title: Презентація на тему «Полістирол»

text:
Полістирол (C8H8)n
Міжнародний знак вторинної переробки для полістиролу
Полістиро́л  — продукт полімеризації стиролу (вінілбензолу). Виробляють з рідкого стиролу, вихідною сировиною для якого є нафта та кам'яне вугілля
Полістирол - жорсткий , крихкий , аморфний полімер, має низьку щільність. Полістирол володіє відмінними діелектричними властивостями і непоганою морозостійкістю ( до -40 ° C). Розчиняється в ацетоні , толуолі,дихлоретані.Нерозчинний у воді. Термопластичний матеріал. Добре обробляється механічними способами. Добре склеюється.
Загальні відомості
Отримання
Промислове виробництво полістиролу засноване на полімеризації стиролу. Розрізняють 3 основних способи його отримання:
Найбільш застарілий метод отримання, який не отримав широкого застосування у виробництві.Емульсивний полістирол отримують в результаті реакції полімеризації стиролу у водному розчині лужних речовин при температурі 85-95 ° C.
Емульсивний
Суспензійний
Процес полімеризації проводиться при поступовому підвищенні температури (до 130 ° С) під тиском. Результатом є - отримання суспензії з якої полістирол виділяють шляхом центрифугування, потім його промивають і сушать. Даний метод отримання полістиролу також є застарілим і застосовується у виробництві пінополістиролу.
Блоковий
 Полімеризацію проводять постадійно в середовищі бензолу - спочатку при температурі 80-100 ° С, а потім стадією 100-220 ° С. Реакція припиняється при ступені перетворення стиролу в полістирол до 80-90% маси. Полістирол, отриманий блоковим методом відрізняється високою чистотою і стабільністю параметрів. Дана технологія найбільш ефективна і практично не має відходів.
Застосування
З полістиролів виробляють безліч виробів , які в першу чергу застосовуються в побуті (одноразовий посуд , упаковки , дитячі іграшки) , а також будівельній індустрії ( теплоізоляційні плити , панелі),медичний напрямок (частини систем переливання крові,одноразові інструменти) . Полістирол, що спінюється після високотемпературної обробки водою або парою може використовуватися в якості фільтруючого матеріалу ( фільтруючої насадки ) в колонних фільтрах при очищенні стічних вод,також успішно застосовуються в пакувальній та кондитерської індустрії , а також виробництві конденсаторів .
Ударостійкий полістирол і його модифікації отримали широке застосування у сфері побутової техніки та електроніки.
Військова промисловість
Полістерол додають в склад напалма в якості згущувача
Обережно PS
Полістирол (позначений буквами PS) до холодних рідин байдужий. Але від гарячої рідини або алкоголю, скляночка з полістиролом починає виділяти токсичний елемент «стирол», який має властивість накопичуватися в печінці і нирках, руйнуючи їх. Тарілочки з полістиролу використовуються в літніх кафе під шашлик та інших закладах. Окрім гарячого м'яса і кетчупу, можна отримати ще і дозу токсинів.
Переваги та недоліки полістеролу
Переваги: дешевизна, морозостійкість, легкість в переробці, хороший діелектрик.
Недоліки: низька механічна міцність і хімічна нестійкість.


title: Презентація на тему «Охорона навколишнього середовища під час виробництва і використання металів»

text:
Роботу виконала
учениця 10-А класуРоговченко Тетяна
Охорона навколишнього середовища під час виробництва і використання металів
Технологія виробництва металів і сплавів
Метали – хімічні елементи, що мають "металевий” блиск, пластичність, тепло і електропровідність. Метали можут мати кристалічну або аморфну будову.
Сплави – складні конструкційні матеріали, які отримують як правило сплавленням або спіканням двох або більше металів чи неметалів.
Виділяють сплави чорних (чавун, сталь), та сплави кольорових металів (латунь, бронза).За характером залягання в земній корі, фізичними та хімічними властивостями кольорові метали бувають:
легкі (алюміній, берилій,титан, літій, натрій, …);
важкі (мідь, свинець, цинк, нікель, …);
благородні (золото,срібло, платина,…);
трудноплавкі (вольфрам, ванадій, тантал, хром, …);
розсіяні(галій, індій, талій, …);
рідкоземельні (скандій, лантан і лантаноїди).
радіоактивні (технецій, францій, уран, плутоній …).
За вмістом домішок сплави можуть бути технічно чисті (0,1% - 0,5%
домішок), хімічно чисті (0,01% - 0,1%) і надчисті. Дуже чисті сплави
використовуються у надзвуковій авіації, ракетних техніці, медицині.Металургія як галузь промисловості  що поєднує виробництво
металів із руд і інших матеріалів. Вона поділяється на чорну і
кольорову. Залізо та його сплави із вуглецем і іншими елементами
формують групу чорних металів.

пірометалургійний (нагрівання за допомогою палива до потрібної температури);
електрометалургійний;
плазмовий;
хіміко-металургійний (виплавка титану);
гідрометалургійний (електролізом із розчинів Cu, Zn, Ni, Co, Au, Ag);
порошкова металургія;
космічна металургія (ведеться у
     вакумному середовищі, при
     відсутності сили тяжіння).

Способи виробництва металів і сплавів:

Сировиною для чавуну є породи, вміст заліза у яких 23 – 70%. Ними виступають магнетитовий залізняк (50-60%,), червоний залізняк (51-69%), бурий залізняк (35-40%), шпатовий залізняк (до 40%), залізні кварцити. Також у процесі виплавки чавуну використовуються флюси – речовини для видалення домішок, шлаків із оксидів (ними виступають як правило вапняки, чи доломіти), кокс, природний газ, марганцеві і хромітові руди, вода, кисень та легуючі метали.
Видобута руда проходить підготовчу обробку: подрібнення, обпалювання, збагачення і агломерацію.
Метою подрібнення є надання руді єдиного фізичного стану. Воно проходить на дробильних машинах, які надають кускам руди розмірів від 8 до 300 мм. Інколи руду розтирають на менші частинки. На машинах-ситах здійснюють сортування подрібненої чи розтертої руди.
Обпалювання руди здійснюють із метою видалення із руди хімічно зв’язаної води, вуглекислоти, частково сірки та фосфору. Обпалювання проводять у спеціальних печах при температурі 700-800ºC.
Збагачення руди підвищує в руді вміст заліза за рахунок видалення пустої породи. Застосовують кілька видів збагачення: гравітаційне, промивання водою, магнітне, флотація. Промивання здійснюють струменем води у барабанах що обертаються. Порода має меншу вагу, тому вимивається із барабану у відходи.

Виробництво чавуну
Гравітаційне збагачення за технологією близьке до промивання.
Магнітне збагачення (сепарація) здійснюється у роторних латунних барабанах, у яких нерухомо закріплені електромагніти. Для збагачення використовуються руди, що володіють магнетизмом (магнетити, титаномагнетити). Руда притягується до поверхні барабану, а порода – вилітає.
Агломерація – це процес формування пористих кусочків (спікання) подрібненої руди. Для спікання руду зволожують, добавляють 5% коксу і обпалюють. Часто при спіканні використовують флюси (подрібнений вапняк), що у подальшому технологічному процесі доменної виплавки зменшує витрати коксу на 5%, та збільшує продуктивність печі на 6 – 7%.
У якості технологічного палива у доменному виробництві застосовують кокс, рідше деревне вугілля і торф’яний кокс, а також газ. Кам’яновугільний кокс є висококалорійним, пористим та твердим, містить мало попелу та сірки. В доменному процесі паливо є також і джерелом вуглецю який
потрібний для відновлення заліза.

Флюси (вапняки, кварцовий пісок) добавляються до руди. Під час плавлення вони вступають у реакцію із часткою породи, що залишилася у руді і утворюють шлак, який легко відділяється від чавуну.
Вогнетривкі матеріали складають внутрішню частину плавильних агрегатів та ємностей для розливання металу. Їм притаманна термічна та хімічна стійкість. За хімічними властивостями вогнетриви поділяються на три види: основні, нейтральні і кислі. Основними є: магнезит, доломіт і хромомагнезит. Останній є найбільш тривким, його температура плавлення 2000 градусів.
Нейтральними вогнетривами є шамот і хромовий залізняк. Шамот виготовляють з обпаленої вогнетривкої глини чи каоліну. Температура плавлення - 1700 градусів.
Кислі вогнетриви - динас і кварцит. вони містять до 90% окису кремнію, мають температуру плавлення 1750 градусів.
У металургійному виробництві в якості легуючих металів використовують марганець, нікель, вольфрам, ванадій і інші, які придають металу ті чи інші властивості.
Металургійне виробництво споживає велику кількість води, яка використовується для охолодження агрегатів та ін. Витрати води досягають 150-200 м³ на тонну металу.

