значення Юпітера
Юпітер став першою планетою, у якої були відкриті супутники.
У 1610 р. Галілей, направивши телескоп на Юпітер, помітив поруч з планетою чотири зірочки, не видимі простим оком.
Добре помітне переміщення галілеєвих супутників Юпітера - Іо, Європи, Ганімеда і Каллісто - робить їх зручними "небесними годинниками”.
Моряки довгий час користувалися ними, щоб визначати положення корабля у відкритому морі
ЗАГАЛЬНІ ХАРАКТЕРИСТИКИ
Юпітер — п'ята і найбільша планета Сонячної системи: більш ніж у два рази важча, ніж всі інші планети разом узяті і майже в 318 разів важча за Землю. При «сонячноПроте, у надрах Юпітера відбуваються процеси з досить потужною енергетикою: теплове випромінювання планети, еквівалентне 4х1017 Вт, приблизно в два рази перевищує енергію, одержувану цією планетою від Сонця
му» хімічному складі, найбільша планета Сонячної системи має масу в 70—80 разів меншу за ту, при якій небесне тіло може стати зіркою.

Юпітер-могутнє джерело теплового радіовипромінювання, має радіаційний пояс і велику магнітосферу.
Юпітер має 16 супутників , а також кільце шириною біля 6 тис. км, що майже впритул примикається до планети.
Мінімальна відстань Юпітера від Сонця 4,95 а. о., максимальна 5,45 а. о., середня 5,2 а. о. (1 а. о. = 149,6 млн. км).
Сезонні зміни на Юпітері виражені дуже слабко.

Атмосфера

Атмосфера Юпітера воднево-гелієва (89% водню і 11% гелію).— щільні хмари, розташовані на висоті близько 1000 км над «поверхнею», де газоподібний стан змінюється на рідкий.Інфрачервоний радіометр показав, що температура зовнішнього хмарного покриву складає -133° С.
Конвективні потоки, що виносять внутрішнє тепло до поверхні, ззовні виявляються у вигляді світлих зон і темних поясів. В області світлих зон відзначається підвищений тиск, що відповідає висхідним потокам
Атмосфера

Хмари, що утворюють зони, розташовуються на вищому рівні (приблизно 20 км.), а їхнє світле забарвлення пояснюється підвищеною концентрацією яскраво-білих кристалів аміаку. Темні хмари, що розташовуються нижче поясів складаються в основному з червоно-коричневих кристалів гідросульфіду амонію і мають вищу температуру. Ці структури представляють області спадних потоків.
Найбільш відомим  утворенням Юпітера є Велика червона пляма, що спостерігається на поверхні Юпітера протягом останніх 300 років.
Велика Червона Пляма
Велика Червона Пляма — овальне утворення зі змінними розмірами, розташоване в південній тропічній зоні. Насправді це довготривалий вільний вихор (антициклон) в атмосфері Юпітера, що робить повний оберт за 6 земних діб і що характеризується, як і світлі зони, що сходять плинами в атмосфері.
Хмари в ньому розташовані вище, а температура їх нижче, ніж у сусідніх областях поясів. У даний час «пляма» має розміри 15х30 тис. км, а сто років тому спостерігачі відзначали в 2 рази більші розміри. Іноді вона буває не дуже чітко видимою.

Внутрішню будову Юпітера можна представити у вигляді оболонок із густиною, що зростає в напрямку до центра планети. На дні дедалі густішої вглибину атмосфери завтовшки 1500 км знаходиться шар газорідкого водню завтовшки близько 7000 км.

На рівні 0,88 радіуса планети, де тиск складає 0,69 Мбар, а температура - 6200° С, водень переходить у рідкомолекулярний стан і ще через 8000 км - у рідкий металевий стан.
Поряд з воднем і гелієм до складу шарів входить невелика кількість важких елементів. Внутрішнє ядро діаметром 25000 км - металосилікатне, із часткою води, аміаку і метану, оточене гелієм. Температура в центрі складає 23000 градусів, а тиск 50 Мбар.
ВНУТРІШНЯ БУДОВА
Магнітне поле
Юпітер має величезне магнітне поле, що складається з двох компонетних полів: дипольного (як поле Землі), що простирається до 1,5 млн. км. від Юпітера, і недипольного, що займає іншу частину магнітосфери. Напруженість магнітного поля в поверхні планети 10-15 ерстед, тобто в 20 разів більше, ніж на Землі. Магнітне поле захоплює заряджені частки, що летять від Сонця (цей потік називають сонячним вітром), утворюючи на відстані 177000 км від планети радіаційний пояс, приблизно в 10 разів потужніший земного, розташований між кільцем Юпітера і самими верхніми атмосферними шарами.

