title: Презентація на тему «Юпітер» (варіант 12)

text:
Презентацію виконала
учениця 11-А класу
сзш №26 м. Києва
Пекарева Вікторія
Юпітер
Юпітер
Верховний бог
у римський міфології

Син Сатурна

Брат Нептуна та Плутона
Юпітер - п'ята планета від нашого Сонця і знаходиться між Марсом і Сатурном. Якщо ви думаєте, що Земля велика, то це просто ніщо в порівнянні з Юпітером, який є найбільшою планетою нашої Сонячної системи. Якщо говорити про обсяг, то в Юпітер помістяться 1300 таких планет, як Земля. Гравітація на цьому «гіганті» в 2.5 рази більше, ніж на Землі. Якби хтось вагою в 100 кг стояв на поверхні Юпітера, то там він важив би 250 кг. Маса Юпітера в 317 разів більше маси Землі, а також в 2.5 рази більше маси всіх інших планет Сонячної системи разом узятих.
Радіус          				11,2 R;
Маса             				318 М;
Густина        				1.3 г/см3;
Орбіта          				а=5,2 а.о.
Рік                				11,2 з. року
Доба            				9год 50 хв
Атмосфера  				H2, He.
Незважаючи на свою масу, Юпітер є найшвидшою планетою Сонячної системи. Для повного обертання планеті достатньо 10 годин. Однак для того, щоб повністю облетіти Сонце Юпітер затрачає 12 років. Швидке обертання Юпітера відбувається через магнітне поле, а також радіацію навколо планети.

Кільця у
Юпітера були відкриті
в 1979 році під час проходження
повз планети космічного апарату Вояджер-1,
проте їх походження залишалося загадкою.
Пізніше космічним апаратом Галілей, який знаходився
на орбіті навколо Юпітера з 1995 по 2003 роки, були отримані
дані про те , що ці кільця виникли в результаті зіткнення метеорних тіл
з невеликими супутниками Юпітера (Фіва, Метіда, Адрастея і Альматея). Нещодавно вчені відкрили ще одне кільце, розташоване найближче до планети. Його назвали Гало.
Першим апаратом, який відвідав Юпітер,
був «Піонер-10». З найбільш пізніх
досліджень слід виділити зонд «Юнона»,запущений в 2011 р.,
передбачається, що він
долетить до Юпітера
в 2016 р.
Кільця
Супутники
Юпітер має 63 супутника. 4 масивних супутника
(Іо, Європа, Ганімед і Каллісто), названих «галі-леєвими» супутниками, були відкриті в 1610 р. Галілео
Галілеєм.

Ганімед
є найбільшим
супутником, від краю
до краю - 5262 км, що робить
його більше, ніж планета Меркурій.
Цей крижаний супутник облітає навколо
Юпітера за 7 днів. Ще одним цікавим супу-тником є Іо, на якому розташовані люті ву-
лкани, озера лави і величезні кальдери.
Гори на Іо досягають 16 км. Цей супутник перебуває до Юпітера ближче, ніж Місяць
до нас. Цікавий факт: більшість супутників Юпітера мають в діаметрі не більше 10 км.

Поговоримо про погоду…
Товста атмосфера Юпітера ділиться на смуги хмар, які знаходяться на різних висотах. Темні смуги хмар називаються поясами, тоді як світлі - зонами. На кордоні поясу і зони швидкість вітру може досягати 480 км / год.
На Юпітері, головній планеті сонячної системи, завжди хмарно
Чому на Юпітері сяють блискавки? Астрономи вважають, що блискавки на Юпітері утворюються також в хмарах, що містять лід. Хмари слабо висвітлюються сонячним світлом, відбитим від Іо. Яскраві спалахи відбуваються в активних областях на рівні, де пролягають водяні хмари, і висвітлюють більш низькі хмари, що містять аміак. Блискавки на Юпітері набагато яскравіші блискавок на Землі.
Бурі на Юпітері і Землі чимось схожі. На Юпітері бурі зазвичай довго не тривають, приблизно 3-4 дні. Однак є й винятки - місяці. Урагани на Юпітері завжди супроводжуються блискавками і набагато сильніше, ніж шторми на Землі. Сильні урагани трапляються кожні 15-17 років, їх швидкість складає 150 м / с.

Подібно до полярних сяйв на Землі полярні сяйва на Юпітері обумовлені стіканням заряджених частинок вздовж ліній магнітного поля в атмосферу в районі північного і південного полюсів планети. Однак магнітне поле Юпітера дуже велике. Тому викинута з вулканічного супутника Іо іонізованна речовина, зловлена магнітним полем Юпітера, створює сяйва в тисячу разів інтенсивніше, ніж полярні сяйва на Землі.
Велика
червона
пляма
У 1665 р. астроном Джованні Кассіні перший виявив Велику червону пляму на Юпітері. Пляма виглядає як гігантський ураган-антициклон і століття тому було довжиною 40 000 км. Проте в даний час його розміри зменшилися наполовину. Велика Червона Пляма на планеті Юпітер - це найбільший атмосферний вихор в Сонячній системі. За його довжині могли б розміститися 3 планети розміром із Землю. Він обертається проти годинникової стрілки зі швидкістю близько 435 км / ч.
Велика рентгенівська пляма
Юпітер знаменит
своєю  Великою
червоною плямою .
Але на зображенні, отриманому Чандрою
(ліворуч) , вперше були виявлені рент-
генівські плями і авроральной рентгенівське випромінювання від полюсів . Рентгенівська пляма , домінуюча у випромінюванні від північного полюса Юпітера ( вгорі) можливо, так само дивна для сучасних астрономів, як колись було Велика Червона Пляма . Суперечачи раніше запропонованим теоріям , рентгенівська пляма знаходиться дуже далеко на півночі , щоб бути пов'язаним з важкими зарядженими частинками з околиць вулканічного супутника Іо.
Білі овали в атмосфері Юпітера являють собою довгоживучі штормові системи. У лютому 1998 два з трьох овалів зіткнулися і злилися, утворивши другу в Сонячній системі найбільшу штормову систему після відомої Великої Червоної Плями. Наслідки цього злиття показані на верхній картинці, зробленої космічним телескопом ім. Хаббла в липні. У центрі цієї картинки Ви бачите кружляють білі хмари новоствореної штормової системи розміром з планету Земля.
Зіткнення штормів
Нещодавно з’явилась гіпотеза щодо можливості існування життя у хмарах Юпітера, адже його атмосфера має всі компоненти, які були необхідні для появи життя на Землі. Деякі шари хмар є теплі та відносно комфортні для існування навіть земних мікроорганізмів.

Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Венера» (варіант 15)

text:
Планеты земной группы
Венера
Коваль Юлия 11-А класс
Вене́ра — вторая внутренняя планета Солнечной системы с периодом обращения в 224,7 земных суток. Названа именем Венеры, богини любви из римского пантеона. Это единственная из восьми основных планет Солнечной системы, получившая название в честь женского божества.
Венера — третий по яркости объект на небе Земли после Солнца и Луны и достигает видимой звёздной величины в −4,6. Поскольку Венера ближе к Солнцу, чем Земля, она никогда не удаляется от Солнца более чем на 47,8° (для земного наблюдателя). Лучше всего она видна незадолго до восхода или через некоторое время после захода Солнца, что дало повод называть её также Вечерняя звезда или Утренняя звезда.
По размерам Венера довольно близка к Земле. Радиус планеты равен 6051,8 км (95 % земного), масса — 4,87·1024кг (81,5 % земной)
Сравнительные размеры (слева направо) Меркурия, Венеры, Земли и Марса
Поверхность и внутреннее строение
Рельеф
Вид с Земли
Вид с Земли


title: Презентація на тему «Небесні світила» (варіант 2)

text:
Небесні світила
Підготували
Машталер Людмила,
Субота Ірина
Місяць
Почнемо зі світила, яке знаходиться найближче до Землі

єдиний супутник нашої планети
обертається навколо Землі за своєю орбітою.Повне коло робить за 29,5діб
діаметр  Місяця майже в 4 рази менше діаметра Землі

Вперше люди побували на Місяці у 1969 році на кораблі Аполлон-11
Командир — Ніл Армстронг
Пілот командного модуля — Майкл Коллінз
Пілот місячного модуля — Е.Одрін молодший

.
Люди вперше побачили темну сторону Місяця тільки в 1959 році, коли станція «Місяць 3» зробила її знімки.
Це темний, ніколи не видимий з Землі   бік Місяця
Фази Місяця — зміни видимої з Землі освітленої частини місячної поверхні. Внаслідок змін взаємного розташування Сонця, Землі та Місяця фази постійно змінюються.

Давні люди вважали, що небесні світила — то очі божеств.
Місяць за давніми уявленнями, мав величезний вплив не тільки на земну природу та господарські процеси, а й на життя самої людини.

У загадках місяць набуває найхимерніших метафоричних форм: від рогатого пастуха, лисого вола чи коня — до гори, шматка золота, окрайця хліба, червоної сковороди й золотої комори.

Цікаво, що плями на місяці “обговорюються” в легендах багатьох народів світу. Одні  на місяці бачили “місячного” чоловіка — “ірій хасаву”, нівхи й татари — жінку, яку боги відіслали на місяць за недобропорядність.

А ось у Сонці люди побачили в сонці відблиск Божого лику. Отже, сонце символізує знання, справедливість, милосердя, переможця неправди і всілякого зла.
“Не кривися з праведного сонечка, не кидай на сонце грудками, бо Бог хліба не дасть. І пальцем не показуй на сонечко, бо око йому виколеш, не плюй на сонце, бо буде тьма над нами. Бог поставив святе світило, воно так само може покарать, як і Господь”.
Інше втілення сонця — образ жіночий, образ господині-дружини місяця, матері зірок. Цей образ з’явився, як вважають учені, за часів матріархату.
Час, пору дня можна було визначити за сонцем, за розташуванням його над обрієм: досвіток, ранок, полудень, вечір.
Сам коровай є символом сонця. Багато весняних танців також відтворювали рух сонця денним та річним колом, заворожуючи його на врожай, на добро, підтримуючи одвічні космічні ритми.

Нині про Сонце відомо набагато більше…
Со́нце (лат. Sol) - центральне тіло Сонячної системи, розпечена плазмова куля, типова зірка-карлик спектрального класу G2. Земля та сім інших планет оберта-ються навколо Сонця. Крім них навколо Сонця обертаються комети, астероїди та інші дрібні об'єкти.

Маса = 2.1030кг,
Діаметр = 1,392.106  км,
Середня густина 1,416.103 кг/м3,
Об'єм = 1,41.1018 км3 ,
Поверхневе прискорення (тяжіння)= 273,95 м/с−2
Ефективна температура поверхні (фотосфери) біля 6000 К.
Період обертання (синодичний) змінюється від 27 діб на екваторі до 32 діб біля полюсів

Водночас Сонце - найближча до нас зоря, в якої, на відміну від усіх інших зірок, можна спостерігати диск, і за допомогою телескопа вивчати на ньому дрібні деталі, розміром до кількох сотень кілометрів. Це типова зоря, тому її вивчення допомагає зрозуміти природу зірок взагалі.
Цікаві факти
Зоря́ (також Зірка, грец. hoi Asteres) — велетенське розжарене, самосвітне небесне тіло, у надрах якого ефективно відбуваються (або відбувались) термоядерні реакції.

Литовці уявляли ранню зорю у вигляді дівчини, яка розпалює Сонцю вогонь, а вечірню зорю — як іншу дівчину, яка той вогонь гасить. Давні греки вважали, що зоря сидить на золотому троні, вбрана в червоні та золоті шати.
Також вживаються назви Молочний шлях і Галактика (з великої літери)
Божа дорога — давня українська назва Чумацького Шляху. Цією дорогою нібито у золотій колісниці їздить пророк Ілля і гримить, метаючи золоті стріли блискавиць у демонів

Зорі складають галактики
Чумацький шлях
За легендою птахам  Чумацький шлях вказує, куди летіти до вирію. По землі ж, орієнтуючись на зоряну дорогу, можна потрапити до Криму.
Сузір'я — групи зір, взаємне розташування яких складає якусь фігуру чи контур.
Назви сузір`ям давали ще давні греки.
Деякі відомі сузір`я

По зорях, Сонцю і Місяцю люди також орієнтувалися на місцевості. Сонце було основним мірилом визначення часу вдень. Для цього спостерігали як за світилом, так і вимірюючи довжину власної тіні.


title: Презентація на тему «Дослідження Венери»

text:
Дослідження Венери
Венера — друга за відстанню від Сонця планета, майже такого ж розміру, як Земля.
Венера — внутрішня планета, і на земному небосхилі не віддаляється від Сонця далі 48°. Венера — третій за яскравістю об'єкт на небі; її блиск поступається лише блиску Сонця та Місяця. Належить до планет, відомих людству з найдавніших часів.