Чавун варять у печах-домнах. Доменний цех металургійного заводу має від 1 до 10 доменних печей, рудний двір, підйомні і вантажні агрегати, повітронагрівачі і газоочисники.
Доменна піч  – промислова піч для виплавки доменного чавуну. Це вертикальна споруда (30 –
40 м висоти) внутрішня частина якої викладена вогнетривким матеріалом – шамотом, а зовнішня представлена зварним стальним кожухом. Об'єм печі – від 3 до 5 тис. м³. Основні частини такі: колошник, шахта, розпар, заплечики, горно, лещадь(черінь).
Колошник - верхня частина печі. Тут завантажують шихту. Є газовідводи для доменного і колошникового газу. Температура шихти в колошнику досягає 150 - 300ºC. Шахта – найбільша частина печі, що знаходиться під колошником. Тут температура досягає до 1200ºC.
Доменне виробництво
Проходить видалення вологи із шихти і відновлення заліза із руди (в результаті горіння коксу формується вуглекислий газ (СО2), який проходить через розжарений кокс і формує окис вуглецю (2СО)). Остання, підіймаючись вверх, вступає у взаємодію із рудою (FeО) і відновлює залізо – забирає з окису кисень (Fe+СО2).
Нижче знаходиться розпар, де температура досягає 1400ºC і проходить процес формування чавуну. Заплечики мають форму конуса, що звужується до низу. Це втримує шихту, що знаходиться у шахті і розпарі. Нижня частина печі називається горном. Тут накопичується розплавлений чавун та шлак. Чавун важчий, тому він опускається на дно горна – лещадь. В горні розташовані отвори (льотки), через які періодично зливають шлак та чавун. У верхній частині горна розташовані отвори (фурми), через які з метою підтримання процесу горіння подають гаряче повітря. Нижня частина горна а також фурми охолоджуються циркулюючою водою.
Допоміжні пристрої доменної печі – водонагрівачі і газоочисники. У повітронагрівачах нагрів іде за рахунок спалювання доменних газів, а в газоочисниках проходить очистка колошникового газу від рудної пилюки і частинок коксу. Очищений газ направляють для спалювання у повітронагрівачі.
Робота доменних печей іде безперервно протягом кількох років, поки не потрібен капітальний ремонт.

Для виробництва однієї тони чавуну витрачається 1,5 - 3 т залізної руди, 0,5 - 0,7 т коксу, 0,25 - 0,4 т флюсів і 2500 - 3000 м3 повітря.
Середній склад чавуну такий: заліза - до 92%, вуглецю - 2% і більше, до 6% складають кремній, марганець, сірка, фосфор.
Вуглець надає чавуну крихкість. У складі чавуну він знаходиться у двох станах: у поєднанні із залізом (у вигляді карбіду заліза) - це білий чавун, чи у вигляді графіту (у вільному стані) - сірий чавун.
Підготовлену руду (куски розміром 2-4см) завантажують у доменну піч разом із флюсами та паливом.
Шихту (руда флюси і паливо) засипають через колошник. Внизу горить паливо. Через фурми у верхній частині горна печі (фурми – отвори, яких може бути близько 60), нагнітають  повітря збагачене киснем. Біля кожної печі є 3-4 нагрівники, щоб повітря було гарячим. Падаючи з висоти шихта стикається з гарячим повітрям митєво вступаючи у реакцію. По-перше відбувається горіння, та відновлення вуглецю.
С + О2 à СО2 + Q
CO2 + C à 2CO

Крім того проходить поступове відновлення заліза вуглецем.
Fe2O3 à Fe3O4 à FeO à Fe
Також утворюється цементит 3Fe + C à Fe3C
Fe3C – розчиняється у залізі, утворює з ним сплав і стікає в горно. Флюси служать для виведення шкідливих домішок. Шкідливими, насамперед, є домішки сірки та фосфору, які роблять чавун крихким. Корисними домішками є Mn i Si, вони добре розчиняються у сплаві. Крім вищезгаданих в процесі доменного виробництва отримують: шлак, доменний газ (100т. ум п. на добу) і колошниковий пил, які також використовуються у господарстві. Основні шлаки використовуються у виробництві цементу та інших будматеріалів, а кислі - для отримання
шлакової вати, яка є хорошим ізолятором.
Доменний газ використовується у якості
палива. колошниковий пил - для
отримання залізовмісного агломерату.

Переробка чавуну в сталь здійснюється у мартенівських печах, конвертерах, електропечах. Суть процесу полягає в окисленні домішок, що містяться у чавуні.
Мартенівська піч – промислова піч, у якій чавун та металевий брухт переплавляють на мартенівську сталь. Тверду вихідну суміш (чавун, сталевий брухт, флюси тощо) завантажують у робочий простір печі через вікна у передній стінці; через них звичайно заливають і рідкий чавун. Рідке, або нагріте газоподібне паливо і повітря (атмосферне або збагачене на кисень) надходять у робочий простір по головках. Об’єм мартенівських печей коливається від 20 до 900 т.
Мартенівську сталь використовують для виробництва шестерень, валів, пружин тощо.
Сьогодні мартенівські печі уже не будують, але поодинокі ще діють.
Киснево-конверторний спосіб отримання сталі базується на випалюванні в розплавленому чавуні домішок шляхом продування кисню. Процес проходить в конверторах. Конвертор є сталевою спорудою грушевидної форми об’ємом від 20 до 350 т. Всередині він викладений вогнетривким матеріалом, зверху є отвір – горловина, через яку заливається рідкий чавун і закидається скрап (металобрухт). В горловинній частині конвертера є льотка (отвір для виливання сталі). Конвертор може повертатися навколо горизонтальної осі. По водоохолоджувальній фурмі, що вводиться підйомником у горловину конвертора, подається кисень під тиском 9 – 14 атмосфер.

Виробництво сталі
Процес починається із закидання металолому у горловину нахиленого конвертора. Потім заливається рідкий чавун. Встановивши конвертор вертикально, встановлюють фурму (через горловину) і починають продувати кисень. Спочатку окисляється залізо:
2Fe + O2 = 2FeO.
Потім залізо відновлюється за рахунок окислення вуглецю:
a) FeО + С = СО + Fe
Кисень також окисляє решту домішок у чавуні.
Процес не потребує палива, оскільки тепло виділяється за рахунок спалювання вуглецю, фосфору тощо. Накопичений шлак виводять із конвертора через горловину. Сталь – через бокову льотку. Тривалість процесу від 25 до 60 хвилин.
Конвертор є дешевшим за мартенівську піч, більша швидкість і продуктивність процесу, економія палива, менші експлуатаційні видатки. Проте 7 – 10% металу втрачається через вигорання. У великому конвертері не менше 4 фурм і за 1хв використовується 4м3 кисню. Він може мати місткість до 300 тонн і давати за годину 400-500т сталі, тоді як мартенівська піч не більше 80т. Крім
того в мартенівських печах шкідливі
домішки утворюються  і при згорянні
палива.

З початку ХХ століття використовують плавильні дугові та індукційні електропечі.
В дугових електропечах виплавка металу проходить за рахунок тепла, що йде від електричної дуги. Остання виникає між графітовим (чи вугільним) електродом і металевою шихтою. Віддаль між шихтою та електродом можна міняти, що дозволяє регулювати довжину та температуру електричної дуги. Температура у електропечах досягає 3500°C.
Об’єм промислових електропечей коливається від 0,5 до 400 т.
Шихта на 90% складається із скрапу (лом, метало відходи) і на 10% із чавуну, який добавляється для збагачення сталі вуглецем. Для окислення надлишку вуглецю і домішок добавляється залізна руда (10 кг на 1 т розплавленого металу). Для нейтралізації хімічної реакції вводиться флюс (вапно чи кварц).
Для виплавки 1 т сталі потребується від 600 до 1000 кВт.год. електроенергії та 5-10 кг електродів. Тривалість плавки – 2-3 години. Сталь виходить із незначними небажаними домішками фосфору і сірки.
Індукційна піч є вогнетривким тиглем, на поверхні якого розташована обмотка пустих мідних трубок. Ця обмотка є індуктором і через неї пропускається струм високої частоти. В пустій частині трубок циркулює вода для охолодження. Під час пропускання електричного струму через обмотку виникають індукційні струми, які розігрівають і плавлять шихту що знаходиться всередині тигля.

Виробництво сталі в електропечах
Таким способом електроплавлення отримують високолегійовані, нержавіючі і інші види сталі. Окислювальні процеси в тиглі усуваються шляхом застосування вакууму чи газового середовища. За рахунок цього підвищується якість сталі. Об’єм печей – до 25 т.
Дуплекс-процес є одним із способів отримання високоякісної сталі. Він базується на використанні в електропечах рідкої сталі отриманої в конверторах чи мартенівській печі. Конверторна чи мартенівська сталь звільняється від домішок.
Економічною основою дуплекс-процесу є невелика витрата електроенергії для отримання високоякісної сталі при великій потребі промисловості у якісній сталі.
Розлив сталі. Рідка сталь потрапляє у ковші і за допомогою крана потрапляє в місце розливання у ливарні форми. Відливки є частиною готового виробу, або просто болванкою, яка проходить подальшу обробку на машинобудівному заводію. У випадку, коли із сталі потрібно отримати прокат, відливають злитки у спеціальних формах (ізложницях).
Прокат металу – це спосіб його обробки за рахунок пресування і обтискання. Ці операції здійснюються над розігрітими болванками обертовими валиками прокатних станів. Прокатні вироби у залежності від виду прокату поділяються на чотири групи: сортовий прокат, листовий, спеціальний прокат, труби.

Сортовий прокат у залежності від профілю поділяється на дві групи – профілі простої геометричної форми (круглої, квадратної, шестигранної, прямокутної тощо) і фасонні профілі прокату (овальний, напівкруглий, ромбовидний, трикутний, сегментний).
Листовий прокат за стандартом випускається двох видів: листова сталь тонка (0,2 – 0,4 мм) і листова сталь товста (4 – 60 мм). Спеціальний вид прокату – колеса, зубчасті колеса, кулі, труби.
В металургійній промисловості отримало великий розвиток комбінування, яке може бути внутрігалузевим (чавун – сталь – прокат), міжгалузевим – при наявності хімічних цехів, підприємств будівельних матеріалів
(на шлаку, цементних, шлаковатних тощо). Таке комбінування
дає певний економічний ефект.

Виходячи із витрат сировини і інших техніко-економічних факторів, металургійні підприємства повного циклу тяжіють в розміщенні до паливних та рудних баз, а неповного циклу – до районів машинобудування, де є багато метало відходів.