СУПУТНИКИ ЮПІТЕРА
 Навколо Юпітера, за даними на травень 2002-го року обертаються 63 супутники, звернених до нього, через дію приливних сил завжди однією стороною. Їх можна розділити на дві групи: внутрішню, що включає супутників, і зовнішню.
Супутники внутрішньої групи обтаються майже по кругових орбітах, що практично збігається з площиною екватора планети.
   Зовнішня група складається з маленьких діаметром від 10 до 180 км супутників, що рухаються по витягнутим і сильно нахиленим до екватора Юпітера орбітам, причому чотири більш близьких до Юпітера супутники Леда, Гімалія, Лісітея, Елара рухаються по своїх орбітах у той самий бік, що і Юпітер, а чотири найбільш зовнішніх супутники Ананке, Кармі, Пасифе і Синопе рухаються у зворотному напрямку.


title: Презентація на тему «Венера» (варіант 23)

text:
Венера
Венера — друга внутрішня планета Сонячної системи з періодом обертання навколо Сонця в 224,7 земних діб. Названа на честь Венери, богині любові з римського пантеону. Це єдина з восьми основних планет Сонячної системи, яка отримала назву на честь жіночого божества. За розміром майже така сама, як Земля. Венера — внутрішня планета, і на земному небосхилі не віддаляється від Сонця далі 48°. Венера — третій за яскравістю об'єкт на небі; її блиск поступається лише блиску Сонця та Місяця. Належить до планет, відомих людству з найдавніших часів.
Планета Венера
Орбіта Венери ближча до кола, ніж орбіта будь-якої іншої планети Сонячної системи. Її ексцентриситет становить всього лише 0,0068. Період обертання навколо Сонця (венеріанський рік) становить 224,7 земної доби. Іноді Венера підходить до Землі на відстань, меншу 40 млн км.
Венера обертається навколо своєї осі в зворотному напрямку до обертання навколо Сонця, на відміну від Землі та інших планет. Сидеричний період обертання Венери навколо своєї осі (зоряна доба) становить 243,018 земної доби. Тривалість сонячної доби на планеті становить близько 116,75 земних діб
Планетарні характеристики

Температура на поверхні Венери (на рівні середнього радіуса планети) - близько 750 К (475 ° С), причому її добові коливання незначні. Тиск - близько 100 атм, щільність газу майже на два порядки вище, ніж в атмосфері Землі. Встановлення цих фактів з'явилося розчаруванням для багатьох дослідників, які вважали, що на цій, так схожою на нашу, планеті умови близькі до тих, що були на Землі в кам'яновугільний період, а отже, там і схожа біосфера. Перші визначення температури, здавалося, могли виправдати такі надії, але уточнення (зокрема, за допомогою апаратів, що спускаються) показали, що завдяки парниковому ефекту біля поверхні Венери виключено всяке існування рідкої води.
Цей ефект в атмосфері планети, призводить до сильного розігрівання поверхні, створюють вуглекислий газ і водяну пару, які інтенсивно поглинають інфрачервоні (теплові) промені, що випускаються нагрітої поверхнею Венери. Температура і тиск спочатку падають зі збільшенням висоти. Мінімум температури 150 - 170 К ((-125) - (-105) ° С) визначений на висоті 100 - 120 км, а в міру подальшого підйому температура росте, досягаючи на висоті 12 тис. Км 600 - 800 К (325-525 ° С). Вітер, дуже слабкий біля поверхні планети (не більше 1 м / с), на висоті понад 50 км підсилюється до 150 м / с. Спостереження з автоматичних космічних станцій виявили в атмосфері грози.
Клімат Венери
Про те, що у Венери є атмосфера, стало відомо 1761 p., відкриття належало М. В. Ломоносову, який спостерігав проходження планети перед диском Сонця. Густина атмосфери Венери в 35 разів більша за земну. Тиск на поверхні планети становить близько 95 атмосфер. Складається ця атмосфера, здебільшого, з вуглекислого газу з домішками азоту й кисню. Вуглекислий газ, пропускаючи сонячні промені, дозволяє поверхні нагріватися, але поглинає інфрачервоне випромінювання розігрітої поверхні, що є причиною парникового ефекту. Через це температура на поверхні Венери набагато вища за земну.
Атмосфера