Венера
Венера
Радіус                                                                        0,95 R
Маса                                                                           0,8 M 
Густина                                                                     5,2 г/см 3
Прискорення
      вільного падіння                                                0,9  g 
Орбіта                                                                       a=0,72 a.o.
Рік                                                                               225 земних діб
Сонячна доба                                                        117 земних діб
Атмосфера                                                              CO2 ,N2, H2O
Атм. Тиск                                                                  90 атм.
Температура поверхні:   С
      вдень                                                                        +480
      вночі                                                                          +480

Характеристики планети
Вже 1610 р. Галілео Галілей за допомогою телескопічних спостережень вивчав зміну фаз у Венери, тобто зміну її видимої форми від диска до вузького серпа.
На початку XX ст. радіотелескопічні спостереження, інфрачервоні й ультрафіолетові методи дослідження Венери не давали повної картини рельєфу планети, а також інформації про її природу.
Але з початком нової ери в астрономії — винаходом космічних апаратів — почав надходити величезний обсяг інформації про природу Венери. Запуск перших штучних супутників Землі, а потім відправка перших АМС дозволили вивчати Венеру з ближчих відстаней.
12 лютого 1961 р. радянськими вченими було запущено першу автоматичну станцію «Венера-1», яка через три місяці пройшла на відстані близько 100 тис. км від Венери і вийшла на орбіту супутника Сонця. Радіозв'язок з цією станцією припинився через вихід із ладу бортової апаратури.
            Венера-1
У грудні 1962 р. американці запустили в космос зонд «Маринер-2», що пройшов від Венери на відстані 35 тис. км. Встановлена на його борту апаратура (радіометр, магнітометр і т. ін.) показала, що магнітне поле планети невелике: 5—10% магнітного поля Землі.
Маринер-2
Починаючи з 1965 р. на Венеру було надіслано серію космічних станцій «Венера», які «крок за кроком» наближалися до поверхні планети, і 1967 р. «Венера-4» здійснила спуск апарата, що відокремився перед входом автоматичної станції в атмосферу. Вперше в історії людства було проведено сеанс радіозв'язку, що тривав 93 хвилини. Було зроблений хімічний аналіз складу атмосфери, виміряно її густину, тиск і температуру. У результаті досліджень було встановлено, що вуглекислий газ є основним компонентом атмосфери, отримано підтвердження про високий тиск і температуру в атмосфері планети.
   Венера-4
1972 р. була створено автоматичну міжпланетну станцію «Венера-8» нового покоління. Перед АМС стояло завдання здійснити ширше коло досліджень атмосфери й поверхні Венери. Фотометричні вимірювання довели, що хмарний шар лежить на висотах до 40 км, було оцінено його оптичну товщину й прозорість. За вмістом природних радіоактивних елементів (уран, торій, калій) поверхневі породи на Венері посідають проміжне місце між базальтами й гранітами.
          Венера-8
У лютому 1974 року на відстані 6 тис. км від Венери пройшов американський пролітний зонд «Маринер-10», оснащений телевізійною камерою, ультрафіолетовим спектрометром й інфрачервоним радіометром. Отримані телевізійні зображення хмарного шару використовувалися для дослідження динаміки атмосфери. За допомогою ультрафіолетового спектрометра було виміряно кількість гелію в атмосфері.
Композитне зображення, зроблене в 1975 році апаратом Маринер-10
1975 рік став новим етапом у наукових космічних дослідженнях. Уперше станції нового покоління «Венера-9» і «Венера-10» стали штучними супутниками Венери, на які зі спускних апаратів передавалася, а потім — ретранслювалася на Землю. Уперше з планети було передано панорамні телевізійні зображення.
Також було виміряно густину, тиск, температуру атмосфери, кількість водяної пари. Для вимірювань характеристик застосовано радіаційний вимірювач густини. Штучні супутники дозволили одержати телевізійні зображення хмарного шару, вивчити розподіл температури за верхньою межею хмар, спектри нічного світіння планети, дослідити водневу корону.
1978 р. за допомогою АМС «Венера-11» і «Венера-12» досліджували хімічний склад нижньої атмосфери планети. У складі верхньої атмосфери було виявлено вуглекислий газ (96% за обсягом), азот (4%), оксид вуглецю, двоокис сірки, кисню практично не виявилося, вміст водяної пари коливався від 0,1—0,4% під шарами хмар до 15—30% вище за них.

Було зареєстровано імпульси електромагнітного випромінювання, що вказують на існування електричних зарядів в атмосфері на зразок земних блискавок. Наземними спектроскопічними дослідженнями знайдено також молекули хлороводню (НСl). Температура атмосфери біля поверхні планети (на рівні, що відповідає радіусу 6052 км) становила 735К, тиск 9 МПа, густина газу виявилася в 60 разів більшою ніж у земній атмосфері.
Одночасно з радянськими АМС проходила робота американського проекту «Піонер-Венера», що складався зі супутника та чотирьох атмосферних зондів. Завданням експерименту було дослідження структури, хімічного складу, оптичних властивостей і теплового режиму атмосфери, властивостей хмар. Було також проведено вимірювання нейтрального й іонного складу верхньої атмосфери, плазмові й магнітні вимірювання, досліджено рельєф значної частини планети.
1982 року за допомогою АМС «Венера-13» і «Венера-14» були вперше отримані кольорові панорами поверхні планети. Спускні апарати провели буріння ґрунту (за температури 470 °C і тиску близько 93 атм.). Аналіз грунту дозволив визначити вміст у ґрунті оксидів магнію, алюмінію, силіцію, феруму, калію, кальцію, титану й магнію. Уперше виміряно електропровідність і механічну міцність ґрунту, а також було виконано найпростіший сейсмічний експеримент.
1983 року за допомогою АМС «Венера-15» і «Венера-16» були вперше отримані радіолокаційні зображення північної приполярної області Венери. На зображеннях добре видно кратери, пасма, височини, великі розлами, гірські хребти. Саме тоді вперше було зафіксовано такі структури як арахноїди.
1984 року з інтервалом у 6 діб в СРСР були запущені однакові АМС «Вега-1» і «Вега-2», обладнані спускними апаратами. Метою запуску було вивчення комети Галлея пролітними апаратами з відстані близько 10 тис. км. 1985 року вперше в атмосфері Венери наповнили гелієм оболонки аеростатні зонди (діаметром 3,4 м) . Програма АМС серії «Вега» дозволила вперше здійснити унікальний експеримент щодо прямого вимірювання швидкості вітру верхівки венеріанського хмарного покриву.
Роботу виконала

учениця 11-І класу

Строгецька Ірина


title: Презентація на тему «Вік Всесвіту і теорія Великого Вибуху»

text:
Вік Всесвіту і теорія Великого Вибуху
Астрономічні дослідження, що проводились у XX ст., допомогли астрономам збагнути розлітання галактик, яке свідчить про те, що сам Всесвіт не залишається сталим у часі — він змінює свої параметри. Якщо відстань між галактиками зараз   збільшується, то раніше вони розташовувались ближче одна до одної.

За допомогою сталої Габбла можна підрахувати, коли всі галактики до початку розширення могли перебувати в одній точці. Моментом початку розширення Всесвіту є Великий Вибух, який пов'язаний із віком Т Всесвіту: Т—1/Н.

Всесвіт постійно розширюється; той момент з якого Всесвіт початку розширяться, прийнято вважати її початком. Його називають "Великим Вибухом" або англійським терміном Big Bang.
Під розширенням Всесвіту мається на увазі такий процес, коли таж сама кількість елементарних частинок і фотонів займають постійно зростаючий обсяг.

За сучасними даними Великий Вибух міг відбутися приблизно 15 млрд років тому. Якщо врахувати, що вік нашої Галактики не може бути більшим за вік найстаріших кулястих зоряних скупчень, що існують уже понад 13 млрд років, то цю цифру можна також вважати за нижню межу віку нашого Всесвіту.

На перший погляд здається, що для побудови теорії еволюції Всесвіту велике значення має визначення місця Великого Вибуху. Якби Великий Вибух був процесом, який нагадує вибух бомби, то можна було б        визначити місце цієї події. Насправді розширення Всесвіту включає не тільки розлітання самих галактик відносно космічного простору, але й зміну параметрів самого Всесвіту.

Іншими словами, галактики не летять відносно решти Всесвіту, бо сам Всесвіт теж розширюється. Таким чином, конкретного місця, де стався Великий Вибух, у Всесвіті не існує, так само, як немає центра, від якого віддаляються галактики.


Презентація на тему «History of tea»


title: Презентація на тему «Сонячна система» (варіант 4)

text:
Сонячна система

Сонячна система
1. Меркурій
Планету названо на честь римського бога Меркурія, послідовника грецького Гермеса та вавілонського Набу. Давні греки часів Гесіода назвали Меркурій «Στίλβων» (Стилбон, блискучий). До V століття до н. е. греки вважали, що Меркурій, видимий на вечірньому та вранішньому небі — це два різні об'єкти. У Стародавній Індії Меркурій називали Будда (बुध) та Рогінея. У китайській, японській, в'єтнамській та корейських мовах Меркурій називають Водяною зіркою (水星) (в уявленнях про 5 елементів).
2. Венера
Одержала свою назву на честь римської богині краси Венери, так само відома під ім'ям Люцифера бога ранкової зірки й Геспера (від греч. hesperos - "вечірній"): назва планети Венера як вечірньої зірки, порівнюють з Фосфором.

3.Земля
 Землю іноді називають світом, латинською назвою Терра або грецькою — Гея.
4. Марс
  Марс названий на честь давньоримського бога війни. Однак не всі знають, що спочатку Марс був богом родючості, і лише пізніше став уособлюватися з грецьким богом війни Аресом.
5. Юпитер
Юпітер, як і інші планети, мав безліч імен у різних культурах: "Мулу-Баббар" в месопотамської культурі, "Суй-Сін" у китайській, "Зірка Зевса" в грецькій. Остаточна назва найбільша планета Сонячної системи одержала на честь верховного бога Юпітера, бога неба і світла.
6. Сатурн
Сатурн отримав свою назву на честь дуже шанованого серед римлян бога землеробства. За легендою, цей бог навчив людей будувати будинки, вирощувати рослини і обробляти землю.
7. Уран
Вільям Гершель, який відкрив Уран, хотів назвати його на честь короля Георга III. Інші астрономи називали її "Гершель" на честь відкривача. Астроном Іоган Боде запропонував, що було б доцільніше використовувати міфологічне ім'я Уран, яке гармонійно впишеться з п'ятьма планетами, названими в давнину. Однак незважаючи на пропозицію, назва Уран широко не використовувалося до 1850 року.
8.Нептун
Існування планети Нептун було передбачене двома астрономами (Джон Коуч Адамс і Урбен Жан Йосип Леверье). Коли планета була виявлена за допомогою телескопів виникла суперечка про те, хто повинен назвати планету. Леверье хотів назвати планету на честь себе. Однак, було запропоновано назву Нептун, яке стало стандартом, використовуваним вченими.
9. Плутон
Було запропоновано безліч імен, серед яких: Лоуелл, Атлас, Артеміда, Персей, Вулан, Танатала, Ідана, Кронос, зима і Мінерва (запропоноване New York Times). Ім'я Плутон було запропоновано 11-річної Венецією Берні з Оксфорда, Англія, а потім порекомендовано астрономам персоналом обсерваторії. Плутон переміг, можливо, тому що назва на честь бога підземного світу непогано підходить для самої віддаленої планети.
Дякую за Вашу увагу


title: Презентація на тему «Місяць» (варіант 3)

text:
Click to edit Master text styles
Second level
Third level
Fourth level
Fifth level
.
.
.


title: Презентація на тему «Походження назв сузір’їв»

text:
Походження назв сузір*їв
Аня та Аміна 5-В

Журавельназва журавель походить від того що : це сузір*я схоже на летючого журавля. В ньому є одна окрема зірка дві великі та дві середнього розміру.