Проблема безвідходних виробництв у металургії та охорона довкілля. Розвиток металургії вУкраїні
Металургія в Україні почала розвиватись досить давно. На сучасному Запорожжі археологи відшукали металургійні горни і прилади, залізні та мідні вироби, які датують І тисячоліттям до нашої ери. В часи Київської Русі використовували сиродутний спосіб добування заліза. Перші доменні печі з’явилися на Поліссі в кінці 18 століття. На сучасному рівні металургія в Україні почала розвиватися лише з кінця XIX століття. З того часу Україна стала вугільною і металургійною базою всієї російської промисловості, а Донбас і Кривий Ріг – центром зосередження важкої промисловості України. Перший металургійний завод на коксі став до ладу 1872 р. в Юзівці (зараз –  Донецьк), а вже в 1913 р. в Україні діяв 121 металургійний завод.
Металургія в Україні
Металургійна промисловість спричиняє серйозні екологічні проблеми. Відходи металургійних підприємств забруднюють довкілля пилом, шкідливими газами і стічними водами. Домни, сталеплавильні печі, коксові печі тощо дають чимало небезпечних відходів. В Україні ці проблеми особливо загострені через масове використання старих ресурсо- та енерго високовитратних технологій. При виробництві 1 т чавуну в довкілля потрапляє, крім викидів чадного та вуглекислого газів, 4,5 кг пилу і 2,7 кг сірчистого газу, а також в невеликій кількості сполуки Арсену, Фосфору, Стибію, Плюмбуму, смолисті речовини. Викиди мартенівських і конвертерних сталеплавильних цехів містять оксиди Нітрогену та Сульфуру, а також значну кількість пилу.
На металургійних заводах постійну увагу приділяють проведенню капітальних ремонтів діючих агрегатів, впровадження нового обладнання, питанням охорони навколишнього середовища та охорони праці. Встановлюють системи газоочищення, які дозволяють затримувати близько 98% шкідливих викидів у повітря. Перспективним напрямом є використання в якості відновника водню, особливо в кольоровій металургії. Його беззаперечними перевагами є зниження шкідливих викидів у навколишнє середовище. У ході виробництва металу здійснюється переробка відходів і їхня утилізація. Газові викиди з великим вмістом SO2 використовують для одержання сульфатної кислоти. При меншому вмісті оксиду сірки (IV) його утилізують, проводячи хімічну реакцію з вапняком у присутності кисню повітря. Продукт реакції використовують у будівельній промисловості. Шлаки з доменної печі й летучі продукти коксування кам'яного вугілля використовують у виробництві добрив. Шлакові води, що містять розчинені сполуки Сульфуру, знаходять застосування для лікування у водолікарнях.
Заходи щодо охорони довкілля
Важливим напрямом охорони довкілля в металургії є впровадження безвідходних технологій і технологій комплексного використання сировини. При цьому забезпечується збагачення руд, раціональна повнота вилучення основних і супутніх елементів, утилізація відходів виробництв без заподіяння шкоди навколишньому середовищу. При збагаченні руд велика кількість відходів за відповідної обробки стає необхідними продуктами. Кварцові піски є сировиною для скляної промисловості тощо. Глина стає сировиною для фаянсової промисловості та виготовлення технічної кераміки. Шлаки ― цінна сировина для будівельної та дорожньобудівельної галузей.


title: Презентація на тему «Кількість речовини. Молярна маса. Молярний об’єм»

text:
“Кількість речовини.Молярна маса.Молярний об’єм”
Урок хімії у 8 класі
КЗ Верхівцевського НВК
Учитель Кукса Наталія Миколаївна.

Цілі:
1.Розібрати поняття:
Кількість речовини. Моль.
 Число Авогадро.
 Молярна маса.
 Молярний об'єм.
 Закон Авогадро.
 Відносна густина газів.
2.Навчитися робити розрахунки за формулами.

Мета :
 1. Сформувати в ході уроку поняття «кількість речовини», «число Авогадро»,Молярна маса,молярний об’єм,відносна густина газів.
 2. Сформувати вміння розв'язувати задачі з використанням понять «кількість речовини», «число Авогадро».
 3. Продовжити розвивати експериментальні навички роботи з речовинами, вміння спостерігати, аналізувати, робити висновки, виділяти потрібну інформацію.
 4. Продовжити формувати комунікативні навички, вміння працювати в групі.

Існує фізична величина, прямо пропорційна числу частинок, складових даної речовини, які входять у взяту порцію цієї речовини, яку називають кількістю речовини (n).

Кількість речовини - фізична величина, що характеризує кількість однотипних структурних одиниць, які містяться в речовині. Під структурними одиницями розуміються будь-які частки, з яких складається речовина (атоми, молекули, іони або будь-які інші частинки). Одиницею виміру кількості речовини  служить моль. Потрібно знати, що моль містить стільки ж структурних частинок, скільки міститься атомів у 12г карбону
 Число Авогадро (NA) = 6,02 * 1023моль-1.

.
Амедео Авогадро, граф Куаренья и Черрето

Число Авогадро
Число
Авогадро -
Показує число частинок
 в 1 моль речовини
Позначається
N A
Вимірюєтся
 моль ¯¹   1 (моль)
Має числове значення
                    23
6,02 ·  10

Молярна маса
-це маса одного моль речовини.
 М = [г / моль]
 (Молярна маса чисельно дорівнює молекулярній масі)

звідки

Молярна маса.
Молярня маса –
фізична величина,
яка
Показує  масу 1 моля
речовини
Позначаєтся
М
Вимірюється
г/моль

Молярний об’єм. Закон Авогадро (1811 г.)
Молярний   об'єм -
 фізична  величина,
 яка
Показує об’єм, який займає
 будь-який газ кількістю речовини 1 моль
Поозначаєтся Vm
Вимірюється  л/моль
В рівних об’ємах різних газів при однакових умовах міститься
 однакове число молекул - закон Авогадро
Нормальні умови (н.у.) - температура О ° С і тиск 1атм (101,325 кПа)
 При н.у. Vm = 22,4 л / моль

Відносна  густина газів -
 фізична  величина,
 яка
Показує, у скільки разів 1 моль
 одного газу важче або легше 1молю
 іншого газу
Позначається  D
Безрозмірна величина
Відносна густина газів

Відношення маси певного об’єму одного газу до маси такого ж об'єму іншого газу, взятого при тих же умовах, називається відносною густиною газів

Одне і те ж число молекул різних газів при однакових умовах займає однакові об’єми.
 При н.у. 1 моль будь-якого газу займає об'єм 22,4 л.
о

Закон об’ємних  співвідношень
Вимірюючи  об'єми газів, в результаті реакцій Ж.Л. Гей-Люссак
 відкрив закон газових (об'ємних) співвідношень :
Ж.Л. Гей-Люссак
1808

«При постійному тиску і температурі об’єми газів,що вступають в реакцію, відносяться один до одного як невеликі прості цілі числа»

Напрклад

Закон об'ємних співвідношень дозволив італійському вченому А. Авогадро припустити, що молекули простих газів складаються з двох однакових атомів (Н2, N2, Cl2, О2, F2 ...)
Всього лише вісім елементів у природі існують у вигляді двохатомних молекул : H2; N2 ; O2.
И всі галогени: F2 ; Cl2 ; Br2 ; I2 ; At2.
Молекула азоту має такий вид:

Де  n- кількість речовини(моль)
Рівняння зв'язку

Задачи  (закрепление)
Найдите число молекул в 2 молях водорода.
Найдите массу 3 моль углекислого газа (СО2  )
Рассчитайте массу 112 л водорода (н.у.)
Что тяжелее: 2 моль СО2 или 2 моль СаО ?
Найдите количество вещества серной кислоты (H2SO4) массой 4,9 г
Какой объем займет сернистый газ (SO2) , масса которого равна 3,2 г?


title: Презентація на тему «Органічні сполуки в живій природі»

text:
Органічні сполуки в живій природі
Органічні речовини в живій природі були першими об’єктами дослідження науки, що згодом дістала назву органічна хімія. Уперше це поняття ввів шведський науковець Й. Я. Берцеліус.
Органічна хімія – це розділ хімічної науки, у якому вивчаються сполуки Карбону – їхня будова, властивості, способи одержання і практичного використання.
За хімічною будовою органічні сполуки поділяють на:
Ациклічні – насичені та ненасичені вуглеводні з відкритим ланцюгом атомів;
Циклічні – сполуки із замкненим ланцюгом атомів. В свою чергу діляться на ізоциклічні та гетероциклічні.
Насичені — це вуглеводні із загальною формулою СnН2n+2 (парафіни, або алкани). Атоми вуглецю в цих сполуках пов'язані між собою і з атомами водню простими (одинарними) зв'яз-ками: С-С і С-Н.

Ненасичені — це вуглеводні із загальною формулою СnН2n (олефіни); СnН2n-2 (ацетиленові або), СnН2n-4, СnН2n-6 і т. д. Олефінові вуглеводні містять подвійний (олефіновий) зв'язок С=С, ацетиленові — потрійний зв'язок С ≡ С.

Органічні речовини як основа сучасних матеріалів: пластмаси, синтетичні каучуки, гума, штучні й синтетичні волокна
Друга половина XX ст. стала періодом інтенсивного пошуку, дослідження і виробництва полімерів. За своїми властивостями полімерні матеріали вигідно відрізняються від природних. Вони довговічніші, не зазнають корозії, мають невелику густину, досить міцні; їх легко формувати, обробляти, забарвлювати.
Пластмаси
Пластмаси — це матеріали, створені на основі полімерів, які здатні під впливом температури і тиску набувати певної форми і зберігати її.
До складу найважливіших пластмас входять такі полімери :
поліетилен;

поліпропілен;

полівінілхлорид;

полівінілацетат;

фенолоформальдегідні смоли.