З аналізу зображень визначилися основні риси геології планети. Було встановлено, що в зоні зйомки найпоширеніші рівнини декількох типів, утворені нашаруваннями вулканічних лав. Морфологія лавових потоків у сполученні з результатами визначення хімічного складу в місцях посадки космічних апаратів серії «Венера» — «Вега» свідчать про те, що це — базальтові лави, широко розповсюджені на Землі, Місяці, і, мабуть, на Меркурії й Марсі.
Геологія

Будова
Про можливість існування життя на Венері говорили десятиліттями, але з 1950 року це стало здаватися неможливим. Венера перебуває набагато ближче до Сонця, ніж Земля, температура її поверхні дуже висока і досягає +500 ° С (700 К), а також якщо врахувати той факт, що атмосферний тиск Венери в 90 разів вище тиску Землі і наявність пристойного парникового ефекту, роблять життя дуже малоймовірним явищем і тільки у верхніх шарах атмосфери, далеко від поверхні планети, умови віддалено прийнятні для підтримки життя.
Життя на Венері


title: Презентація на тему «Найяскравіші зорі нічного неба»

text:
Найяскравіші зорі нічного неба
Підготували учні 11 б класу
Бернацька Ярослава та мостович владислав

сіріус
Сі́ріус (α Великого Пса) — найяскравіша зоря на небі, подвійна зоря.
 Світність Сіріуса у 22 рази більша, ніж Сонця, видима зоряна величина −1,46. Відстань до Землі становить 2,64 парсек або 8,6 світлових років.

канопус
Кано́пус (α Car / α Carinae / Альфа Кіля) — найяскравіша зоря у південному сузір'ї Кіля, друга за яскравістю після Сіріуса зірка нічного неба.
Канопус — жовто-біла зірка-надгігант. Її можна спостерігати в південній півкулі. Згідно з даними астрометричного супутника «Гіпарх», зірка знаходиться на відстані 310 світлових років від нас. По яскравості вона перевищує яскравість Сонця в 13 000 разів.

арктур
Арктур (α Волопаса, α Boo) — зоря нульової зоряної величини в сузір'ї Волопаса. Найяскравіша в Північній півкулі й четверта за яскравістю на всьому зоряному небі.
Це червоний гігант, у 28 разів більший та більш ніж у 100 разів яскравіший за Сонце. Перебуває на відстані близько 36,7 світлових років від Землі.

У середніх широтах Арктур видно взимку, навесні й улітку.

вега
Ве́ґа (від араб. النسر الواقع — «падаюча шуліка») (α Ліри) — найяскравіша зірка у сузір'ї Ліри, п'ята за яскравістю зірка нічного неба, друга після Арктура в північній півкулі.
Українська народна назва Веги — Ткаля. В ніч на Івана Купала, вона зустрічається з Альтаїром — Пастухом.
капелла
Капе́лла (α Aur / Альфа Візничого) — найяскравіша зірка у сузір'ї Візничого й шоста за яскравістю зірка на небі.

    Аккад.: Діл-ган І-ку («Посланець світла»), Діл-ган Бабілл («Покровитель Вавілону»)
    Араб.: Альхайот («Коза»)
    Хінді: Брахма Рідайа («Серце Брахми»)
    Латина: Амалфея, Хіркус («Коза»)