ЛебідьЦе сузір*я дуже вишукане.воно дуже елегантне прямо як лебедь. Але його мало хто знає.


title: Презентація на тему «Меркурій» (варіант 2)

text:
Меркурій  ☿
“ Перша планета від Сонця ”
Мерку́рій — найближча до Сонця велика планета Сонячної системи. Обертається довкола Сонця за 87,969 земних діб. Меркурій належить до внутрішніх планет, оскільки його орбіта лежить ближче до Сонця, ніж пояс астероїдів. Після позбавлення Плутона статусу планети, Меркурій є найменшою планетою Сонячної системи
Назва
Планету названо на честь римського бога Меркурія, послідовника грецького Гермеса та вавілонського Набу. Давні греки часів Гесіода назвали Меркурій «Στίλβων» (Стилбон, блискучий). До V століття до н. е. греки вважали, що Меркурій, видимий на вечірньому та вранішньому небі — це два різні об'єкти. У Стародавній Індії Меркурій називали Будда (बुध) та Рогінея. У китайській, японській, в'єтнамській та корейських мовах Меркурій називають Водяною зіркою (水星) (в уявленнях про 5 елементів).
Особливості руху
Меркурій обертається навколо Сонця доволі витягнутою еліптичною орбітою, площина якої нахилена до площини екліптики під кутом 7°00'15". Відстань від Меркурія до Сонця змінюється від 46,08 млн км до 68,86 млн км. Період обертання навколо Сонця (меркуріанський рік) становить 87,97 земної доби, а середній інтервал між однаковими фазами (синодичний період) — 115,9 земної доби. Відстань до Меркурія від Землі змінюється від 82 до 217 млн км. Максимальний кутовий розмір планети при спостереженні з Землі становить 13", мінімальний — 5". Середня швидкість руху Меркурія орбітою навколо Сонця — 47,89 км/с.
Період обертання Меркурія навколо своєї осі дорівнює 58,646 діб, що становить 2/3 від періоду обертання навколо Сонця. Обертання Меркурія навколо Сонця та його власне обертання призводять до того, що тривалість сонячної доби на планеті дорівнює 3 зоряним меркуріанським добам або 2 меркуріанським рокам і становить близько 175,92 земної доби. Обертання Меркурія є результатом дії припливного тертя і крутного моменту гравітаційних сил з боку Сонця, зумовленого тим, що на Меркурії розподіл мас не є строго концентричним (центр маси зсунуто щодо геометричного центру планети).
Вісь обертання Меркурія нахилена до площини його орбіти не більш ніж на 3°[Джерело?], тому помітних сезонних змін на цій планеті не повинно існувати. Для спостережень із Землі Меркурій — незручний об'єкт. Як внутрішня планета, він не віддаляється від Сонця більш ніж на 28° і видимий лише на фоні вечірньої або ранкової зорі, низько над обрієм, протягом короткого часу. Окрім цього в таку пору фаза планети (тобто кут між напрямками від планети до Сонця і до Землі) близька до 90°, і спостерігач бачить освітленою лише половину її диску.

Меркурій у стародавній астрономії
Найдавніші відомі записи спостережень Меркурію виявлено в таблицях астрологічної збірки «Мул Апін». Ці спостереження, скоріш за все, було зроблено ассирійськими астрономами близько 14 ст. до н. е.[4] Шумерську клинописну назву, що використовувалась для позначення Меркурію в таблицях «Муль Апін», транскрибують як Udu.Idim.Gu\u4.Ud («планета, що стрибає»)[5]. Вавилонські записи про Меркурій належать до 1-го тисячоліття до нашої ери. Спочатку планету асоціювали з богом Нінуртою[6], але в пізніших записах її називають «Набу», на честь вавилонського бога писців та покровителя наук[7].
Модель руху МеркуріюІбн аш-Шатіра
У Стародавній Греції у часи Гесіода планета була відома під назвами Στίλβων («Стілбон»), що означає мерехтіння, та Ἑρμάων («Гермаон»)[8], що є формою імені бога Гермеса[9]. Пізніше греки почали назвати планету «Апполон», коли вона була видимою на ранковому небі, і «Гермес», коли її було видно ввечері. Близько IV ст. до н. е. грецькі астрономи усвідомили, що насправді ці два об'єкти — одне й те саме небесне тіло. Римляни назвали планету на честь швидконогого бога торгівлі Меркурія, який є наступником грецького Гермеса, через те, що вона пересувається на небі швидше за інші планети[10][11]. Давньогрецький астроном Клавдій Птолемей написав про можливе пересування планети через сонячний диск у своїй праці «Планетарні гіпотези». Він припустив, що таке проходження ніколи раніше не спостерігалось тому, що Меркурій є надто малою планетою, аби це помітити, або тому, що таке пересування відбувається дуже рідко[12].
У Стародавньому Китаї Меркурій мав назву Чень-сін (辰星), «Ранкова зоря». Він асоціювався з напрямком на північ, чорним кольором і елементом води в У-сін[13]. За відомостями хроніки «Ханьшу», синодичний період Меркурія китайські учені вважали рівним 115,91 дням, а за відомостями «Хоу Ханьшу» — 115,88 дням[14]. У сучасній китайській, корейській,японській та в'єтнамській культурах назва планети буквально означає «Водяна зірка» (水星), базуючись на У-сін[15]. В Індійській міфології для Меркурія використовували ім'я бога Будхи (बुधः), сина Соми і покровителя середи[16]. Бог Одін у германській міфології також асоціювався з планетою Меркурій і середою[17]. Майя уявляли Меркурій як сову (або, можливо, як чотири сови, причому дві відповідали ранковому Меркурію, а дві — вечірньому), яка була посланцем замогильного світу[18].
В індійському астрономічному трактаті «Сур'я-сиддханта», написаному в V ст., діаметр Меркурія було оцінено у 4840 км; помилка в порівнянні зі справжнім діаметром (4880 км) менше за 1%. Проте ця оцінка базувалася на неточному припущенні про кутовий діаметр планети, який вважали за 3 кутові хвилини.
Середньовічний андалузький астроном Арзахель описав деферент геоцентричної орбіти Меркурія як овал на кшалт яйця або кедрового горіха. Попри те, здогадка не мала впливу на його астрономічну теорію й обчислення[19][20]. У 12 сторіччі Ібн Баджа спостерігав «дві планети у вигляді чорних плям на поверхні сонця». Пізніше в 13 ст. астрономом марагінської обсерваторії Кутб ад-Дін Аш-Ширазі висловив припущення, що його попередник спостерігав проходження Меркурія та/чи Венери по диску Сонця[21] (більшість таких середньовічних повідомлень про проходження пізніше визначено як спостереження сонячних плям[22]). В Індії астроном кералійської школи Нілаканса Сомаяджи в 15 ст. розробив частково геліоцентричну планетарну модель, в якій Меркурій обертався навколо Сонця, яке в свою чергу оберталось навколо Землі. Ця система була схожа на гео-геліоцентричну системуТихо Браге, розроблену в 16 ст.[23]

Наземні телескопічні дослідження
Перше телескопічне спостереження Меркурія було зроблене Галілео Галілеєм на початку XVII ст. Хоча він спостерігав фази Венери, його телескоп був недостатньо потужним, щоб спостерігати фази Меркурія. 1631 року П'єр Гассенді здійснив перше телескопічне спостереження проходження планети перед диском Сонця. Момент проходження було обчислено до того Йоганном Кеплером. 1639 року Джованні Зупі за допомогою телескопа відкрив, що орбітальні фази Меркурія подібні фазам Місяця і Венери. Спостереження остаточно довели, що Меркурій обертається навколо Сонця[24].
Покриття однією планетою диска іншої з Землі спостерігається дуже рідко. Венера покриває Меркурій раз на кілька століть і ця подія спостерігалась в історії тільки одного разу — 28 травня 1737 року Джоном Бевісом у Гринвіцькій обсерваторії[25]. Наступне покриття Меркурія Венерою відбудеться 3 грудня 2133 року[26].
Труднощі, притаманні спостереженню Меркурія, зумовили те, що він довгий час залишався найменш вивченою планетою. 1800 року Йоганн Шретер, який вів спостереження поверхні Меркурія, оголосив, що він виявив на ній гори висотою 20 км. Фрідріх Бессель, використовуючи замальовки Шретера, помилково визначив період обертання планети навколо своєї осі за 24 години і нахил осі у 70°[27]. У 1880-х роках Джованні Скіапареллі картографував планету більш точно і припустив, що період обертання становить 88 днів і збігається з сидеричним періодом обертання навколо Сонця через припливні сил[28]. Цей феномен, відомий як синхронне обертання, властивий також Місяцю. Роботу з картографування Меркурія було продовжено Еженом Антоніаді. 1934 року він видав книгу, в якій було подано старі карти і його власні спостереження[29]. Чимало деталей поверхні Меркурія отримали свою назву згідно з картами Антоніаді[30].
У червні 1962 року група науковців Інституту радіотехніки та електроніки Академії наук СРСР під керівництвом Володимира Котельнікова провела першірадіолокаційні спостереження планети та виявила схожість відбивних властивостей Меркурія та Місяця[31][32][33]. Трьома роками пізніше подібні дослідження, здійснені американцями Гордоном Петтергілом та Р. Дьюсом за допомогою радіотелескопа обсерваторії Аресібо в Пуерто-Рико, переконливо довели, що період обертання Меркурію становить близько 59 днів[34][35].
Італійський астроном Джузеппе Коломбо зауважив, що період обертання Меркурію навколо своєї осі становить близько двох третин від його сидеричного періоду обертання, і припустив, що ці періоди утворюють резонанс 3:2, а не 1:1[36]. Дані з «Маринера-10» згодом підтвердили цю точку зору[37]. Це не означає, що карти Скіапареллі та Антоніаді були не невірними. Просто астрономи бачили одні й ті ж деталі планети кожен другий оберт її навколо Сонця, заносили їх у карти й ігнорували спостереження в той час, коли Меркурій був звернений до Сонця іншим боком, оскільки через геометрію орбіти умови для спостереження були несприятливими[27].
Близькість Сонця створює деякі проблеми і для телескопічного вивчення Меркурія. Так, наприклад, телескоп «Габбл» ніколи не використовувався і не буде використаний для спостереження цієї планети. Його будова не дозволяє спостерігати близькі до Сонця об'єкти — спроба зробити це пошкодить апаратуру[38].

Сучасні дослідження
Меркурій залишається найменш вивченою планетою земної групи. Лише два апарати було спрямовано на її дослідження. Першим був «Марінер-10», що у 1974—1975 роках тричі пролетів повз Меркурій: максимальне зближення становило 320 км. У результаті було отримано кілька тисяч знімків, що охоплюють приблизно 45% поверхні планети. Подальші дослідження з Землі вказали на можливість існування водяного льоду в полярних кратерах
MESSENGER готують до запуску.
Сьогодні НАСА здійснює другу місію до Меркурію під назвою MESSENGER. Апарат було запущено 3 серпня 2004 року, а в січні 2008 року апарат вперше здійснив політ повз свою ціль — Меркурій. Для виходу на орбіту навколо планети у 2011 році апарат зробив ще два гравітаційні маневри повз планету: у жовтні 2006 року та в червні 2007 року, під час яких було зроблено перевірку обладнання.
Європейським космічним агентством (ЄКА) спільно з японським аерокосмічним дослідницьким агентством (JAXA) розробляється місія BepiColombo, що складається з двох космічних апаратів Mercury Planetary Orbiter (MPO) та Mercury Magnetospheric Orbiter (MMO). Європейський апарат MPO буде досліджувати поверхню Меркурія та його глибини, в той час як японський MMO буде спостерігати за магнітним полем та магнітосферою планети. Запуск BepiColombo планується 2013 року, а 2019 року він досягне орбіти Меркурія, де й розділиться на дві складові.
Розвиток електроніки та інформатики зробив можливим наземне спостереження Меркурія за допомогою приймачів випромінювання ПЗЗ та подальшу комп'ютерну обробку знімків. Одним з перших серію спостережень Меркурія з ПЗЗ-приймачами здійснив у 1995—2002 роках Йохан Варел в обсерваторії на острові Ла Пальма на півметровому сонячному телескопі. Варел обирав кращі знімки, не використовуючи комп'ютерного звіту. Звіти почали застосовувати в Абастуманській астрофізичній обсерваторії до серій фотографій Меркурія, отриманих 3 листопада 2001 року, а також в обсерваторії Скінакас Иракліонського університету до серій 1-2 травня 2002 року; для обробки результатів спостережень застосували метод кореляційної сумісності. Отримане роздільне зображення планети мало схожість з фотомозаїкою Марінера-10, обриси невеликих утворень розмірами 150—200 км повторювались. Так було складено карту Меркурія для довгот 210—350°.
Поверхня Меркурію
На початку 2013 року NASA заявило про складення повної точної карти поверхні планети за допомогою апарату Messenger, який знаходиться на орбіті Меркурія з 2011 року.[39]

Розміри, форма і маса
За формою Меркурій близький до кулі з екваторіальним радіусом (2440 ± 2) км, що приблизно в 2,6 раза менше, ніж у Землі. Різниця півосей екваторіального еліпсу планети становить десь 1 км; екваторіальне і полярне стискання незначні. Відхилення геометричного центру планети (кулі) від центру мас — у межах 1,5 кілометри. Площа поверхні Меркурія в 6,8 разів, а об'єм — у 17,8 разів менші, ніж Землі.
Маса Меркурія дорівнює 3,31·1023 кг, що приблизно в 18 разів менше за масу Землі. Середня густина близька до земної і становить 5,44 г/см³. Прискорення вільного падіння поблизу поверхні — 3,7 м/с2.