Волокна
Волокна — це довгі гнучкі нитки, які виробляють із природних або синтетичних полімерів і використовують для виготовлення пряжі й текстильних виробів.
    Природні волокна – формуються на поверхні насіння (бавовна), у стеблах і листі (коноплі, льон). Їхня основа — целюлоза. Тваринні волокна є білковими полімерами.
    Штучні волокна – добувають переробкою природних полімерів, здебільшого целюлози. Вони мають низку переваг, які стосуються технології волокон і якості виробів із них. Найважливішими штучними волокнами є віскозне й ацетатне.
    Синтетичні волокна – виробляють із органічних сполук, здійснюючи хімічні реакції. До волокон цього типу належать капрон, найлон, енант, нітрон, лавсан та ін.
  До сьогодні людство використовує органічні речовини аби задовольнити матеріальні потреби, передусім - у харчових продуктах, зручному одязі, комфортному житлі, теплі і т.д.
Доведемо це на прикладі целюлози:
Незважаючи на те, що організм людини практично не засвоює целюлозу, вона відіграє важливу роль у харчуванні і підтриманні здоров’я.
Тривимірна структура целюлози
Целюлоза
природний полімер, полісахарид, волокниста речовина, головна складова частина оболонки рослинних клітин. У найбільшій кількості міститься у деревині, волокнах бавовни, льону і ін.
(С6Н10О5)x
(С6Н10О5)x
Саме целюлоза, що міститься в рослинах, є основною поживною речовиною у складі корму для багатьох сільськогосподарських тварин, яких використовують для одержання м’яса, молока, жиру, яєць, вовни тощо.
Підготувалиучні 11 класуСєдих ДмитроБеренич Владислав


Презентація на тему «Мінеральні добрива» (варіант 8)


title: Презентація на тему «Мінеральні добрива» (варіант 3)

text: N, P, K


title: Презентація на тему «Гума» (варіант 3)

text:
Click to edit Master text styles
Second level
Third level
Fourth level
Fifth level


title: Презентація на тему «Застосування оцтової кислоти, її згубна дія»

text:
           Глухівська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №2
Презентацію підготувала
учитель хімії :
Забара Оксана Василівна
2011 – 2012 н. р.
Застосування оцтової кислоти, її згубна дія.
Будова
молекули
Фізичні
властивості
Хімічні
властивості
Переваги
оцтової
кислоти
Недоліки
Оцтової
кислоти
Висновок
Використана
 література

Зміст
Молекулярна  формула оцтової кислоти
Кулестержнева модель молекули
оцтової кислоти
Структурна формула оцтової кислоти
Структурна формула оцтової кислоти
має різкий специфічний запах,
Оцтова кислота – безбарвна рідина, летка,
змішується з водою в будь-яких пропорціях.
  У побуті відома у 3 – 9 % розчині (столовий оцет),
80 % водного розчину (оцтова есенція).
  Фізичні властивості
оцтової кислоти
Хімічні властивості
оцтової кислоти
Горіння безводної
 оцтової кислоти
Взаємодія оцтової кислоти
з металами
Взаємодія оцтової кислоти з оксидами
металів
Горіння безводної
оцтової кислоти
Взаємодія оцтової
кислоти з металами
Взаємодія оцтової
кислоти з оксидами
металів
Переваги
оцтової кислоти
Застосовують у харчовій промисловості
Застосовують у медицині
Гарний консервант
Легка в отриманні речовина
Застосовують при фарбуванні пряжи
        Отримання оцтової кислоти
У промисловості
Спиртове бродіння
Суха перегонка деревини
  Застосування оцтової кислоти у харчовій промисловості.
Гарний консервант
Підкислювач
Застосування оцтової кислоти в медицині.
На Заході яблучний оцет більше відомий своїми лікувальними властивостями. Він застосовується :
При підвищеному артеріальному тиску
При опіках
При астмі
При хворобі нирок
              При мігрені
При підвищеної температурі
Недоліки оцтової
 кислоти
дія парів  –  Кон’юктивіт
Бронхіт
Дія на шкіру
   Її пари уражують в основному
слизові оболонки верхніх
дихальних шляхів
Є отруйною речовиною
Застосування оцтової кислоти досить різноманітне. У хімічній промисловості з неї виробляють пластичні маси, різні барвники, лікарські речовини, штучне волокно (ацетатний шовк), у харчовій промисловості застосовується як консервувальний засіб та смакова приправа, застосовується у медицині.
Є отруйною речовиною, має різкий запах.
На мою думку оцтова кислота має більше переваг, ніж недоліків. Одного з недоліків можна позбутися якщо правильно проінформувати людей.
Висновки
http://shkolyar.in.ua/spoluki/zast-otctovoi-kisloty
http://vilne.org.ua/index.php?option=com_content&view=article&id=5732:pro-negatyvnu-diyu-kyslot&catid=3:socium&Itemid=13
http://feht.donntu.edu.ua/u_chem/uh_neo/00_o_hem/o_h09_02.htm
http://refs.co.ua/79856-Uksusnaya_kislota.html
http://referatu.com.ua/referats/100/1855
Використана література


title: Презентація на тему «Полімери та пластмаси»

text:
Полімери та пластмаси
План
Вступ. Поняття  Полімерізації. Полімери
Пластмаси. Склад пластмаси
Поліетилен
Поліпропилен
Полівінілхлорид
Висновок
Вступ. Поняття  Полімерізації. Полімери
   Полімеризація – реакція послідовного сполучення молекул вихідних речовин, що дістали назву мономери, в одну макромолекулу.

    Полімери – високомолекулярні сполуки, макромолекули яких складаються з великої кількості структурних ланок, що послідовно сполучені між собою хімічними зв’язками. Відносна молекулярна маса таких сполук становить від кількох тисяч до кількох мільйонів.
      Пластмаси  - це матеріали на основі полімерів, які здатні при нагріванні набувати заданої форми та зберігати їх після охолодження.
Склад пластмаси
Поліетилен
Поліетилен – це термопластична, стійка проти дії кислот, лугів й окисників пластмаса.
Хімічне рівняння:  [ CH2 – CH2 ]n
Технологія процесу: щоб надати поліетилену потрібних
експлуатаційних властивостей, слід перетворити його на
пластмасу.
Промислові умови утворення: Якщо етилен нагріти до
150—200°С і піддати високому тиску, його молекули почнуть
сполучатися одна з одною у великі молекули.
Поліетилен
Застосування. Завдяки високій хімічній стійкості поліетилен широко застосовується в хімічній промисловості для виробництва пластикових труб, частин різних апаратів, внутрішньої футеровки місткостей для зберігання кислот тощо. Поліетилен застосовується також в електротехнічній, електрокабельній і радіотехнічній промисловості як добрий ізолятор електропроводів. Значна частина поліетилену йде на виготовлення водопровідних труб, а також різних побутових предметів — поліетиленових плівок, бутелів, пробок тощо. Крім того, деякі поліетиленові матеріали використовують у медицині.
Вироби з поліетилену
Поліпропілен
Поліпропілен - термопластичний  полімер, одержуваний полімеризацією пропілену. Стійкий проти дії кислот, лугів, окисників.
Хімічне рівняння:  [ СН2—СН ]n
                                                  CH3
Технологія процесу: поліпропілен  одержують
полімеризацією пропілену в присутності металокомплексних
каталізаторів.
Промислові умови утворення: параметри, необхідні для
отримання поліпропілену близькі до тих, при яких
отримують поліетилен низького тиску. При цьому, залежно
 від конкретного каталізатора, може виходити будь-який
тип полімеру або їх суміші.

Поліпропілен
Застосування. Поліпропілен за використанням подібний до поліетилену, однак вироби з нього витримують більше навантаження й нагрівання, ніж поліетиленові. Велика стійкість проти численних згинань і стирання забезпечує високу міцність поліпропіленових канатів, сіток, технічних тканин. Крім того, його застосовують при виготовленні взуття та одягу, іграшок, гребінців, футлярів, посуду тощо.
Вироби з поліпропилену
Полівінілхлорид
Полівінілхлорид - безбарвна, прозора пластмаса,
термопластичний полімер вінілхлориду.
Хімічне рівняння: [ CH2-CH ]n
                                                Cl
Технологія процесу:виходить суспензійною  або
емульсійною  полімеризацією вінілхлориду, а також
полімеризацією в масі.
Промислові умови утворення: при температурах вище
1200º C починається помітне відщеплення HCl, що
протікаєкількісно при 300-3500º C. При більш високих
температурах спостерігається розрив полімерних ланцюгів з
утворенням вуглеводнів.
Полівінілхлорид
Застосування. Застосовується як ізоляційний матеріал електричного дроту й антикорозійний матеріал для покриття днищ автомобілів, у виробництві лінолеуму, штучної шкіри для взуття, металопластикових вікон, клейонки, деталей хімічної апаратури, труб. З полівінілхлориду виготовляють також плащі від дощу тощо.
Застосування полівінілхлориду
Політетрафлуоретен ( тефлон)
Політетрафлуоретен ( тефлон) - пластмаса, що володіє рідкісними фізичними і хімічними властивостями і широко застосовується в техніці та в побуті.
                                        F    F
Хімічна формула:  [ С – С ]n
                                                                     F    F
Порівняно з розглянутими полімерами випускається в менших кількостях, проте набув широкого застосування завдяки своїм властивостям – високій температурі плавлення, великій твердості, термічній і хімічній стійкості, низькому коефіцієнту тертя. За хімічною стійкістю тефлон перевищує такі метали, як платина і золото. На нього
не діють органічні розчинники, розчини навіть гарячих концентрованих кислот, у тому числі і нітратної, лугів тощо. Більше того, не існує жодного розчинника, у якому тефлон хоча б набухав. Специфічна структура молекул зумовлює унікальні фізичні й хімічні властивості фторопластів, які відсутні в інших матеріалів. Ці властивості забезпечили полімеру широке застосування в авіації, радіотехніці, харчовій й фармацевтичній і холодильній промисловості. Інертність тефлону до масел , кислот і жирів дає змогу виготовляти з нього різний посуд для приготування і зберігання харчових продуктів, лікарських препаратів. Він не впливає на фізіологічні процеси, тому використовується у виготовленні штучних хрящів і кісток .
Вироби з політетрафлуоретену
Висновок
Роблячи висновок, слід зазначити, що використання полімерів в наш час є досить таки поширеним. І це не дивно. Завдяки своїм деяким хімічним властивостям, таким як, наприклад, міцність, стійкість, тугоплавкість,  вони є зручними у використанні, як у побуті, так і на заводах, фабриках тощо. Однак мають і низку мінусів. Передусім вони пов’язані з тим, що полімери є шкідливими для екології нашого світу.