рігель
Рі́гель (β Оріона, β Ori) — найяскравіша зоря сузір'я Оріона. Має видиму зоряну величину 0,14m.
Рігель — біло-блакитний надгігант спектрального класу B8I-a. Температура його поверхні 11 200 К, діаметр близько 95 млн км (тобто в 68 разів більше Сонця). Абсолютна зоряна величина дорівнює −6,69m; його світність в 60 000 разів вище сонячної. Таким чином Рігель — це найпотужніша з яскравих зірок небосхилу
проціон
Проціо́н (α CMi / α Canis Minoris / Альфа Малого Пса) — найяскравіша зірка в сузір'ї малого Пса й одна з яскравіших зірок у нічному небі.
Проціон А — жовтувато-біла зірка спектрального класу F — дещо більша і в 7,5 разів яскравіша, ніж Сонце. Фактично, вона занадто яскрава, навіть для її спектрального класу. Тому її відносять до субгігантів . Це означає, що синтез гелію з водню в її надрах вже закінчено, і почалося її розширення. Хоча зірка поки і не почала «червоніти», вона продовжує збільшуватися, і в кінцевому результаті має досягти розміру в 80-150 разів більшого за сучасний, і в кінцевому підсумку прийняти червоний або оранжевий колір
Бетельгейзе
Бетельге́йзе (α Оріона, α Ori) — одна з найяскравіших зірок сузір'я Оріона.
Назва походить від арабського слова, що означає «пахва» (за розташуванням зорі у фігурі мисливця).

Бетельгейзе — червоний надгігант, напівправильна змінна зоря, блиск якої змінюється від 0,2m до 1,2m й у середньому становить близько 0,7m. Відстань до зорі становить приблизно 430 св. років, а її світність у 14 000 разів більша сонячної.
ахернар
Ахерна́р (α Eri / α Ерідана / Альфа Ерідана) — найяскравіша зоря у сузір'ї Ерідану і дев'ята за яскравістю зоря нічного неба.
Являє собою блакитну зорю класу B3 з масою від шести до восьми сонячних. Належить до головної послідовності, її яскравість приблизно в 3 тисячі разів перевищує сонячну. Відстань до зорі — близько 144 тисяч світлових років. Загалом, Ахернар має найбільш відмінну від сферичної форму серед відомих зір нашої галактики. Завдяки великій швидкості обертання цієї зорі навколо своєї вісі, її екваторіальний діаметр на 50% більший, ніж полярний.


title: Презентація на тему «Чумацький шлях» (варіант 2)

text:
Презентація
На тему: «Чумацький шлях»
Учениці 11-А класу
СЗШ №253 м. Києва
Федоренко Марії

Чумацький Шлях — одна з багаточисельних галактик Всесвіту. Є спіральною галактикою з перекладкою типу SBbc за класифікацією Хаббла (підтверджено у 2005 році космічним телескопом Лаймана Спіцера, який показав, що центральна перекладка нашої Галактики є більшою, ніж вважалось раніше) і разом з галактикою Андромеди і галактикою Трикутника, а також декількома меншими галактиками - супутниками утворюють Місцеву Групу Галактик, яка, в свою чергу, входить у Надскупчення Діви.
 Параметри Галактики:
основний диск Чумацького Шляху складає близько 80 000 - 100 000 світлових років у діаметрі;
250 000 — 300 000 світлових років у периметрі;
товщина диску - 1 000 світлових  років;
маса Молочного Шляху складає близько 3×1012 мас Сонця або 6×1042 кг;
Наша Галактика налічує від 200 до
	400 мільярдів зірок;
відстань від Сонця до галактичного
	центру  26000 ± 1400 світлових років;
галактичний період обертання
	Сонця 2,25−2,50×108 років.

ГАЛО:
“зовнішня оболонка” Галактики, більш розріджена;
сферичної форми;
межі Молочного Шляху визначаються розмірами гало;
складається переважно з дуже старих, неяскравих зірок, які зустрічаються поодинці та у скупченнях. Зірки і скупчення рухаються навколо центру по витягнутим орбітам дуже повільно.
  ДИСК:
обертається швидше (порівняно з гало): швидкість його обертання неоднакова на різних відстанях від центру;
маса диску дорівнює 150 мільярдам  мас Сонця;
в площині диску сконцентровані молоді зірки та їх системи, серед них є багато яскравих і гарячих зірок;
основний хімічний елемент – Гідроген, ¼ - Гелій
  ЯДРО:
характерною є  велика концентрація зірок;
вивчають лише за допомогою інфрачервоного випромінювання, бо видима частина випромінювання прихована під  шарами потужної поглинаючої матерії;
в центрі припускають існування чорної дірки, масою біля мільйона мас Сонця;
в центрі знаходиться яскраве радіоджерело Стрілець А, виникнення якого пов’язують з активністю ядра
Рентгенівське випромінювання з галактичного центру
Сонце знаходиться між двома спіральними рукавами: рукавом Стрільця і рукавом Персея;
відстань від Сонця до центру Галактики становить 22-28 тис. світлових років, тобто Сонце - посередині між центром і краєм диска;
відносно найближчих зір Сонце рухається зі швидкістю 16 км/с у напрямку сузір’я Геркулес;
відносно центру Галактики Сонце обертається зі швидкістю 200-250 км/с  в напрямку на сузір’я Лебедя, здійснюючи один оберт приблизно за 200 млн. років. Отже за все існування Земля облетіла центр Галактики не більше 30 разів;
Сонце жодного разу не потрапило у спіральні рукави, що сприятливо для Землі.