Температура і рельєф поверхні
Як найближча до Сонця планета, Меркурій одержує від центрального світила значно більшу енергію, ніж, наприклад, Земля (у середньому в 10 разів). Через витягнутість орбіти потік енергії від Сонця змінюється приблизно вдвічі. Велика тривалість дня і ночі призводить до того, що температури (що вимірюються за інфрачервоним випромінюванням відповідно до закону теплового випромінювання Планка) на «денній» і на «нічній» сторонах поверхні Меркурія при середній відстані від Сонця можуть змінюватися приблизно від 600 ДО до 100 ДО[Джерело?]. Але вже на глибині декількох десятків сантиметрів значних коливань температури немає, що є наслідком дуже низької теплопровідності порід.
Поверхню Меркурія вкрито подрібненою речовиною базальтового типу, вона досить темна. Судячи зі спостережень із Землі і фотографій з космічних апаратів, вона в цілому схожа на поверхню Місяця, хоча контраст між темними і світлими ділянками менш помітний. Поряд із кратерами (як правило, менш глибокими, ніж на Місяці) є пагорби та долини.
Згідно з останніми даними наукової місії MESSENGER, на поверхні планети біля Південного Полюсу можливе існування регіонів, вкритих водяним льодом, незважаючи на близькість до Сонця. Це пояснюється постійним перебуванням цих ділянок у тіні[40].

Атмосфера і фізичні
Над поверхнею Меркурія є сліди дуже розрідженої атмосфери, що містить, крім гелію, також водень, вуглекислий газ, вуглець, кисень і благородні гази (аргон, неон). Близькість Сонця зумовлює суттєвий вплив на Меркурій сонячного вітру. Завдяки цій близькості значним є і припливний вплив Сонця на Меркурій, що має призводити до виникнення над поверхнею планети електричного поля, напруженість якого може бути приблизно вдвічі більшою, ніж у «поля ясної погоди» над поверхнею Землі, і відрізняється від останнього порівняною стабільністю.
На Меркурії є й магнітне поле. Магнітний дипольний момент Меркурія дорівнює 4,9·1022 Гс·см³, що приблизно на чотири порядки менше, ніж у Землі; проте, оскільки напруженість поля обернено пропорційна кубу радіуса планети, то на Меркурії і на Землі вони близькі за величиною[Джерело?].

Цікаві факти
Меркурій — найшвидша планета в Сонячній Системі, вона рухається орбітою навколо Сонця з середньою швидкістю 47,87 км/с, що майже вдвічі більше швидкості Землі. Така швидкість і той факт, що Меркурій розміщений ближче до Сонця, ніж Земля, приводять до того, що один рік на Меркурії (час його повного оберту навколо Сонця) становить усього 87,99 днів.
Меркурій — вельми складний об'єкт для спостереження у високих широтах Землі через те, що він завжди спостерігається при сході або заході Сонця, і досить низько над горизонтом (особливо в північних широтах). Період його найкращої видимості (елонгація) настає декілька разів на рік і триває близько 10 днів. Проте навіть у ці періоди побачити Меркурій неозброєним оком непросто (неяскрава зірка на досить світлому фоні неба). Існує історія про те, що Миколай Коперник, спостерігаючи астрономічні об'єкти в умовах північних широт та туманного клімату Прибалтики, жалкував, що за все життя так і не побачив Меркурія. У низьких широтах Меркурій спостерігається краще.
На Меркурії не існує пір року в тому сенсі, що ми розуміємо під цим поняттям на Землі. Це відбувається через те, що вісь обертання планети лежить майже під прямим кутом до площини орбіти. Як наслідок, поряд з полюсами є ділянки, до яких сонячні промені не доходять ніколи. Дослідження, здійснене радіотелескопом Аресібо, дозволяє припустити, що в цих холодних та темних зонах є льодовики. Льодовиковий шар може досягати 2 м і вкритий шаром пилу.
Ця стаття застаріла. Будь ласка, допоможіть, додавши до неї інформацію, що була недоступна раніше. (липень 2012)З усіх планет, видимих неозброєним оком, лише Меркурій не має власного штучного супутника. Вихід АМС MESSENGER на орбіту Меркурія заплановано на 2011 рік.
Телескоп Габл ніколи на використовувався та не буде використаний для спостереження Меркурія. Конструкція телескопа не передбачає спостереження об'єктів, близьких до Сонця, при спробі зробити це апаратура буде зіпсована.


title: Презентація на тему «Сатурн» (варіант 10)

text:
Сатурн
Виконала
Учениця 11-В класу
ТБЛ
м.Хмельницького
Синюк Анастасія


title: Презентація на тему «Будова Всесвіту» (варіант 7)

text:
Воробйова Єлизавета
БУДОВА ТА ЕВОЛЮЦІЯ ВСЕСВІТУ
НАША ГАЛАКТИКА
Українці здавна мали багато назв нашої галактики. Чумацький шлях — найпоширеніша з них. Згідно з легендою чумаки їздили до Криму по сіль, орієнтуючись вночі на світлу смугу на небі. Також вживаються назви Молочний шлях і Галактика (з великої літери, щоб уникнути плутанини з іншими галактиками).
Центр Чумацького Шляху на знімку телескопа Спітцера (SIRTF або SST, NASA). Кольори змінено.
Маса Чумацького Шляху становить близько 5,8×1011 M☉.
Кількість зір  4·1011
Діаметр 100 000 світлових років
Відстань від Сонця до галактичного центру 26 000 ± 1 400 світлових років
Супутники Галактики
Наша Галактика є гігантською зоряною системою і логічно, що у неї мають бути супутники. Серед них найвідоміші такі карликові галактики, зоряні потоки та кулясті скупчення:
Велика Магелланова Хмара
Мала Магелланова Хмара
Карликова галактика Великий Пес
Потік Стрільця
Потік Хелмі
кулясте скупчення NGC 5466

Чумацький шлях
Туманність Андромеди
Галактики знаходяться на відстані 2,5 млн світлових років одна від одної, але швидко скорочують дистанцію під впливом взаємного притягування. Зближення відбувається із швидкістю 111 м/с. Комп'ютерне моделювання показало, що злиття галактик почнеться приблизно через 4 мільярди років і триватиме ще 2 мільярди років, внаслідок чого утвориться нова еліптична галактика. Сонячна система за прогнозами зруйнована не буде, хоча і опиниться ще далі від нового галактичного центру, ніж зараз. Також можливим є варіант об'єднання Чумацького Шляху з іншою сусідньою галактикою — Галактикою Трикутника (M33), можливо ще раніше, ніж з Андромедою.[1] Зірки та газ галактики Андромеди буде видно неозброєним оком приблизно через три мільярди років.
Зіткнення галактик Чумацький Шлях і Туманність Андромеди

Зіткнення двох галактик
Квазар
Кваза́ри — позагалактичні об'єкти, які мають зореподібні зображення і сильні емісійні лінії з великим червоним зміщенням у спектрі.
Квазари виявлені в 1963 як джерела радіовипромінювання.
Теорія Великого Вибуху
Основною теорією виникнення Всесвіту вважається теорія про Великий вибух, який відбувся приблизно 13,73 (± 0,12) млрд років тому з подальшим розширенням Всесвіту. У результаті Великого вибуху виникла матерія, простір і час. Теорія вважає, що після Великого вибуху Всесвіт мав дуже високу температуру. Приблизно через 10 секунд сформувались атомні частинки — протони, електрони і нейтрони. Атоми Гідрогену і Гелію, з яких складаються більшість зірок, утворилися лише через декілька сотень тисяч років після Великого вибуху, коли Всесвіт значно розширився в розмірах і охолов.

Пропонувалися також і інші теорії, наприклад теорія стаціонарного Всесвіту, яка, втім, втратила прихильників після відкриття реліктового випромінювання в середині 1960-их.

За підрахунками, якщо Великий вибух відбувся приблизно 14 млрд років тому, Всесвіт мав охолонути до температури близько трьох градусів Кельвіна. За допомогою радіотелескопів були зареєстровані радіошуми, які відповідають даній температурі, на всьому зоряному небі. Вони вважаються відголосками стану Всесвіту через деякий час після Великого вибуху, того часу, коли відбулося утворення нейтральних атомів.


Презентація на тему «Зорі. Всесвіт. Галактики»


title: Презентація на тему «Юпітер І Сатурн»

text:
Юпітер І Сатурн
За Марсом розташовані дві планети, найбільші в Сонячній системі: Юпітер і Сатурн – п’ята і шоста планети-гіганти. Юпітер більш як удвічі масивніший за всі інші планети, разом узяті, Сатурн не набагато менший. На відміну від планет земної групи – ці обидві планети в основному складаються з газу, тільки ядро в них зі скельних порід. Але не слід вважати, що це величезні газові кулі. Через високий тиск, обумовлений силою тяжіння, газ стиснутий до рідкого або навіть твердого стану.
Юпітер
П’ята, найбільша і наймасивніша планета Сонячної системи. Він міг би вмістити понад 1300 тіл розміром із Землю. Його штормова атмосфера наповнена густими шарами хмар, що швидко рухаються. Навколо Юпітера обертається ціле сімейство супутників. Деякі з них за розмірами схожі на планети.
Характеристики Юпітера
Діаметр – 142 984 км, а його маса в 318 разів більша, ніж у Землі.
Середня відстань від Сонця: 778 млн км.
Період обертання навколо своєї осі (доба): 9 год 50 хв.
Час обертання навколо Сонця (рік): 11,9 земного року.
Температура поверхні -150°С.
Супутники: відомо 67.
Юпітер – величезна куля, що складається газу, зокрема рідкого, переважно з водню і гелію. Під розрідженою атмосферою Юпітера з аміаку та метану розміщений океан рідкого водню глибиною
25 000 км. Величезна маса планети і її швидке обертання так розкручують металічне ядро, що Юпітер перетворюється на потужний магніт.
В атмосфері Юпітера дмуть сильні вітри. Їх швидкість у 6 разів вища, ніж швидкість ураганів на Землі. Вони створюють кольорові смуги на його поверхні – різні типи хмар у щільній атмосфері.
Найпримітніша риса поверхні Юпітера – червона овальна зона, названа Великою Червоною Плямою. Відомо, що це гігантський вихор, діаметром 40 тис.км, схожий на земний смерч. Він існує не менше 330 років.
Велика Червона
Пляма
Супутники
Юпітера
Їх у 1610 р. відкрив учений Галілей, тому їх називають Галілеєвими (Іо, Європа, Ганімед і Калісто). Ганімед – найбільший супутник Юпітера, він навіть більший за Меркурій. Супутник Іо відзначається дуже високою вулканічною активністю. Велика сила тяжіння Юпітера спричиняє виверження вулканів із сірки на його природних супутниках.
Поверхня Іо
Відомі 67 супутників Юпітера; це найбільша кількість відкритих супутників серед всіх планет Сонячної системи. Крім того, у Юпітера є система кілець. 4 найбільші супутники видно у бінокль.
Сатурн
Шоста за віддаленістю від Сонця та друга за розмірами планета Сонячної системи. Як і Юпітер, це гігантська газова куля. Сатурн оточений блискучими кільцями, один із найпривабливіших об’єктів Сонячної системи. Вітри на поверхні Сатурна сильніші, ніж на Юпітері, і досягають швидкості
1800 км/год.
Характеристики Сатурна
Діаметр – 120 536 км, а його маса в 95 разів більша, ніж у Землі.
Середня відстань від Сонця:
        1427 млн км.
Період обертання навколо своєї осі (доба): 10 год 40 хв.
Час обертання навколо Сонця (рік): 29,5 земних років.
Температура поверхні -170°С.
Супутники: відомо 62.
Сатурн складається переважно з газу і рідкого газу. Він покритий хмарною атмосферою з водню та гелію. Поверхня планети – величезний глибокий океан рідкого водню. Нижче розміщений шар металічного водню. У центрі планети розміщене невелике кам’яне ядро. Сатурн великий, надивовижу легкий, хоча його маса 6·10²³ т. Густина речовини Сатурна менша за густину води. Якби була достатньо велика ванна, він би плавав у воді.
Кільця
сатурна
Сатурн оточує багато кілець, здалеку вони виглядають як суцільні утвори, проте це не так: вони складаються з мільярдів уламків криги та пилу, що обертаються навколо планети з великою швидкістю. Ці уламки різних розмірів – від величезних брил до дрібних частинок. Кільця дуже тонкі, завтовшки, близько кілометра і поширюються до 300 тис. км у космосі.
Супутники Сатурна
Відомо близько 60 супутників Сатурна, більша частина яких виявлена за допомогою космічних апаратів. Тільки 5 із них мають діаметр понад 1000 км. Найбільший – Титан – діамером 5140 км, другий за розміром супутник Сонячної системи і єдиний, що має щільну атмосферу.
Япет – чорний з одного боку і білий з іншого. Енцелад покритий мерехтливими сніговими кульками. Тефія була майже розбита навпіл гігантським метеором, що залишив величезний кратер.
Дякую за увагу!