title: Презентація на тему «Цемент»

text:
Цемент
Цеме́нт — загальна назва мінеральних в'яжучих порошкоподібних матеріалів, які після затворення їх водою, з рідкого або тістоподібного стану переходять у твердий каменеподібний стан при звичайній температурі і використовується для зв'язування з іншими матеріалами.
Основні види цементу

Портландцемент
Шлаковий(шлакопортланд)цемент
Сульфатостійкий цемент

Білий цемент

Портландцемент
	Його різновиди є основними в’яжучими речовинами в будівництві. Портландцементом називають гідравлічну в’яжучу речовину, що отримується помелом портландцементного клінкеру з гіпсом, а також зі спеціальними добавками.
	Порталандцементний клінкер - продукт випалення до спікання тонко дисперсної однорідної сировинної суміші, що складається з вапняку і глини або деяких матеріалів (мергелю, доменного шлаку та інших). При випаленні забезпечується вміст у клінкері переважно високоосновних силікатів кальцію. Для регулювання термінів схоплювання портландцементу в клінкер при помелі додають двоводний гіпс в кількості 1,5-3,5% (по масі цементу в перерахунку на SO3).
	За складом розрізняють: портландцемент без добавок; портландцемент з мінеральними добавками; шлакопортландцемент та інші.

Шлаковий(шлакопортланд) цемент
	Загальна назва цементів, що отримуються спільним помелом гранульованих доменних шлаків з добавками-активізаторами (вапно, будівельний гіпс, ангідрит та інші) або змішування цих, роздільно подрібнених, компонентів.
	Розрізняють такі види шлакопортландцементу: вапняно-шлаковий із змістом вапна 10-30% і гіпсу до 5% від маси цементу і сульфатно-шлаковий із змістом гіпсу або ангідриту 15-20%, портландцементу до 5% або вапна до 2%. 	Шлаковий цемент застосовують для отримання будівельних розчинів і бетонів, що застосовуються переважно в підземних і підводних спорудах. Вапняно-шлаковий цемент найбільш ефективний у виробництві автоклавних матеріалів і виробів.

Сульфатостійкий цемент
	Виготовляють з клінкеру нормованого мінералогічного складу: у клінкері повинно бути не більше 5% трьохкальцієвого алюмінату і не більше 50% трьохкальцієвого силікату. Низький граничний вміст трьохкальцієвого алюмінату потрібний тому, що сульфатна корозія розвивається в результаті взаємодії сульфатів, що знаходяться в навколишньому середовищі, з трьохкальцієвим гідроалюмінатом цементного каменю. 	Якщо в цементному камені трьохкальцієвий гідроалюмінат присутній в малих кількостях, то утворюється незначна кількість гідросульфоалюміната кальцію. 	Тоді він безпечний, оскільки розподіляється в порах бетону, витісняючи звідти воду або повітря, і внутрішньої напруги в бетоні не викликає.

Білий цемент
(БЦ) виготовляють з малозалізистого клінкеру (сірий колір звичайного цементу обумовлений головним чином наявністю сполук заліза у вихідних сировинних матеріалах). Білий цемент є матеріалом з унікальними характеристиками, які дозволяють використовувати його у виготовленні скульптурних елементів, колон, а також при оздоблювальних роботах, наприклад, фасаду будівлі. Естетичні вимоги, яким повинні відповідати фасади і інші парадні будівельні елементи, роблять застосування білого цементу особливо ефективним. Білий цемент застосовують також для кольорових цементобетонних дорожніх покриттів, наприклад на площах у монументальних споруд.
Виробництво
Сировиною для виробництва цементу служать вапняк і глина, які змішують у певному співвідношенні  випалюють до спікання при температурі близько 1450 °C. Випалювання проводять у спеціальних циліндричних печах, викладених всередині вогнетривким матеріалом. Сучасні потужні цементні печі досягають у довжину 185 м і мають внутрішній діаметр до 5 м їх встановлюють дещо нахиленими. При обпаленні в цементному матеріалі послідовно відбуваються такі головні хімічні перетворення. При 100—120°С випаровується волога. При 500 °C вигоряють органічні домішки. При 800—1000°С розкладається вапняк:
CaCO3 = CaO + CO2 ↑
При 1000—1300°С оксид кальцію взаємодіє з діоксидом силіцію SiO2 і Al2O3 з глини з утворенням силікатів і алюмінатів кальцію:
3CaO + SiO2 = 3CaO • SiO2 (Ca3SiO5)
2CaO + SiO2 = 2CaO • SiO2 (Ca2SiO4)
3CaO + Al2O3 = 3CaO • Al2O3 (Ca3(AlO3)2)
При 1300—1450°С відбувається спікання утворених силікатів і алюмінатів кальцію.
Куски спеклої цементної маси, яку називають клінкером, вивантажуються з нижнього кінця печі і після охолодження розмелюються, внаслідок чого утворюється сіро-зелений порошок, який і називають цементом.

Застосування
Цемент звичайно використовують у суміші з піском. На одну частину маси цементу беруть 3—5 частин піску. З такої суміші разом з водою виготовляють напіврідку тістоподібну масу, яку називають цементним розчином. Цементний розчин через деякий час тужавіє, а потім твердне в каменеподібну речовину. Твердіння цементного розчину при звичайній температурі продовжується майже місяць. Обумовлюється це явище складними хімічними реакціями, головніші з яких можна зобразити такими рівняннями:
Ca3SiO5 + 5H2O = Ca2SiO4 • 4H2O + Ca(OH)2
Ca2SiO4 + 4H2O = Ca2SiO4 • 4Н2О
Ca3(AlO3)2 + 6H2O = Ca3(AlO3)2 • 6Н2О
Змішування цементного розчину з гравієм і щебенем дає бетон. Якщо бетоном наповнити залізний каркас (залізні стержні, дріт тощо), то тоді його називають залізобетоном. Цемент (бетон) дуже міцно зв'язується з залізом і має однаковий з нимкоефіцієнт теплового розширення, при цьому бетон має високий опір до стиснення, а металоконструкція — до згину. Бетон і залізобетон мають дуже високу твердість і механічну міцність. їх широко використовують при будівництві гідроелектростанцій, мостів, каналів, заводських корпусів і в житловому будівництві.


title: Презентація на тему «Чисті речовини та суміші» (варіант 1)

text:
.
kuksa-natalija@mail.ru
kuksa-natalija@mail.ru
kuksa-natalija@mail.ru
kuksa-natalija@mail.ru
kuksa-natalija@mail.ru
kuksa-natalija@mail.ru
kuksa-natalija@mail.ru
kuksa-natalija@mail.ru
kuksa-natalija@mail.ru
kuksa-natalija@mail.ru
kuksa-natalija@mail.ru
kuksa-natalija@mail.ru
kuksa-natalija@mail.ru
kuksa-natalija@mail.ru
kuksa-natalija@mail.ru
kuksa-natalija@mail.ru
kuksa-natalija@mail.ru
kuksa-natalija@mail.ru
kuksa-natalija@mail.ru
kuksa-natalija@mail.ru
kuksa-natalija@mail.ru
kuksa-natalija@mail.ru
kuksa-natalija@mail.ru
kuksa-natalija@mail.ru
kuksa-natalija@mail.ru
kuksa-natalija@mail.ru
kuksa-natalija@mail.ru
kuksa-natalija@mail.ru
kuksa-natalija@mail.ru
kuksa-natalija@mail.ru
kuksa-natalija@mail.ru
kuksa-natalija@mail.ru
kuksa-natalija@mail.ru
kuksa-natalija@mail.ru


title: Презентація на тему «Хімічна промисловість» (варіант 1)

text:
www.themegallery.com
Click to edit Master title style
Click to edit Master text styles
Second level
Third level
Fourth level
Fifth level
Click to edit Master title style
Click to edit Master subtitle style
L/O/G/O
Click to edit Master text styles
Second level
Third level
Fourth level
Fifth level
4
1
2
3


title: Презентація на тему «Жири» (варіант 1)