Положення Сонця в Галактиці
Галактика Чумацький шлях випромінює у всіх діапазонах електромагнітної шкали хвиль
Сусіди  Галактики:
Туманність Андромеди – найближча спіральна галактика
Галактика  Мала Магелланова Хмара
Галактика
Колесо Возу
Галактика Барнара
Галактика Секстант
Галактика
Скульптор


title: Презентація на тему «Штучні і синтетичні волокна» (варіант 1)

text:
Штучні і синтетичні волокна
Природні волокна
Хімічні волокна
Відеофрагмент «Як роблять пряжу»
Схема добування волокна природного походження
http://www.youtube.com/watch?v=--mnMD1ao8E
Відеофрагмент «Як роблять шовк»
Відеофрагмент «Як роблять шовк»
Штучні волокна

Розчинення целюлози

Витягування і термообробка волокна

Видавлювання розчину через фільєри
Розчинники целюлози
Схема добування штучного(синтетичного) волокна
Полімери синтетичних волокон
Реакції добування полімерів
Капрон
Лавсан
Переваги і недоліки волокон


title: Презентація на тему «Венера» (варіант 19)

text:
Презентація на темуВенера
Цікаві факти про неї…
Вене́ра — друга за відстанню від Сонця плане-та, майже такого ж розміру, як Земля.
Венера - внутрішня планета.Венера - третій за яскравістю об'єкт на небі; її блиск поступається лише блиску Сонця та Місяця. Вона відноситься до числа планет, відомих людству з найдавніших часів.
Дослідження
Вже 1610 р. Галілео Галілей за допомогою телескопічних спостережень вивчав зміну фаз у Венери, тобто зміну її видимої форми від диска до вузького серпа.
Перші відомості про поверхню планети було отримано з Землі в 30-х роках XX ст. за допомогою новітнього винаходу —радіотелескопів.
 Запуск перших штучних супутників Землі, а потім відправка перших АМС дозволили вивчати Венеру з ближчих відстаней.

12 лютого 1961 р. радянськими вченими було запущено першу автоматичну станцію «Венера-1», яка через три місяці пройшла на відстані близько 100 тис. км від Венери і вийшла на орбіту супутника Сонця.
 У грудні 1962 р. американці запустили в космос зонд «Маринер-2», що пройшов від Венери на відстані 35 тис. км. Встановлена на його борту апаратура (радіометр, магнітометр і т. ін.) показала, що магнітне поле планети невелике.

Планетарні характеристики
 Орбіта Венери ближча до кола, ніж орбіта будь-якої іншої планети Сонячної системи.
	α= 0,72 а.о.
 Період обертання навколо Сонця (венеріанський рік) становить 224,7 земної доби.
Венера обертається навколо своєї осі в зворотному напрямку до обертання навколо Сонця. Повний період обертання Венери навколо своєї осі (зоряна доба) становить 243,018 земної доби. Тривалість сонячної доби на планеті становить близько 116,75  земних діб.