Презентація на тему «Юпітер» (варіант 4)


title: Презентація на тему «Чорні діри» (варіант 6)

text:
Презентація на тему:Чорні дірки
Що таке чорні діри?
Чорні діри – це щільні астрофізичні об’єкти, які створюють настільки велику силу тяжіння, що ніякі як завгодно швидкі частинки не можуть відірватися з їхньої поверхні. Пошуки їх у Всесвіті – одна з найбільш актуальних задач астрофізики. Припускають, що чорні діри можуть бути невидимими компонентами деяких подвійних систем. Виявити їх при цьому можна по рентгенівському випромінюванню, яке виникає в наслідок перетікання газу на чорну діру з сусідньої (звичайної) зорі.

Хто ввів це поняття?
Термін був вигаданий Джоном Арчибальдом Вілером в кінці 1967 року і вперше згаданий в публічній лекції "Наш Всесвіт: відоме і невідоме (Our Universe: the Known and Unknown)" 29 грудня 1967 року.
Роль чорних дірок
У 2000-х роках встановлено, що практично в центрі кожної галактики розташована чорна дірка, а також  особливу роль, яку відіграють чорні дірки в утворенні галактик.
Будова
Чорна діра може мати лише три фізичні параметри: електричний заряд і момент імпульсу. В залежності від їх значень можна побудувати поверхню, з-під якої не може виходити випромінювання. Така поверхня називається горизонтом подій. Реальні чорні діри не мають заряду і обертаються навколо своєї осі. Тому їх горизонт подій є сплюснутим еліпсоїдом обертання. В надрах чорної діри кривина сили гравітації досягають нескінченності в області, яка називається сингулярністю. Сингулярність чорної діри, яка обертається, має форму кільця.
Чорні дірки в уяві художників

При падінні речовини в чорну діру утворюється газовий акреційний диск, що може породжувати жорстке випромінювання. Найкраща можливість спостереження чорних дір - виявлення їх серед рентгенівських джерел. У багатьох компактних об'єктів спостерігаються викиди речовини у вигляді струменів (джетів). Сучасні спостереження вказують на можливість існування двох типів чорних дір, що сильно відрізняються за масою.
1. Чорні діри зоряних мас в тісних подвійних системах. Маса близько 6 мас Сонця. В наш час ведуться пошуки джетів у системах з чорними дірами у нашій і у сусідніх галактиках. Подвійна зоряна система з джетом називається мікроквазар. Мікроквазарами можуть бути ультраяскраві рентгенівські джерела, що спостерігаються у багатьох галактиках.
2. Гігантські чорні діри в ядрах галактик. Маса від мільйона до 10 мільярдів мас Сонця. В кількох неактивних галактиках центральні чорні діри виявлені по руху зірок і газу у ядрі. В галактиках з активними ядрами добре спостерігаються і джети і жорстке випромінювання.
Деякі астрономи припускають існування чорних дір проміжних мас (кілька тисяч мас Сонця). Акреція речовини на таку чорну діру могла б бути поясненням ультраяскравих рентгенівських джерел.

Досліди фізиків
Британським фізикам вдалося одержати в лабораторії обертові краплі звичайної води незвичайної форми. За словами дослідників, ці краплі можуть служити моделями чорних дір.
Для досліду фізики скористалися явищем так званої діамагнітної левітації. Невеликі краплини води дослідники помістили в потужне вертикальне магнітне поле. Оскільки вода володіє діамагнетичними властивостями (тобто намагнічується в протилежному полю напрямку), то вчені домоглися того, що виникаюча сила відштовхування компенсувала силу тяжіння, і краплини зависали в повітрі.
Рівномірного обертання фізики досягли, помістивши усередину краплі два мініатюрних електроди, по яким пустили струм. У результаті вийшла конструкція, аналогічна будові електродвигуна, де роль ротора грала підвішена в повітрі крапля води. Вчені встановили, що при погляді зверху крапля діаметром один сантиметр, що обертається зі швидкістю приблизно три обороти на секунду, має трикутну форму. Подібний ефект у лабораторії раніше ніколи не спостерігався.
Вчені сподіваються, що обертові краплі зможуть служити гарною моделлю чорної діри. Відповідно до сучасних теорій, ці об‘єкти обертаються навколо власної осі. Виявляється, що в деяких випадках діру зручно представляти як гігантську краплину, що має поверхню, форма якої залежить, частково, від швидкості обертання об’єкта.

Вигляд незвичайної краплини


title: Презентація на тему «Glasgow» (варіант 2)

text:
GLASGOW
      Geographic location
Glasgow is located on the north-west of the UK, in the central part of the Central Scottish Lowlands to the northern highlands on the Clyde River, 32 km from its mouth. Altitude ranges between 70-200 m
       General information
Area  67.76 sq mi (175.5 km2)
Population 598,830
Country Scotland
Language English, Scots
Sovereign state United Kingdom
     Administrative division
Glasgow has 21 administrative districts, each of whom shall be 3 or 4 members of the City Council.
               Population
According to the 2001 census, males constitute 47.07% of the population of Glasgow, and women 52.93%. The percentage of adult residents who are not married, are significantly higher than the average for Scotland, and is 40.98%. Percentage of residents who own Gaelic, is 0.94%.
            Coat of arms
Coat of arms was granted to the city by the Lord Lyon (head heraldic service Scotland) October 25, 1866. Symbols displayed on it, previously were used on the official seal of Glasgow and are directly related to the Life of St. Mungo, illustrating four miracles attributed to the patron of the city.
                 HISTORY
Founded in the middle of the VI century, in the Middle Ages, Glasgow was one of the important religious and educational centers in Scotland. In XVIII century industrial revolution turned it into one of the largest industrial centers in the UK (particularly in shipbuilding), and in the next century flowering of the city's economy took such proportions that Glasgow at that time was considered the second city of the Empire (after London). At the end of XX century, after experiencing the 1920 - 1970 crisis, which was a sharp decline in the population and the decline in living standards, the authorities of Glasgow, has been successfully carried out a number of programs aimed at cultural and economic regeneration of the city.
           St. Mungos Cathedral
Map of Glasgow in 1776
      Glasgow’s carpet factory (1892)
           Glasgow map in 1878
 Glasgow-George-Square (1900)
Glasgow Science Centre (1990)
  Tolbooth Steeple
     Glasgow necropolis
Inside of Kibble Palace
             Panorama of Glasgow


title: Презентація на тему «Засоби астрономічних досліджень. Телескопи»

text:
Засоби астрономічних досліджень.Телескопи
Підготувала
учениця 11-А класу
Бутрак Анастасія
Телескопи, їх призначення
Телескоп — прилад для спостереження віддалених об'єктів.
Термін «телескоп» також вживається для позначення астрономічних приладів для спостережень електромагнітних хвиль невидимих для людського ока (інфрачервоні, ультрафіолетові, рентгенівські, гамма- і радіотелескопи), а також для реєстрації відмінного від електромагнітного випромінювання (нейтринні та гравітаційні телескопи).
Телескоп має три основні призначення:

        1.Збирати випромінювання від небесних світил на приймальний пристрій (око, фотографічну пластинку, спектрограф і ін.);

       2.Будувати у своїй фокальній площині зображення об'єкта або певної ділянки неба;

        3.Допомогти розрізняти об'єкти, розташовані на близькій кутовій відстані один від одного, що непомітно неозброєним оком.
Основною оптичною складовою телескопа є об'єктив, який збирає світло і будує зображення об'єкта або ділянки неба. Об'єктив з'єднується з приймальним пристроєм трубою (тубусом). Механічна конструкція, що несе трубу і що забезпечує її наведення на небо, називається монтуванням.
Історія створення
Перший телескоп винайшла людина, далека від астрономії. У 1908 році голландський майстер з виготовлення окулярів Іоанн Ліпперсгей показав свій винахід в Гаазі. Видавати патент на винахід йому не стали — у цей же час багато інших майстрів створювали подібний інструмент.

Вважається, що Галілео Галілей першим сконструював і використав телескоп. Це було простий пристрій, подібний підзорної труби. Тільки великих масштабів і великим збільшенням. За допомогою нього Галілей зробив ряд астрономічних відкриттів.
За допомогою телескопа Галілео Галілей відкрив:
1.Гори і кратери на Місяці,;
2.Розміри зірок та їхня колосальна віддаленість;
3.плями на Сонці;
4.Супутники Юпітера (Іо, Європа, Ганімед та Каллісто);
5.Фази Венери, кільця Сатурна;
6.Чумацький Шлях як скупчення окремих зірок та ін.
Це були величезні  перевороти в науці про Всесвіт.
Великою обсерваторією для спостережень в видимому та ближньому ультрафіолетовому діапазонах став космічний телескоп «Габбл», запущений на навколоземну орбіту космічним шаттлом «Дискавері» в квітні 1990 р.

За 18 років роботи на навколоземній орбіті «Габбл» отримав понад 700 тисяч зображень 22 тисяч небесних об'єктів — зір, туманностей, галактик, планет.
Найбільш значимі результати, отримані телескопом «Габбл»:
1. Отримано додаткові дані про планети поза сонячною системою, зокрема, спектрометричні.
2.Доведено, що процес формування планет відбувається у більшості зір нашої Галактики.
3.За наслідками спостережень квазарів отримана сучасна космологічна модель: Всесвіт розширюється з прискоренням і заповнений темною енергією, уточнений вік Всесвіту — 13,7 млрд. років.
4.Частково підтверджена теорія про надмасивні чорні діри в центрах галактик, на основі спостережень висунута гіпотеза, що зв'язує масу чорних дір і властивості галактики.
Дещо про сучасні телескопи...
«Чудо науки і техніки" - найбільший у світі телескоп.
Це Великий Азимутальний телескоп Спеціальної астрофізичної обсерваторії РАН. Його головне дзеркало має діаметр 6 метрів (фокусна відстань 24 м) важить 42 т, маса рухомої частини телескопа - 650 т.
 Один з найбільших у світі телескопів знаходиться на висоті 2400 м над рівнем моря, на Канарських островах. На його будівництво було затрачено 180 млн. доларів і 7 років роботи. Первинне дзеркало телескопа має діаметр 10,4 метра, складено воно з 36 шестикутних сегментів. Телескоп вміє «виправляти помилки» атмосфери, коректуючи спотворення.
Ці спарені телескопи розташовані на гавайській вершині Мауна Кі (Мауна-Кеа). Кожен з них важить близько 300 тонн, за висотою відповідає  восьмиповерховій будівлі, має дзеркало діаметром 10 м і може накопичувати як видиме світло, так і інфрачервоне випромінювання. Дзеркала являють собою конструкцію з менших дзеркал. У телескопа є внутрішня система охолодження, що захищає дзеркала від деформації, викликаної
                           наргіванням.
 За допомогою сучасних телескопів астрономи спостерігають об'єкти, що знаходяться на відстані близько 10 млрд. світлових років, що складає 9,5-1022 км. Таким чином, за згаданий проміжок часу масштаби світу "виросли" в 5-1015 разів.
Сучасна астрономія дала докази того, що вже близько 10 млрд. років тому доступна для астрономічних спостережень Всесвіт існував у вигляді гігантської системи галактик. Масштаби в часі "виросли" в 13 млн. разів.
Але головне, звичайно, не в цифровому зростанні просторових і часових масштабів, хоча й від них захоплює подих. Головне в тому, що людина, нарешті, вийшла на широкий шлях розуміння дійсних законів світобудови.
Дякую за увагу!!!