text:
Жири. Склад жирів, їх утворення. Жири у природі. Біологічна роль жирів.
Жири - складні ефіри гліцерину і вищих одноатомних карбонових кислот.
Головним критерієм, за яким ці речовини об’єднали в одну групу, є те, що вони не розчиняються у воді, але добре розчиняються у неполярних органічних розчинниках: естері, бензині, хлороформі.
За хімічною структурою жири є складними естерами триатомного спирту гліцеролу та високомолекулярних жирних кислот.
Жирні кислоти – це органічні сполуки, до складу яких входить карбоксильна група та довгий вуглеводневий ланцюг.
Найпоширенішими є:
пальмітинова та
олеїнова жирні кислоти.
Жири - природна сировина, з якої за допомогою хімічних перетворень уперше добули вищі карбонові кислоти - насичені й ненасичені.
Перші припущення щодо наявності в жирах «прихованої кислоти» були зроблені ще в XVII столітті. Мила - натрієві й калієві солі вищих карбонових кислот - здавна виготовляли варінням жирів з лугом.
1741 р. французький хімік Клод Жозеф Жоффруа (1685-1752) дією сильної неорганічної кислоти на мило добув масну на дотик суміш. Він припустив, що добута маса є жиром. Досліджуючи її властивості, науковець виявив,  що це не так.
Які ж були подальші кроки на шляху з'ясування хімічної природи жирів?
 Гідроліз жирів - хімічна реакція, за допомогою якої 1779 р. шведський хімік Карл Вільгельм Шеєле виявив: один з продуктів гідролізу (розкладання під дією води) жирів - гліцерин.
1817 р. його співвітчизник Шеврьоль добув з жирів уже відому «солодку олію Шеєле».
Непересічне значення мало відкриття ним у продуктах дії водних розчинів лугів і кислот на різноманітні жири раніше невідомих сполук. Ними виявилися вищі карбонові кислоти – стеаринова, пальмітинова, олеїнова.
 Сорок років потому Марселен Бертло встановив структуру гліцерину і з нього та вищих карбонових кислот синтезував жир. Отже, склад і структуру природних жирів було доведено експериментально.
Жири містяться у всіх рослинах і тваринах.
У рослинах вони накопичуються переважно в насіннях, у плодовій м'якоті, у тваринних організмах - у сполучній, підшкірній і жировій тканині.
Тваринні жири (баранячий, свинячий, яловичий і т.п.), як правило, є твердими речовинами з невисокою температурою плавлення (виключення - риб'ячий жир)
Тваринні жири містять переважно насичені жирні кислоти.
Рослинні жири (масла) отримують із зерен масляних рослин, наприклад із соняшника, хлопка, льону, сої. За ступенем очистки рослинного масла розділяють на: сирі, рафіновані, нерафіновані.
Рослинні жири багаті на ненасичені жирні кислоти.
Жири - висококалорійні продукти. Деякі жири містять вітаміни A, D (наприклад, риб'ячий жир, особливо трісковий жир), Е (бавовняна, кукурудзяна олія).
Жири відрізняються гарною засвоюваністю, що залежить від сорту і консистенції жиру. Краще засвоюються рідкі жири і жири з більш низькою температурою плавлення.
Жири мають велике значення в народному господарстві. Вони використовуються в парфумерії, шкіряній і лакофарбовій промисловості, у виробництві мила, маргарину і т.п.
Жири мають величезне біологічне значення.
Вони виконують в організмі різні функції.
Жири охороняють організм від теплових втрат, тому що є поганим провідником тепла.
Частина жиру використовується для побудови кліток (структурний жир), частина відкладається у виді запасної резервної речовини (резервний жир).
Жир захищає деякі органи (наприклад, печінка) від механічних впливів, тому що має визначену пружність.
Жири в організмі можуть утворюватися не тільки з жирів, що надходять з їжею, але й у результаті синтезу з вуглеводів і білків.
При повному виключенні жиру з їжі він все ж таки утворюється і в досить значній кількості може відкладатися в організмі. Основним джерелом утворення жиру в організмі служать переважно вуглеводи.


title: Презентація на тему «Природні джерела органічних речовин» (варіант 2)

text:
Природні джерела органічних речовин

Природні джерела органічних речовин
   У природі вуглеводні зустрічаються переважно у вигляді природного газу, нафти, кам'яного вугілля. Є два способи використання цих горючих копалин: один —у вигляді палива, тобто як джерела енергії, інший — у вигляді сировини для подальшої переробки. Перший спосіб означає звичайне спалювання, другий —це органічний синтез. З вуглеводнів, виділених з нафти, природного газу і вугілля, можна добути багато різних речовин, а з них виробити ще більше корисних матеріалів.
ПРИРОДНИЙ ГАЗ
У природному газі містяться вуглеводні з низькою молекулярною масою, основними компонентамі є метан. Його вміст в газі різних родовищ вагається від 80% до 97%. Окрім метану – етан, пропан, бутан. Неорганічні: азот– 2%; СО2; Н2О;  Н2S, благородні гази. При згоранні природного газу виділяється багато тепла
Склад природного газу
Метан
CH4, безбарвний газ,  t кіп 164 °C. Основний компонент природних (77-99%), попутних нафтових (31-90%), копальневого і болотяного газів. Горить безбарвним полум'ям. З повітрям утворює вибухонебезпечні суміші. Сировина для здобуття багатьох коштовних продуктів хімічної промисловості — формальдегіду, ацетилену, сірковуглеця, хлороформу, синильної кислоти, сажі. Застосовується як паливо.
Пропан
СН3 - СН2 - СН3, безбарвний газ, t кіп -42,1 °С. Міститься в природних і нафтових газах, утворюється при крекінгу нафтопродуктів. Застосовується, напр., для здобуття пропилену, нітрометану. У суміші з Бутаном використовується як побутовий газ
Крекінг-термічна або каталітична переробка вуглеводнів

Етан
.СН3 - СН3, безбарвний газ,  t кіп -88,6 °С. Міститься в нафтових і природних газах. Сировина в промисловому органічному синтезі.
Супутні нафтові гази
 Існують поклади природного газу, що залягає разом із нафтою і разом із нею виходить на поверхню із свердловини. Це так звані супутні нафтові гази. Вони є сумішшю летких вуглеводнів, хоча, на відміну від природного газу, в них менший вміст метану —до 40 %, а більше його гомологів та інших газів. Суміш газів розділяють і використовують як паливо і як хімічну сировину. Суміш пропану і бутану зріджують і зберігають під тиском у балонах. Це дає змогу транспортувати газ у місця, не підключені до мережі газопроводів.
Склад попутного нафтового газу
Способи видобутку природного газа і нафти
Найважливіші продукти, одержувані з природного і попутного нафтового газу
Природні
горючі
 гази

Водень
Аміак

Солі амонія
 Азотна кислота
 Карбамід
Розчинники Синтетичний каучук Пластмаси

Сірководень
сіра
 Сірчана кислота

Синтез - газ

Кисневмісні  речовини

Гелій
Поліетилен

Этиловий спирт

Нафта
  горюча масляниста рідина, поширена в осадовій оболонці Землі; найважливіша корисна копалина. Про існування нафти було відомо ще в давньому Єгипті.
Видобуток нафти
Морський видобуток нафти
Нафтопереробний завод
 Горіння нафти
Схема трубчастої установки для безперервної перегонки нафти
1 – Трубчаста піч
.2 – рефтіфікационная колона
3 -Холодильник

КАМ’ЯНЕ ВУГІЛЛЯ
Тверде пальне, корисна копалина рослинного походження, один з різновидів викопного вугілля .Є щільною породою чорного, інколи сіро-чорного кольору з блискучою, напівматовою або матовою поверхнею.
Коксування вугілля
Коксуванням називають метод термічної переробки переважно кам'яного вугілля, що полягає в їх нагріванні без доступу повітря до 1000-1100 0С і витримані, при цій температурі, внаслідок чого паливо розкладається з утворенням летючих продуктів і твердого залишку коксу. Основним цільовим продуктом цього процесу є кокс, що використовується головним чином як відновник і паливо в металургійній промисловост

Схема коксової печі
Кам’яне вугілля
Камери для коксування вугілля
Завантажувальні отвори
Труби для виходу  летких продуктів

Газозбірник

 Регенератори  для нагрівання  газу і повітря
Продукти конденсату
 Сировина

t= 900 – 1050 ۫C, без доступу повітря
 Продукти переробки кам’яного вугілля
 Світильний газ
Кам’яне вугілля
Кокс
Нафталін
Трінітронафталін
                           Красителі
Аміак
Тротил
Толуол
Красителі
Сахарин

Анілін
Саліцилові  препарати
Фенацетин
Бензол
Пек
Фенол
Пластмаси
Камвугільна
смола
 Пікринова
кислота
Красителі
Найбільш важливими джерелами органічних речовин є природний і попутний нафтовий гази, нафта і вугілля.
 Природний газ, нафта і вугілля – це не лише паливо, але і багатюще джерело сировини для хімічної промисловості.
 Знання будови речовин і закономірностей їх перетворень дозволяє людині штучно створювати речовини, яких немає в природі. Тому разом з іншими науками органічна хімія стає усе більш могутньою безпосередньою продуктивною силою.

Висновки:


title: Презентація на тему «Фосфор» (варіант 3)

text:
Фосфор
Підготувала:
Ліцеїстка II курсу
Біолого – хімічного профілю
Нетішинського НВК
Пацаловська Лілія
Основні відомості
Фосфор (від грец. Phosphoros - світлоносний ; лат. Phosphorus) P, хімічний елемент V групи періодичної системи.
Відомо 10 модифікацій фосфору, з них найважливіші - білий , червоний і чорний фосфор (технічний білий фосфор називають жовтим фосфором ).
Один з найпоширеніших елементів земної кори: 0,08-0,09% її маси. Концентрація у морській воді 0,07 мг/л.
У вільному стані не зустрічається через високу хімічну активність.
Утворює близько 190 мінералів, найважливішими з яких є апатит Ca5(PO4)3(F, Cl, OH), фосфорит та інші.
Алотропні модифікації
Білий фосфор - м’яка, безбарвна кристалічна речовина, схожа на віск.
Має молекулярні кристалічні ґратки, у вузлах яких розміщені тетраедричні молекули P4. Летка, легкоплавка речовина, має характерний запах часнику.
Не розчиняється у воді, але добре розчиняється у сірковуглеці CS2 і бензині. Легкозаймиста речовина, тому зберігають її під водою.
Білий фосфор у темряві на повітрі світиться зеленкувато-жовтим світлом. Це явище називається люмінесценція. Воно спричиняється повільним окисненням білого фосфору. Білий фосфор - надзвичайно отруйна речовина, навіть у малих дозах. 50 мг білого фосфору - смертельні!
При тривалому слабкому нагріванні білий фосфор переходить у червоний.