Середня орбітальна швидкість 35,02 км/с
Супутники відсутні
Площа поверхні 4,60×108 км²
				       0,902 Землі
Об'єм 9,38×1011 км³	      0,857 Землі
Маса  4,8685×1024 кг            0,815 Землі
Середня густина 5,204 г/см³
Планетарні характеристики
Період обертання −243,0185 діб
Сонячна доба 116,75 діб
Темп. поверхні 460 °C
Хоча у Венери й Землі близькі розміри, середня густина й навіть внутрішня будова, проте Земля має досить потужне магнітне поле, а Венера його не має.
 Найгарячішою планетою Сонячної системи є Венера-друга планета найближча до Сонця, де середня температура сягає 475 градусів за Цельсієм. В той же час максимальна температура на Меркурії складає 		близько 426 градусів за Цельсієм.
Планетарні характеристики
Атмосфера
   Про те, що у Венери є атмосфера, стало відомо 1761 p., відкриття належало М. В. Ломоносову, який спостерігав проходження планети перед диском Сонця.
   Густина атмосфери Венери в 35 разів більша за земну.
   Тиск на поверхні планети становить близько 95 атмосфер. Складається ця атмосфера, здебільшого, з вуглекислого газу з домішками азоту й кисню.
   Вуглекислий газ, пропускаючи сонячні промені, дозволяє поверхні нагріватися, але поглинає інфрачервоне випромінювання розігрітої поверхні, що є причиною парникового ефекту. Через це температура на поверхні Венери набагато вища за земну.
Поверхня і внутрішня будова
   Исследование поверхности Венеры стало возможным с развитием радиолокационных методов. Наиболее подробную карту составил американский аппарат «Магеллан», заснявший 98% поверхности планеты. Картографирование выявило на Венере обширные возвышенности.
   На поверхности планеты также выявлены многочисленные кратеры.
на Венере имеется три оболочки.
Первая — кора — толщиной примерно 16 км. Далее — мантия, силикатная оболочка, простирающаяся на глубину порядка 3300 км до границы с железным ядром, масса которого составляет около четверти всей массы планеты.

Спостереження Венери
   Венеру легко розпізнати, тому що по блиску вона набагато перевершує найяскравіші з зірок.
   Відмітною ознакою планети є її рівний білий колір.
   У телескоп, навіть невеликий, можна без праці побачити і поспостерігати зміна видимої фази диска планети. Їх вперше спостерігав в 1610 році Галілей.
  Так як Венера є внутрішньою планетою, із Землі можна спостерігати в телескоп її проходження по диску Сонця - у вигляді маленького чорного диска.

Проходження Венери перед диском Сонця
Астрономічне явище, яке спостерігається, коли планета Венера під час свого орбітального руху опиняється на лінії між Землею та Сонцем. Таким чином, диск Венери проектується на диск Сонця й, відповідно, вона частково затемняє невелику ділянку диску Сонця, світло від якої не доходить до земного спостерігача.
Однак, це явище є одним з найрідкісніших в Сонячній системі. Приблизно протягом двох з половиною століть випадку чотири проходження - два грудневих і два червневих. Раз в 243 роки. Таке явище відбулося 6 червня 2012 року.
 Під час проходження Венеру можна спостерігати з Землі як маленьку темну цятку, що повільно «повзе» видимим диском Сонця. Тривалість проходження становить кілька годин.

Проходження Венери перед диском Сонця
Вперше спостерігав проходження Венери по диску Сонця 4 грудня 1639 англійський астроном Джерімайя Хоррокс (1619-1641) Він же це явище перечислити.
Особливий інтерес для науки представляли спостереження «явища Венери на Сонці», які зробив М. В. Ломоносов 6 червня 1761. Це проходження спостерігалося у всьому світі, але тільки Ломоносов звернув увагу на те, що при зіткненні Венери з диском Сонця навколо планети виникло «тонке, як волос, сяйво». Такий же світлий ореол спостерігався і при сходженні Венери з сонячного диска.
Стародавня історія знань про Венеру
Стародавні індуси, греки, єгиптяни, вавилонянини та китайці знали про Венеру й записували дані про її рух на небі. Античні греки вважали, що вечірня зоря Гесперус (Венера на небі після заходу Сонця) та вранішня зоря Фосфорус (Венера на небі перед сходом Сонця) — це два різні об'єкти. Відкриття, що ці обидва явища є спостереженнями однієї планети, належить Піфагору.
Культ Венери був важливим також для стародавніх американських цивілізацій, зокрема для цивілізації майя, яка називала Венеру «Великою Зорею». Вони звеличували Венеру у вигляді бога Кукулькан.
У дрезденському кодексі народи майя описали повний цикл видимого пересування Венери на небосхилі, однак згадок про проходження Венери там немає. Наразі немає доказів, що якій-			небудь із цих культур було відомо про явище 				проходження Венери.

Використані джерела
http://uk.wikipedia.org
http://bogdanclub.info
www.google.com.ua
www.nasa.gov
www.youtube.com

Дякую за увагу!

Презентацію підготував учень 11-А класу,
Микола Максьома