title: Презентація на тему «Еволюція зір» (варіант 11)

text:
Haga clic para cambiar el estilo de título
Haga clic para modificar el estilo de texto del patrón
Segundo nivel
Tercer nivel
Cuarto nivel
Quinto nivel


title: Презентація на тему «Cambridge»

text:
Cambridge
Cambridge is one of the oldest universities in Great Britain. It was opened in 1284.
1828 - 1831
Cambridge takes its name from the river Cam on which it is situated.
the Cam
The university is full of ancient building,     chapels, libraries.
During the course students live in the college. There are 9,000 students   in the University now.
Cromwell, Newton, Byron, Darwin studied in this university. The great Russian scientist Pavlov came to Cambridge to get the degree of the Honorary Doctor of Cambridge
80 Nobel Prize winners studied in this University : 29 in physics, 22 in medicine, 18 in chemistry, 7 in economics, 2 in literature, 2 World Nobel Prize.
the Royal College of Cambridge
Mathematical Bridge


title: Презентація на тему «Чи існує життя у Всесвіті?»

text:
Чи існує життя у Всесвіті?
Підготувала Мирошниченко Тетяна
ЕкзопланетиЕкзоплане́та (позасо́нячна плане́та) — планета, що обертається навколо іншої зірки, тобто не належить до Сонячної системи.Глізе 581 g (англ. Gliese 581 g) — непідтверджена екзопланета, на орбіті зірки червоного карлику Глізе 581, який знаходиться у сузір'ї Терезів, 20,4 світлових років від Землі. Це шоста планета, знайдена у планетарній системі Глізе 581 й четверта планета за відстанню від зірки. Відкриття планети було оголошено Екзопланетним оглядом Лік-Карнегі, наприкінці вересня 2010 року, після десятирічних спостережень.
Глізе 581 g Останнім часом стають відомими все нові і нові екзопланети - об'єкти, як вважають вчені, найбільш придатні для життя. Вони розташовані на найбільш зручній для цієї відстані від своїх «сонць» - не близько і не далеко. Цікавий об'єкт очолив список таких планет цього разу - Глізе 581g. Справа в тому, що навколо самого факту її існування довго велися суперечки, і, нарешті, був поставлений вердикт - вона дійсно є. Від Землі Глізе розташована в 20 світлових роках - саме ця відстань і робить її найбільш придатною для розвитку життя. Підтвердили її існування вчені з Пуерто-Ріко, лабораторія планетарної населеності «Аресібо»
Маса об'єкта дорівнює трьом нашим Землям; коло свого червоного карлика під назвою Глізе 581 він облітає за тридцять днів. Крім 581g тут виявлені також об'єкти 581 f і 667 Cc. Перший досі є спірним і імовірно розташований далі свого «сонця». Другий відкритий ще в лютому поточного року і є другим кандидатом на наявність життя. Цікаво те, що система, де розташований 667 Cc, відрізняється існуванням тут відразу трьох зірок. Головним з них є помаранчевий карлик Глізе 667 А
Якщо вірити доктору Рагбір Баталу , то ще в грудні 2008 року він отримав дивний світловий сигнал з району Глізе 581 . Тобто , сталося це ще до того , як там була виявлена планета придатна для життя - 581 g.- Сигнал був різким , - говорить Батал , - немов би лазерна спалах . А зв'язок за допомогою потужного лазера цілком можливий. Ми шукаємо такі сигнали.На жаль , за першим сигналом другий не пішов . Але фахівці SETI поки збираються уважніше придивитися до того , що вже отримали. Запевняють , що володіють особливою методикою аналізу
Всесвіт являє собою не безкінечну порожнечу, він наповнений величезною кількістю зірок, а у багатьох з них є планети. Окремі планети схожі на Землю за своїми розмірами і відстанню до зірок, навколо яких вони обертаються, а це означає, що вони можуть бути населеними.


title: Презентація на тему «Місяць» (варіант 9)

text:
МісяцьДавні римляни називали Місяць Луною Греки називали супутник Землі Селеною ,стародавні єгиптяни — Ях (Іях).
Підготувала учениця
 11 класу
 Ржепецька Олена
Вчитель:Бачок Т.М.
Місяць (супутник) - єдиний природний супутник планети Земля. Це другий за яскравістю об'єкт на земному небосхилі після Сонця і п'ятий за величиною природний супутник планет  Сонячної системи. Також є першим і єдиним позаземним об'єктом природного походження, на якому побувала людина. Середня відстань між центрами Землі і Місяця — 384 467 км
Планетарні характеристики:
Радіус = 1738 км
Велика піввісь орбіти = 384 400 км
Орбітальний період = 27,321 661 діб
Ексцентриситет орбіти = 0,0549
Нахил орбіти до екватора = 5,16
Температура поверхні = від −160° до +120 °C
Доба = 708 годин
Середня відстань від Землі = 384 400 км (у перигеї — 356 400 км, в апогеї — 406 800 км)

Місяць привертав увагу людей з доісторичних часів. Це другий за яскравістю об'єкт на небосхилі після Сонця. Оскільки Місяць обертається навколо Землі з періодом близько місяця, кут між Землею, Місяцем і Сонцем змінюється; ми спостерігаємо це явище як цикл місячних фаз. Період часу між послідовними новими місяцями становить 29,5 днів (709 годин).
Орбіта
Реальний рух Місяця досить складний, для його розрахунку необхідно враховувати багато чинників, зокрема, сплюснутість Землі і потужний вплив Сонця, яке притягує Місяць в 2,2 рази сильніше, ніж Земля. Більш точно рух Місяця навколо Землі можна представити як поєднання декількох рухів:
обертання навколо Землі еліптичною орбітою з періодом 27,32166 доби, це так званий сидеричний місяць;
поворот площини місячної орбіти, її  з періодом 18,6 років. Рух процесійний, тобто довготи вузлів зменшуються;
поворот великої осі місячної орбіти з періодом 8,8 років (відбувається в протилежному напрямку, ніж зазначений вище рух вузлів, тобто довгота перигею збільшується);
періодична зміна нахилу місячної орбіти до екліптики у межах від 4° 59'до 5° 19';
періодична зміна розмірів місячної орбіти: перигею від 356,41 Мм до 369,96 Мм, апогею від 404,18 Мм до 406,74 Мм;
поступове віддалення Місяця від Землі внаслідок приливного прискорення (приблизно на 4 см на рік), при цьому неперіодична складова орбіти являє собою спіраль, що повільно розкручується.

Хоча Місяць і обертається навколо своєї осі, він завжди звернений до Землі одним і тим же боком. Справа в тому, що Місяць робить один оберт навколо своєї осі за той же час (27,3 доби), що й один оберт навколо Землі. А оскільки напрямки обох обертань збігаються, протилежний бік Місяця з Землі побачити неможливо. Щоправда, оскільки обертання Місяця навколо Землі еліптичною орбітою відбувається дещо нерівномірно, внаслідок лібрації з Землі можна спостерігати більше половини (близько 59%)  місячної поверхні.
ЛібраціїМіж обертанням Місяця навколо власної осі і його обертанням навколо Землі існує відмінність: навколо Землі Місяць обертається зі змінною кутовою швидкістю внаслідок ексцентриситету місячної орбіти (другий закон Кеплера) — поблизу перигею рухається швидше, поблизу апогею — повільніше..Обертання ж супутника навколо власної осі рівномірне. Це дозволяє побачити із Землі західний і східний край зворотного боку Місяця. Це явище називається оптичною лібрацією за довготою.У зв'язку з нахилом осі обертання Місяця до площини земної орбіти з  Землі можна побачити північний і південний край зворотного боку Місяця (оптична лібрація за широтою). Разом ці лібрації дозволяють спостерігати близько 59% місячної поверхні.
Умови на поверхні Місяця
Атмосфера Місяця вкрай розріджена. Коли поверхня не освітлена Сонцем, вміст газів над нею не перевищує 2,0×105 частинок/см ³ , а після сходу Сонця збільшується на два
порядки за рахунок дегазації ґрунту. Розрідженість атмосфери призводить до високого
 перепаду температур на поверхні Місяця (від -160 °C до +120 °C), залежно від освітленості; при цьому температура порід, що залягають на глибині 1 м, постійна та дорівнює-35 °C.
Зважаючи на практичну відсутність атмосфери небо на Місяці завжди чорне, навіть коли Сонце перебуває над горизонтом, і на ньому видно зорі.
Земний диск висить у небі Місяця майже нерухомо. Причини невеликих щомісячних коливань Землі по висоті над місячним горизонтом і за азимутом такі ж, як у лібрацій.
Кутовий розмір Землі при спостереженні з Місяця в 3,7 разів більше, ніж місячний при спостереженні з Землі, а закривається Землею площа небесної сфери в 13,5 разів більше, ніж закривається Місяцем. Ступінь освітленості Землі, видима з Місяця, обернена місячними фазами, видимим на Землі
Фази
Місяць не є самосвітним тілом, як і всі планети. Спостерігати його можна лише тому, що він відбиває світло Сонця. Місяць завжди освітлюється Сонцем лише з одного боку, але земний спостерігач у різний час бачить освітлену половину під різними кутами. Місяць змінює свою видиму форму, і ці зміни називають фазами. Фази залежать від відносного розташування Землі, Місяця й Сонця.
Молодик — фаза, коли Місяць перебуває між Землею і Сонцем. У цей час він невидимий для земного спостерігача.
Повня — протилежна точка орбіти Місяця, у якій його освітлена Сонцем півкуля видима земному спостерігачеві повністю.
Проміжні фази — положення Місяця між молодиком і повнею, коли земний спостерігач бачить більшу або меншу частину освітленої півкулі, їх називають чвертями.

Гравітаційна взаємодія. Припливи та відпливи
Гравітаційні сили між Землею і Місяцем викликають деякі цікаві ефекти. Найвідоміший з них — морські припливи й відпливи. Гравітаційне тяжіння Місяця сильніше на тому боці Землі, який звернено до Місяця, і слабше — на протилежному боці. Тому поверхня Землі, особливо океани, витягнута в напрямку до Місяця. Якби ми подивилися на Землю збоку, ми побачили б дві опуклості, одна з яких спрямована у бік Місяця, а інша — у протилежний бік. Цей ефект набагато сильніший в океанській воді, ніж у твердій корі, тож опуклість води більша. А оскільки Земля обертається набагато швидше, ніж Місяць пересувається своєю орбітою, рух опуклостей навколо Землі створює два припливи на день.
Дослідження Місяця
Вперше Місяць відвідав радянський  космічний корабель Луна-2
 13 вересня  1959 року.
Вперше астрономам вдалося заглянути на зворотний бік Місяця 1959 року, коли радянська станція Луна-3 пролетіла над ним і сфотографувала невидиму з Землі частину поверхні. Зворотний бік Місяця являє собою ідеальне місце для астрономічної обсерваторії. Розміщеним тут оптичним телескопам не довелося б пробиватися крізь щільну земну атмосферу. А для радіотелескопів Місяць слугував би природним щитом із твердих гірських порід завтовшки 3500 км, який надійно прикрив би від будь-яких радіоперешкод із Землі.
На початку 1960-х років було очевидно, що в освоєнні космосу США відстає від СРСР. Джон Кеннеді оголосив, що висадка людини на Місяць відбудеться до 1970 року. Для підготовки до пілотованого польоту NASA виконало кілька космічних програм: «Рейнджер» — фотографування поверхні, «Сервейор» (1966–1968) — м'яка посадка і  зйомки місцевості та «Лунар орбітер» (1966–1967) — детальне  зображення поверхні Місяця.

Власне програма пілотованого польоту на Місяць називалася Космічна програма «Аполлон». Місяць — єдине позаземне тіло, на якому побувала людина. Перша посадка сталася 20 липня 1969 року; остання — у грудні 1972 року. Місяць є також єдиним небесним тілом, зразки якого були доставлені на Землю

 У 2020 р. планується послати на Місяць пілотовану експедицію і розпочати будівництво населеної місячної бази, яка буде не лише освоювати Місяць, але і забезпечуватиме полегшення польотів на Марс та інші планети Сонячної системи.

Сейсмологія
Залишені на Місяці сейсмографи засвідчили наявність сейсмічної активності. Через відсутність води коливання місячної поверхні тривалі за часом, можуть тривати понад годину.
Місяцетруси можна поділити на чотири групи:
припливні — трапляються двічі на місяць, викликані впливом припливних сил Сонця і Землі
тектонічні — нерегулярні, викликані пересуванням ґрунту Місяця
метеоритні — через падіння метеоритів,
термальні — через різкий нагрів місячної поверхні зі сходом Сонця.

Селенографія
Розділ науки, що вивчає будову поверхні Місяця, називають селенографією.Поверхню Місяця можна поділити на два типи: дуже стара гірська місцевість з великою кількістю кратерів (місячні материки) і відносно гладенькі і молоді місячні моря. Місячні моря, які становлять приблизно 16% всієї поверхні Місяця, — це величезні кратери, що виникли в результаті зіткнень з небесними тілами, які були пізніше затоплені рідкої лавою. Більшу частину поверхні вкрито реголітом — сумішшю тонкого пилу і скелястих уламків, утворених зіткненнями з метеоритами. З незрозумілої причини місячні моря сконцентровано на зверненому до Землі боці. Також виділяють другорядні деталі місячного рельєфу — бані, хребти, долини і тріщини, котрі називаються місячними борознами  (риллами).
Внутрішня структура
Місяць — диференційоване тіло, вона має геохімічну різну кору, мантію і ядро. Оболонка внутрішнього ядра багата залізом, вона має радіус 240 км, рідке зовнішнє ядро складається в основному з рідкого заліза з радіусом приблизно 300—330 кілометрів. Навколо ядра знаходиться частково розплавлений прикордонний шар з радіусом близько 480—500 кілометрів. Ця структура, як вважають, з'явилося в результаті фракційної кристалізації з глобального океану магми незабаром після утворення Місяця 4,5 мільярда років тому. Місячна кора має в середньому товщину ≈50 км.
Місяць другий супутник по щільності в Сонячній системі після Іо Проте, внутрішнє ядро Місяця мале, його радіус близько 350 км, це тільки ≈ 20% від розміру Місяця, на відміну від ≈ 50% у більшості інших землеподібних тіл. Складається місячне ядро із заліза, легованого невеликою кількістю сірки і нікелю.

Карта Місяця
Місячний ландшафт своєрідний і унікальний. Місяць весь покритий кратерами  різного розміру — від сотень кілометрів до пари міліметрів. Довгий час вчені не могли заглянути на зворотний бік Місяця, це стало можливо з розвитком технологій. Зараз вчені вже створили дуже докладні карти обох поверхонь Місяця. Детальні місячні картки складають для того, щоб в найближчому майбутньому підготуватися для висадки людини на Місяць, вдалого розташування місячних баз, телескопів, транспорту, пошуку корисних копалин тощо.
У колишньому СРСР було створено «Повну карту Місяця» у масштабі 1:5 000 000 та глобус Місяця у масштабі 1:10 000 000. Для окремих ділянок є великомасштабні карти масштабом від 1:1 000 000 до 1:40, створені в СРСР та США. 2011 року в Інтернеті було опубліковано наразі найдокладнішу фотографію зворотного боку Місяця. Зображення було складене з безлічі світлин, отриманих зондом NASA під назвою LRO.

Походження Місяця
Перші теорії утворення Місяця передбачали, що він утворився зі первинної  газо - пилової хмари разом із Землею . Однак головним питанням такої теорії є пояснення значного збіднення залізом  та спорідненими з ним елементами. Виходячи з середньої густини 3,34 г/см³ Місяць містить лише близько 5%  залізонікелевої фази. Це значно менше, ніж вміст заліза у вуглецевих хондритах(28%), які вважаються залишками первинної протопланетної хмари, та менше, ніж у складі Землі (37%) чи інших планет земної групи
Інші вчені пропонували теорії, за якими Місяць утворився в якихось інших місцях сонячної системи, збіднених залізом, і був захоплений Землею пізніше. Однак захоплення такого великого космічного тіла, як Місяць із далекої орбіти видається вкрай малоймовірним. Переконливо пояснити значне збіднення Місяця на залізо теж не вдається. Крім того, місячні базальти дуже подібні за складом до земних базальтів серединно-океанічних хребтів. Ізотопний склад кисню в них свідчить про споріднене походження Землі та Місяця .
Тому час від часу виникали гіпотези про відокремлення Місяця від Землі. Зокрема, таку теорію пропонував Дж. Дарвін
Останнім часом набули популярності теорії, за якими Місяць утворився внаслідок зіткнення із Протоземлею іншої протопланети приблизно марсіанського розміру. Імовірним місцем її утворення могла бути одна з троянських точок Лагранжана земній орбіті. Цей планетоїд назвали Тейя  на честь давньогрецького титана Тейї — матері Селени.
.


title: Презентація на тему «Сміття космосу» (варіант 2)

text:
Сміття космосу
.
Підготувала
Учениця 11-Б класу
Пічугіна Анастасія

Космічне сміття – це уламки супутників, некеровані об'єкти антропогенного походження, що літають навколо землі та в меншій мірі планет і Сонця
Джерела утворення космічного сміття:

«Мертві супут-
ники»

Останні ступені ракет

Фрагменти знищених супутників

Незначні об'єкти

Питання про засмічення навколоземного космічного простору «космічним сміттям» виникло понад півстоліття тому, з початком запусків штучних супутників в кінці 50-х років
Штучний супутник Землі
.
Суть ефекту Кесслера

Космічне сміття по довільним орбітам обертається навколо планети з величезною швидкістю. Ці об'єкти мають величезний запас кінетичної енергії. Час від часу вони стикаються, утворюючи ще більшу кількість дрібних об'єктів - і чим вони дрібніші, тим небезпечнішими вони стають для діючих супутників і літальних апаратів
При достатньо великій кількості зіткнень, кількість нових уламків, які виникають лавиноподібно, може зробити навколоземний космічний простір (НКП) абсолютно непридатним для польотів
.
Схожа картина спостерігається в кільцях Сатурна, де крижані брили постійно кришаться

Штучний супутник Сатурну
Об'єкти “космічного сміття”
Ремонт штучного супутника у відкритому космосі, який вийшов з ладу
“Космічне сміття” – метеорит, що рухається в бік Землі на населені пункти

Як знищити космічний  мотлох на висоті понад 600 км від поверхні планети?
.
.

Атмосфера
Землі на низьких навколоземних орбітах  ліквідує основну частину сміття
Сьогодні пропонується вже на етапі проектування супутників передбачати засоби їх виходу з орбіти - гальмування до швидкості входу в щільні шари атмосфери,
де вони згорять, не залишаючи небезпечних великих частин, або перехід на «орбіти поховання»
.
.

У 2014 році очікується пік сонячних спалахів і корональних викидів маси, що для діючих літальних апаратів досить небезпечний момент
.

На орбіті Землі, знаходиться понад
22 тисячі великих і близько
370 тисяч малих об'єктів
Дослідження космосу фахівцями НАСА

При неконтрольованому входженні космічних об'єктів в щільні шари атмосфери їх падіння на Землю стрімко зростає
.
Тому в забезпечення вирішення цієї проблеми міжнародне співробітництво з проблематики «космічного сміття» розвивається за такими пріоритетними напрямами
.
Розробка способів і засобів захисту космічних апаратів
Екологічний моніторинг
Розробка та впровадження заходів

Математичне моделювання «космічного сміття»

.
Найбільше мотлоху в навколоземний простір сьогодні відправляє Китай (40%), США (27,5%) і Росія - (25,5%), тому саме їм необхідно в першу чергу зібратись за столом переговорів
.
Франції належало 464 об'єкти, Японії - 198 об'єктів, Індії - 172 об'єкта. Найменше сміття припадало на Європейське космічне агентство - 90 космічних об'єктів, половина з яких - супутники.
До 2013 року сміття в космосі стало у вісім разів більше, ніж у 1970-му році
Кількість “космічного сміття”, млн т
В основному космічне сміття сконцентроване на висоті від 850 до 1500 км над поверхнею Землі, але багато його й на висоті польоту космічних кораблів та Міжнародної космічної станції (МКС).
.
Якщо космічне сміття, розташоване на висоті нижче 600 км, протягом декількох років входить в атмосферу й згоряє в ній, то сміттю, яке знаходиться на висоті 800 км, на це потрібно десятиліття, а штучним об'єктам на висоті від тисячі кілометрів і вище - сотні років
Магнітна “тарілка” в космосі для збору сміття
Згідно з останніми дослідженнями НАСА, "сміття" навколо Землі досягло критичної позначки
.

Отже, з кожним роком космічне сміття збільшується в декілька разів. В даний час ця екологічна проблема має великий вплив на екологію планети, життя людей на Землі та існування Сонячної системи. Якщо ж людство не почне вживати заходів щодо його знищення, то на нас чекають глобальні катастрофи, наслідком яких може стати вимирання людини


Презентація на тему «Юпітер» (варіант 17)


title: Презентація на тему «Wales» (варіант 1)

text:
Wales
Snowdon
An array of Snowdon - the highest point of Wales and is situated on the north-east. The highest mountain in England and Wales - Snowdon itself. Its height is 1085.39 meters.
The largest urban areas in Wales are Cardiff, Swansea, and Newport, all located on the southern coast.
Conwy Castle
Construction began in 1283 was completed in 1289. It was built for King Edward I of architect James St. Dzhordzha .Castle Conwy is located at the entrance to the city of the same name Karnarvonshir County on the north coast of Wales.
Caerphilly Castle
Caerphilly - a medieval castle in the center of Caerphilly in South Wales - the largest in Wales and the second largest in England. The facility was built in the four years from 1268 to 1271, and is the earliest example of concentric defense architecture with extensive water moat.
Daffodil
The genus includes 20 species, distributed in Europe, mainly in the Mediterranean countries, especially Western, one species grows in Asia to Japan and China.
Daffodil - a symbol of Wales.
In the 18th century, the day of St. David was recognized as an official national holiday. It was celebrated on 1 March. According to legend it was 1 March Saint David died. On this day the people of Wales will organize festivals, street celebrations, dress up in costumes and stick to clothes leeks and narcissus (daffodil), which became a national symbol in the 19th century. The fact that the word "cenhinen" - has two meanings: the leek and daffodil. And in Wales grows a lot of daffodils. Therefore yellow daffodil is the second official symbol of Wales.
Flag of Wales
He is represented by a red dragon on a green and white background. It is the only flag which is not included in the flag of the United Kingdom.
Flag of Saint David - yellow cross on a black background.
            The end


title: Презентація на тему «Життя у Всесвіті» (варіант 5)

text:
Життя в космосі
Корєшкова А. В. 11-М
Колонізація космосу
Колонізація космосу — гіпотетичне створення автономних людських поселень поза Землею.
Є однією з основних тем наукової фантастики.
Колонізація космосу
На Місяці і найближчих до Землі планетах достатньо ресурсів для створення поселення.
 Сонячна енергія там наявна у значних обсягах.
 Досягнень сучасної науки цілком достатньо для початку колонізації.
 Необхідно чимало інженерної роботи.
Життєзабезпечення
Для постійного перебування людини поза Землею поселення має підтримувати параметри навколишнього середовища в придатних для життя межах, тобто створювати так званий гомеостаз.
Також у ньому має існувати безліч видів тварин, мікроорганізмів і рослин.
Життєзабезпечення
     Може бути кілька видів взаємодії між позаземним навколишнім середовищем і середовищем людського поселення:
Людське поселення повністю ізольоване від навколишнього середовища (штучна біосфера).
Зміна навколишнього середовища до стану, придатного для життя земних організмів (терраформування).
Зміна земних організмів і пристосування їх до нового середовища.
Розташування колонії
Планета, екзопланета, супутник планети або астероїд;
Орбіта навколо Землі, Сонця або іншого космічного тіла;
Точка Лагранжа.
L2 – точка Лагранжа
Колонізація Марса
один з найбільш ймовірних кандидатів як місце першого позаземного поселення.
Його загальна площа приблизно дорівнює площі земного суходолу.
На Марсі є запаси води, а також присутній вуглець.
Атмосфера Марса досить тонка.
Сила тяжіння на Марсі становить близько третини земної.
Колонізація екзопланети
Перевагою колонізації екзопланети є можливість вибрати поверхню з близькими кліматичними характеристиками до Землі, у так званій зоні придатній для життя. Це дозволить створювати колонію без штучного гомеостазу.

Недоліком є колосальна відстань до відомих нині екзопланет з близькими до Землі характеристиками.
55 Рака - екзопланета
Колонізація астероїдів
Перевага невеликих астероїдів в тому, що вони можуть кілька разів за десятиліття проходити досить близько від Землі. В інтервалах між цими проходами астероїд може віддалятися на 350 млн км від Сонця (афелій) і до 500 млн км від Землі.

Але у дрібних астероїдів є і недоліки. По-перше, це дуже маленька гравітація, а по-друге, завжди буде небезпека зіткнення астероїда з яким-небудь масивним небесним тілом.
Астероїди
Цікаві факти
Заснути в космосі міцним сном складно, так як 16 сходів сонця у день чинять негативний вплив на ціркадіанний ритм.
 “Космічну хворобу” відчуває практично кожен космонавт. Вона викликана тим, що внутрішньє вухо отримує не точну інформацію. Це призводить до нудоти, а іноді і до головних болів.
Компанія Virgin Galactic, що займається космічним туризмом, хотіла відмовляти в наданні своїх послуг, жінкам з грудними імплантантами через побоювання, що вони можуть вибухнути.
Цікаві факти
У космонавта Джона Гленна виникли труднощі з ковтанням їжі, внаслідок відсутності гравітації. Перших космонавтів забезпечували харчовими кубиками, тюбиками з кашею і збезводненою їжею.
Повернувшись на Землю, відразу після посадки космонавтам дуже важко ворушити руками і ногами, тому вони і називають приземлення “другим народженням”.
Хто довго пробув на орбіті, повідомляють, що найважче в пристосовуванні до життя на Землі – те, що коли відпускаєш предмети, вони падають.
Джерела
http://www.peremeny.ru/column/view/904/
http://tsn.ua/nauka_it/vcheni-doveli-scho-zhittya-potrapilo-na-zemlyu-zzovni.html
http://tsn.ua/nauka_it/astronomi-znayshli-v-kosmosi-pridatnu-dlya-zhittya-superzemlyu.html
http://vk.com/topic-42561881_27159967


Презентація на тему «Венера» (варіант 14)


title: Презентація на тему «Зоряні скупчення та асоціації» (варіант 4)

text:
Зоряні скупчення та асоціації
Підготувала учениця 11 класу Циганок Наталія
Зо́ряне ску́пчення — гравітаційно зв'язана група зірок, що має загальне походження і рухома в гравітаційному полі галактики як єдине ціле.

За своєю морфологією зоряні скупчення історично поділяються на два типи — кулясті і розсіяні.
Кулясте зоряне скупчення — зоряне скупчення, що відрізняється від розсіяного скупчення більшою кількістю зірок і чітко окресленою симетричною формою зі збільшенням концентрації зірок до центру скупчення.
У нашій Галактиці їх відомо близько 150. Найбільше кулясте скупчення нашої галактики - Омега Центавра.
На відміну від розсіяних скупчень, міжзоряні середовища кулястих скупчень містять мало газу: це пояснюється їх низькою параболічною швидкістю та їх більшим віком.
В інших галактиках спостерігаються відносно молодші кулясті скупчення.
Розсіяне зоряне скупчення (відкрите скупчення) – зоряне скупчення, у структурі якого виділяють ядро і корону, діаметр якої в 2—10 разів більший за діаметр ядра.
Вік розсіяних скупчень — від десятків мільйонів до мільярда років. Внаслідок цього вони можуть суттєво відрізнятися одне від одного зоряним складом і, отже, виглядом
На відміну від кулястих скупчень, розсіяні скупчення містять порівняно небагато зір і мають неправильну форму.
Наразі відомо понад півтори тисячі таких скупчень, хоча вважається, що в нашій Галактиці їх має бути в десятки разів більше. Деякі розсіяні зоряні скупчення можна спостерігати неозброєним оком: Стожари (1,4m), Гіади (0,8m), Ясла (3,9m).
Стожари, знімок телескопа “Хаббл”
Важливі відомості про еволюцію зоряних скупчень дає вивчення  діаграм Герцшпрунга — Ресселла  або діаграм «зоряна величина — показник кольору».

 Діаграми залежності типових розсіяних і кульових  зоряних скупчень нашої Галактики істотно різні Інтерпретація цих діаграм з точки зору сучасних теорій зоряної еволюції дозволяє укласти, що зірки типових кульових зоряних скупчень  в 100—1000 разів старше за зірки розсіяних зоряних скупчень
Зо́ряні асоціа́ції — угрупування гравітаційно непов'язаних або слабопов'язаних між собою молодих зір (віком до декількох мільйонів років), об'єднаних спільним походженням.
За типом зоряного населення асоціації поділяють на:

 OB-асоціації, що здебільшого складаються з гарячих зір спектральних класів  O та B;
 T-асоціації, характерні об'єкти яких — змінні зорі типу Т Тельця.
Зоряні асоціації виявив В. А. Амбарцумян 1948 року й передбачив їх розпад.
Пізніше дослідження Адріана Блаау, В.Е.Маркаряна, І.М.Копилова та інших підтвердили факт розширення зоряних асоціацій.
Згодом було виявлено, що високі концентрації та малі дисперсії швидкостей зір у T-асоціаціях свідчать про їх стійкість.
На відміну від молодих розсіяних скупчень  зоряні асоціації мають більші розміри — десятки парсек (у ядер розсіяних скупчень — одиниці парсек) — та меншу густину зоряного населення: кількість зір в асоціації становить від кількох десятків до сотень,  у той час як розсіяні скупчення налічують сотні тисяч і більше зір.
Своїм походженням зоряні асоціації завдячують областям зореутворення з масивним комплексом молекулярних хмар.
Дякую за увагу!


Презентація на тему «Будова всесвіту» (варіант 5)


title: Презентація на тему «Подвійні зорі» (варіант 4)

text:
Подвійні зорі
Подвійна зоря — система з двох гравітаційно пов'язаних зір, які обертаються навколо спільного центру мас по екліптичних орбітах. Інколи трапляються системи із трьох і більше зірок; у тому  разі система називається кратною зіркою.

Види подвійних зірок та їх спостереження

Візуально-подвійні зорі
Затемнювано-подвійні зорі
Спектрально-подвійні зорі
Оптично подвійні зорі

Візуально-подвійні зорі
Подвійні зорі, які можна побачити окремо, називають видимими подвійними чи візуально-подвійними. Компоненти більшості подвійних систем занадто близькі одна до одної або ж занадто віддалені від Сонячної системи, через що їх неможливо розрізнити навіть за допомогою найпотужніших телескопів.
Спостерігаються завдяки коливаннями блиску, створеними періодичними затьмареннями однієї зірки іншою, це відбувається в тих рідкісних випадках, коли Земля перебуває в одній площині із орбітами зірок. Внаслідок чого відбувається періодичне поперемінне затемнення одним компонентом іншого та навпаки.
Затемнювано-подвійні зорі
Спектрально-подвійні зорі
Спостерігаються завдяки періодичним зсувам спектральних ліній.


title: Презентація на тему «Меркурій» (варіант 9)

text:
Меркурій
Підготувала
Вітомська Анна
11-А
Історія і назва
Найдавніші свідчення спостереження за Меркурієм можна знайти в шумерських клинописних текстах, датованих третім тисячоліттям до н. е. Планету названо на честь римського бога Меркурія, аналога грецького Гермеса та Вавилонського Набу. Древні греки часів Гесіода назвали Меркурій Стиблон (блискучий). До V століття до н. е. греки вважали, що Меркурій, видимий на вечірньому та раннішньому небі — два різних об'єкти. В Стародавній Індії Меркурій називали Будда та Рогінея. В китайській, японській, в'єтнамській та корейських мовах Меркурій називається Водяна зірка  (в уявленнях про 5 елементів). На івриті назва Меркурія звучить як «Коха в Хама» («Сонячна планета»).
Орбіта Меркурія
Меркурій обертається навколо Сонця по сильно витягнутій еліптичній орбіті, площина якої нахилена до площини екліптики під кутом 7°00'15". Відстань Меркурія від Сонця варіює від 46,08 млн. км до 68,86 млн. км. Тривалість сонячної доби на Меркурії дорівнює 176 земним добам. Відстань Меркурія від Землі змінюється від 82 до 217 млн. км. Середня швидкість руху Меркурія по орбіті навколо Сонця — 47,89 км/с.
Період обертання Меркурія
Період обертання Меркурія навколо своєї осі дорівнює 58,6461 ± 0,0005 діб, що складає 2/3 від періоду обертання навколо Сонця. Ця обставина є результатом дії припливного тертя і крутного моменту гравітаційних сил з боку Сонця, зумовленого тим, що на Меркурії розподіл мас не є строго концентричним (центр маси зміщений відносно геометричного центру планети). Обертання Меркурія навколо Сонця і його власне обертання призводять до того, що тривалість сонячної доби на планеті дорівнює трьом зоряним меркуріанським добам або двом меркуріанським рокам і складає біля 175,92 земної доби.
Вісь обертання Меркурія
Вісь обертання Меркурія нахилена до площини його орбіти не більш ніж на 3°, тому помітних сезонних змін на цій планеті не повинно існувати. Для спостережень із Землі Меркурій — незручний об'єкт. Будучи внутрішньою планетою, він не віддаляється від Сонця більш ніж на 28° і видимий на фоні вечірньої або ранкової зорі, низько над обрієм, лише протягом короткого часу. Окрім цього в таку пору фаза планети (тобто кут між напрямками від планети до Сонця і до Землі) близька до 90°, і спостерігач бачить освітленою тільки половину її диску.
Атмосфера Меркурію
Небо над Меркурієм чорне і вдень, і вночі, а все тому, що там практично немає атмосфери. Меркурій оточений лише так званою екзосферою - простором настільки розрядженому, що складові його нейтральні атоми ніколи не стикаються. У нім згідно із спостереженнями в телескоп із Землі, а також в процесі прольотів біля планети станції "Маринер-10" були виявлені атоми гелію(вони переважають), водню, кисню, неону, натрію і калію.  Що входять в екзосферу атоми "вибиті" з поверхні Меркурія фотонами і іонами, частками, що прилітають від Сонця, а також мікрометеоритами. Відсутність атмосфери призводить до того, що на Меркурій немає і звуків, оскільки немає пружного середовища - повітря, що передає звукові хвилі.
Розміри, форма і маса Меркурію
За формою Меркурій близький до кулі з екваторіальним радіусом (2440 ± 2) км, що приблизно в 2,6 рази менше, ніж у Землі. Різниця півосей екваторіального еліпса планети складає біля 1 км; екваторіальний і полярний стиски незначні. Відхилення геометричного центру планети (кулі) від центру мас — порядку півтора кілометрів. Площа поверхні Меркурія в 6,8 разів, а обсяг — у 17,8 разів менше, ніж у Землі.
Маса Меркурія дорівнює 3,31·1023 кг, що приблизно в 18 разів менше від маси Землі. Середня густина близька до земної і складає 5,44 г/см3. Прискорення вільного падіння поблизу поверхні 3,7 м/с2.

Температура Меркурію
Як найближча до Сонця планета, Меркурій одержує від центрального світила значно більшу енергію, ніж, наприклад, Земля (у середньому в 10 разів). Через витягнутість орбіти потік енергії від Сонця варіюється приблизно в два рази. Велика тривалість дня і ночі призводить до того, що яскраві температури (що вимірюються по інфрачервоному випромінюванню відповідно до закону теплового випромінювання Планка) на «денній» і на «нічній» сторонах поверхні Меркурія при середній відстані від Сонця можуть змінюватися приблизно від 600 до 100. Але вже на глибині декількох десятків сантиметрів значних коливань температури немає, що є наслідком дуже низької теплопровідності порід.
Рельєф
На поверхні планети були виявлені гладкі округлі рівнини, що отримали по подібності з місячними "морями" назва басейнів. Найбільший з них, Калорис, має в діаметрі 1300 км (океан Бурь на місяці - 1800 км). Поява долин пояснюється інтенсивною вулканічною діяльністю, яка співпала за часом з формуванням поверхні планети.
 На Меркурії є гори, висота найбільш високих досягає 2-4 км. У ряді районів планети на поверхні видно долини, бескратерні рівнини. На Меркурії зустрічається також незвичайна деталь рельєфу – ескарп. Це виступ заввишки 2-3 км, що розділяє два райони поверхні. Вважають, що ескарпи утворилися як зрушення при ранньому стискуванні планети.

Модель внутрішньої будови Меркурія
Запропоновано декілька моделей внутрішньої будови Меркурія. Відповідно до найбільш поширеної (хоча і попередньої) думки, планета складається з гарячого залізонікелевого ядра, що поступово остигає, і силікатної оболонки, на межі між якими температура може наближатися до 103 oС. На частку ядра припадає більше половини маси планети.
Магнітне поле Меркурія зміщене і в північній півкулі сильніше, ніж в південій
Цікаві факти про Меркурій
Меркурій володіє таким нетривіальним явищем як, так званий, ефект Ісуса Навина. В результаті того, що на ділянці орбіти поблизу перигелію протягом приблизно 8 діб швидкість орбітального руху перевищує швидкість обертального - Сонце на небі планети Меркурій зупиняється і починає рухатися в зворотному напрямку (із заходу на схід).
На Меркурії не існує пір року в тому сенсі, що ми розуміємо під цим поняттям на Землі. Це відбувається через те, що вісь обертання планети лежить майже під прямим кутом до площини орбіти. Як наслідок, поряд з полюсами є ділянки, до яких сонячні промені не доходять ніколи. Дослідження, здійснене радіотелескопом «Аресібо», дозволяє припустити, що в цих холодних та темних зонах є льодовики. Льодовиковий шар може досягати 2 м і вкритий шаром пилу.
Дякую за увагу!