Алотропні модифікації
Червоний фосфор - порошок червоно-бурого кольору, неотруйний. Має атомні кристалічні ґратки. Не розчиняється у воді і сірковуглеці.
Без запаху, у темряві не світиться.
Встановлено, що червоний фосфор є сумішшю кількох алотропних модифікацій, які відрізняються одна від одної кольором - від яскраво-червоного до фіолетового.
Червоний фосфор легко вбирає вологу, тобто є гігроскопічним.
При нагріванні без доступу повітря випаровується, а при охолодженні його пара перетворюється на білий фосфор.

Алотропні модифікації
Чорний фосфор - речовина, схожа на графіт, масна на дотик, має металічний блиск, не отруйний, виявляє властивості напівпровідників.
Добувають чорний фосфор тривалим нагріванням білого фосфору під великим тиском.

Фосфор
p
31
+15
0

2
8
5
P = 15
e =  15
N = 16
−

1s²

2p⁶
2s²
3s²

3d
0
Поширення у природі
Фосфати
Фосфорити
Застосування фосфору
 Для виробництва добрив та миючих засобів
Червоний фосфор:
у виробництві сірників
Білий фосфор
 як димоутворювальний і запальний засіб
Чорний фосфор
в металургії
Фізичні властивості
Білий фосфор
біла речовина (через домішки може мати жовтуватий відтінок)
легко ріжеться ножем і деформується від невеликих зусиль
має молекулярну будову, формула P 4.
легкорозчинний в органічних розчинниках щільність становить близько 1823 кг / м .
плавиться при 44,1 C.
надзвичайно активний.
отруйний (викликає ураження кісток, кісткового мозку, некроз щелеп, летальна доза білого фосфору для дорослого чоловіка становить 0,05-0,1 м.
Жовтий фосфор
вогненебезпечна кристалічна речовина від світло-жовтого до темно-бурого кольору.
плавиться при +34 C, кипить при +280 C.
у воді не розчиняється, на повітрі легко окислюється і займається
горить сліпучим яскраво-зеленим полум'ям з виділенням густого білого
Фізичні властивості
Червоний фосфор
більш термодинамічно стабільна модифікація елементарного фосфору
має формулу Р n і являє собою полімер зі складною структурою
має відтінки від пурпурно-червоного до фіолетового, а в литому стані - темно-фіолетовий з мідним відтінком металевий блиск
малорозчинний
на повітрі не самозаймається, аж до температури 240-250 С (при переході в білу форму під час сублімації)
розчиняється у воді, а також в бензолі, сірковуглеці й інших
щільність досягає 2400 кг / м
Чорний фосфор
найменш активна форма
має високу (2690 кг / м ) щільність
чорна речовина з металевим блиском, жирна на дотик і дуже схоже на графіт, і з повністю відсутньою розчинністю у воді або органічних розчинниках
проводить електричний струм і має властивості напівпровідника
температура плавлення чорного фосфору 1000 С
Добування
Вільний фосфор отримують з природних фосфатів, прожарюючи їх з коксом і піском:
Ca3(PO4)2 +3SiO2 +5C = 2P +3CaSiO3 +5CO
Хімічні властивості
Для фосфору характерні відновні властивості,  які він виявляє у реакціях з неметалами:

4P+3O2 (нестача)  =     2P2O3
4P+5O2 (надлишок)   =  2P2O5
2P+5Cl2 (надлишок)   =    2PCl5

В реакціях з активними металами фосфор виступає в ролі окисника:

3Mg+2P    =   Mg3P.
Хімічні властивості
Суміш червоного фосфору з бертолетовою сіллю КСl03 займається з вибухом навіть від найменшого тертя або натискання:Суміш червоного фосфору з бертолетовою сіллю КСl03 займається з вибухом навіть від найменшого тертя або натискання:

10KClO3 + 12P(черв.) = 10KCl + 3P4O10

До молекул оксиду вмить приєднуються молекули води й утворюється метафосфорна кислота:

P2O5+H2O=2HPO3

Хімічні властивості
Фосфор реагує з деякими неметалами-окисниками, при цьому можуть утворюватися похідні Фосфору з різним ступенем окиснення:
2P + 3S = P2S3
2P + 5S = P2S5
2P + 3Cl2 = 2PCl3
2P + 5Cl2 = 2PCl5
Фосфор вступає у взаємодію з багатьма активними металами:
3Ca + 2P = Ca3P2
Відходи фосфору знищують за допомогою розчину купрум(ІІ) сульфату:
2P + 5CuSO4 + 8H2O = 2H3PO4 + 5Cu + 5H2SO4
Кругообіг фосфору в природі
Кругообіг фосфору в природі


title: Презентація на тему «Полівінілхлорид» (варіант 2)

text:
Полівінілхлорид
Підготувала учениця 11-М класу
Євграфова Марина

Полівінілхлорид- (ПВХ)-або поліхлорвініл,поліхлорвінілова смола-безбарвна, прозора пластмаса, термопластичний полімер, продукт полімеризації хлорвінілу  CH2=CHCl. Щоб одержати з поліхлорвінілу м`який матеріал, його змішують з пластифікатором.
ПВХ
Отримання
В присутності органічних пероксидних сполук при 40 °C і тиску 5 атм хлорвініл легко полімеризується в еластичну масу, яку й називають поліхлорвініловою смолою
Вигляд молекули ПВХ
Зовнішній вигляд
Міжнародний знак вторинної переробки для полівінілхлориду
Властивості:Молекулярна формула: (C2H3Cl)nМолярна маса: 62,5 г·моль−1 Зовнішній вигляд: порошок білого кольоруЗапах: запахГустина: густинаТпл. :  100–260°C
Властивості:  +
Поліхлорвініл досить стійкий проти дії кислот і лугів. Він має високі діелектричні властивості, негорючий, легко фарбується.
Його застосовують для ізоляції електричних провідників, виробництва лінолеуму, штучної шкіри для взуття, вікна (металопластикові вікна). З поліхлорвінілу виготовляють також настільні церати, портативні плащі від дощу тощо.
Поліхлорвініл порівняно легко розкладається при нагріванні, виділяючи хлористий водень.
Властивості:     ___
Істотним недоліком ПВХ є низька теплостійкість (не вище 70 °C). При низьких температурах пластифікат втрачає міцність, а при високих різко погіршує свої електричні властивості.
Полівінілхлорид широко використовується для виробництва пластикових водонапірних каналізаційних та труб, футерування труб і реакторів в хімічній промисловості.
Хлорування полівінілхлориду одержують перхлорвінілову смолу , з якої виготовляють хімічно стійке волокно хлорин.
Вироби з ПВХ
Платівки з ПВХ
Рукавички з ПВХ
Лінолеуми з ПВХ
Дякую за увагу!!!


title: Презентація на тему «Карбонатна кислота. Карбонати»

text:
Карбонатна кислота. Карбонати.
Підготувала:
Учениця 10 класу
Прилуцької ЗОШ І-ІІІ ст. № 13
Імені Святителя Іоасафа Бєлгородського
Вугільна кислота ( дигідрогенкарбонат,  гідроксиметанова, карбонатна  кислота )  — слабка двоосновна кислота з хімічною формулою Н2СО2. У чистому вигляді нестійка.  Утворюється в малих кількостях при розчиненні вуглекислого газу у воді , в тому числі і вуглекислого газу з повітря.  Утворює ряд стійких неорганічних таорганічних похідних: солі (карбонати та
 гідрокарбонати), естери, аміди та ін
Структурна формула
Кулестрижнева модель
На відміну від сульфатної чи нітратної карбонатна кислота слабка і нестійка, існує лише в розбавленому розчині, виділити з якого її неможливо, тому що при нагріванні кислота розкладається на воду й вуглекислий газ.
Хімічні властивості карбонатної кислоти і карбонатів

Хімічні властивості карбонатної кислоти і карбонатів

Хімічні властивості карбонатної кислоти і карбонатів . Розкладання солей карбонатної кислоти при нагріванні.
Застосування найважливіших карбонатів
Вапнування
ґрунтів
Виробництво скла
Скло – це натуральна продукція. Найважливішою сировиною для його виробництва є кварцовий пісок, вапно і карбонат натрію.
Чорна металургія
Будівельний матеріал
Виробництво вапна


title: Презентація на тему «Хімічні реакції»

text:
3
2
1
1
4
2
+
50
100
150
200
250
CuO + H2 = Cu + H2O
+
=
+
HCl
Fe
t
MnO2


title: Презентація на тему «Миючі засоби в побуті. Мило. Првальні порошки»

text:
Миючі засоби в побуті. Мило. Првальні порошки
Синтетичні миючі засоби – це натрієві солі кислих складних ефірів, вищих спиртів і сірчаної кислоти:

R-CH2-OH + H-O-SO2-OH ( R-CH2-O-SO2-OH + H2O

R-CH2-O-SO2-OH + NaOH ( R-CH2-O-SO2-ONa + H2O

В останні роки виробництво синтетичних миючих засобів (СМЗ) у світі стало обчислюватися вже десятками мільйонів тонн у рік.
Незважаючи на те, що наступила епоха СМЗ, мило ще цілком не здало свої позиції: його рекомендується використовувати для ручного прання виробів з бавовняних і лляних тканин.
Якщо зануритися у далеке минуле, то можна довідатися про мило багато цікавого. Так, у далекій древності волосся для краси намазували оліями і пахощами. У дні жалоби голову посипали попелом. А потім - дивна справа - жир легко змивався, волосся ставало чистими, блискучими. Адже попіл у сполученні з оліями - прообраз мила.
Цю властивість і використовували чотири тисячоріччя назад, створивши милоподібну напіврідку речовину "сапо". Застосовували його не стільки з гігієнічними, скількох з косметичними цілями. Липка, що легко засихає, що швидко змивається маса служила для укладання волосся.
Мило ж довгий час стояло в одному ряді з медичними засобами і ліками. І лише в 1424 році в Італії, у Севоні, промисловим шляхом стали випускати тверде мило. Жири з'єднували не з золою, а з природною кальцинованою содою, що добували з озер.
Для варіння мила використовували яловиче, бараняче, свиняче, кінське сало, кістяний, китовий і риб'ячий жир, відходи жирів різних виробництв. Додавали
і рослинні олії - лляне, бавовняне, маслинове, мигдальне, кенжутове, кокосове і пальмове.
Багато сторіч назад виникло миловаріння на Русі, де з древніх часів лю дивідрізнялися охайністю, звичкою до регулярного миття в лазні, парильні. Мила варили багато - у домашніх умовах і в майстерних ремісників. Потім з'явилися миловарні заводи.
Господарське тверде мило є сумішшю натрієвих солей природних і синтетичних жирних кислот. У залежності від способу переробки тверде господарське мило поділяють на піліроване (перетерте на вальцях), що містить 72% натрієвих солей жирних кислот, і звичайне 60% і 70% Піліроване мило має яскраво-жовтий колір, 70%-е звичайне – жовтий і темно-жовтий, 60%-е, одержуване на основі жирової сировини з добавками нафтенових кислот, - темно-коричневий.
З твердого господарського мила механічним шляхом у невеликих обсягах виготовляють мильні порошки, гранули, стружку. Так, для одержання порошку суміш мила і соди розпорошують у середовищі холодного повітря.
Сполуки та компоненти миючих засобів та їх функцій
Ми вже говорили про те, що люди користалися милом протягом багатьох століть, але тільки в XVIII – XIX століттях почали спроби пояснити, чому воно відмиває бруд. Було показано, що мило миє тому, що є поверхнево-активною речовиною. Природно, що при створенні СМЗ поверхнево-активні речовини (УПАВШИ) стали  їх основними компонентами.
Але якщо частки забруднень у виді чи суспензій емульсій і перейшли в миючий розчин, - це ще не усі: вони повинні там залишитися і не осідати знову на білизні, що стирається. Щоб запобігти таке повторне забруднення білизни, у миючі засоби додають спеціальні антиресорбенти (карбоксиметилцеллюлозу, казеїн і ін.).
Для зв'язування солей твердості до складу СМЗ уводять спеціальні добавки: поліфосфати, силікати, кальциновану соду, деякі інші солі. Нагадаю, що при пранні господарським милом ці добавки в миючий розчин ви повинні вводити самі. У цьому випадку можна скористатися нашатирним спиртом, тринатрийфосфатом і кальцинованою содою. Отже, перевага СМЗ полягає в тім, що їхні кальцієві солі розчинні у воді. Тому на відміну від звичайного мила вони не втрачають миючу дію й у твердій воді.
Миючі засоби містять також і лужні добавки (зокрема, кальциновану соду), що сприяють руйнуванню жирових забруднень. У деякі засоби для прання бавовни і льону вводять хімічні відбілювачі, у більшості випадків перборат натрію. При температурі вище 65ос ця сполука виділяє кисень, що знебарвлює й окисляє органічні сполуки, одночасно дезінфікуючи виріб.
Щоб у випраної білизни був приємний запах, в усі миючі засоби вводять парфумерні віддушки.
Деякі речовини сприяють утворенню   в миючому розчині рясної піни;  їх вводять у миючі засоби, призначені головним чином для ручного прання. Введення до складу СМЗ таких речовин –  у більшості випадках данина смакам минулого, коли прали милом і при цьому вважалося, що в миючому розчині повинно бути багато піни.
Деякі забруднення білкового походження (кров, піт, молоко, соуси, яйця) відпираються особливо важко.  Для видалення забруднень білкового походження існують особливі пральні засоби, що містять ферменти – речовини біологічного походження, що при температурі не вище 40ос руйнують білки. Після замочування брудної білизни в розчинах миючих засобів, що містять ферменти, білкові забруднення легше віддаляються при наступному пранні. Про наявність у миючих засобах ферментів завжди повідомляється на упакуванні; на це часто вказує і наявність у назві миючого засобу приставки “біо”.


title: Презентація на тему «Аспірин» (варіант 1)

text:
Аспірин
Даниленко, Реутенко 11-А
Аспірин (ацетилсаліцилова кислота) — безбарвні голчасті кристали моноклінічної структури.
Формула
С9Н8О4
Реакція добування
   Ацетилсаліцилову кислоту одержують взаємодією оцтового ангідриду та саліцилової кислоти.
Фізичні властивості
   Аспірин у чистому вигляді не має запаху, але у вологому середовищі (наприклад при контакті з повітрям) набуває запаху оцтової кислоти. Розкладається у киплячій воді та при розчиненні у лужних розчинах. Добре розчинні у воді неорганічні солі ацетилсаліцилової кислоти, проте такі розчини нестійкі та за цих умов ацетилсаліцилова кислота швидко гідролізується.

застосування
    Аспірин є популярним знеболювальним засобом (аналгетик), розроблений в 20 столітті як лікарський засіб від головного болю і артриту. Аспірин пригнічує синтез простагландинів і виробляється з дерева білої верби (Salix alba). При тривалому використанні навіть в помірних дозах аспірин може викликати шлункову кровотечу, пошкодження нирок і дефекти слуху, тому аспірин не рекомендують вживати дітям до 12 років. Також вважають, що він може викликати рідкісне захворювання - синдром Рея. Проте дослідження показують, що аспірин може попередити інфаркт і тромбоз, тому схильним до серцево-судинних захворювань людям рекомендується постійно вживати його у малих дозах (близько 80 мг на добу).


title: Презентація на тему «Проблема вмісту нітратів в продуктах харчування»

text:
Проблема вмісту нітратів в продуктах харчування
Нітрати - це солі азотної кислоти HNO3, тверді, добре розчинні у воді речовини. Нітрати життєво необхідні рослинам — без них неможливий їхній нормальний ріст і розвиток. Однак неконтрольоване використання азотних добрив (в Україні близько 20 млн. т. на рік) призвело до накопичення необмеженого рівня їх у продуктах рослинного походження.

Джерела
М'ясні продукти
Рослинні продукти
Молоко
Ковбаси
Шляхи попадання в людський організм
Основна маса нітратів потрапляє в організм людини з консервами і свіжими овочами (40-80% добової кількості нітратів)
Незначна кількість нітратів потрапляє з хлібо- булочними виробами, фруктами, молочними продуктами (1%)
Нітрати надходять з водою, яка є одним з основних умов нормального життя
Також нітрати можуть надходити через лікарські препарати і тютюн
Частина нітратів може утворитися в організмі людини при обміні речовин
Вплив нітратів на людський організм
Нітрати можуть пригнічувати активність імунної системи організму;
Небезпечні нітрати для немовлят;
Нітрати сильно впливають на виникнення ракових пухлин в шлунково-кишковому тракті.
очистка від шкірки овочів і фруктів;
термічна обробка овочів; консервування;
 зберігання овочів і фруктів в холодильнику;
використання в їжу вітамінів С і Е;
ретельне промивання овочів водою
Способи зменшення нітратів
Як розпізнати – чи є нітрати?
Існує два способи розпізнати нітрати в овочах: власними силами і за допомогою спеціальних лабораторій. Для того щоб самостійно виявити нітрати слід знати деякі особливості нітратних овочів.
По-перше, не вибирайте великі плоди овочів, так як «гіганти» найчастіше виявляються до межі напхані нітратами.
По-друге, звертайте увагу на властивий даному овочу запах, він повинен бути і не слабким і не яскраво вираженим.
 По-третє, звертайте увагу на зовнішній вигляд овочів, особливо на їх кольори.
По-четверте, при виборі овочів врахуйте, що чим важче плід, в порівнянні з плодами такого розміру, тим менше в ньому міститься нітратів.
По-п'яте, ніколи не купуйте овочі не першої свіжості, у них вміст концентратів явно буде більше, ніж у більш свіжих, а також не зберігайте їх довгий час, за винятком картоплі.


title: Презентація на тему «Солі» (варіант 1)

text:
CaCO3=CaO + CO2
Na2SiO3=Na2O+SiO2
Me
n
A
m
NaCl
+
CuSO4
+
ll
2KI + Br2 = 2KBr + I2
2NaCl + H2SO4 = Na2SO4 + 2HCl
FeCl2 + 2NaOH = Fe(OH)2 + 2NaCl
AgNO3 + KCl =AgCl + KNO3
CaSO4·2H2O.
CuSO4 *5H2O
CaCO3=CaO + CO2
Na2SiO3=Na2O+SiO2
CaCO3=CaO + CO2
Na2SiO3=Na2O+SiO2
CaCO3=CaO + CO2
Na2SiO3=Na2O+SiO2
Me
n
A
m
NaCl
+
CuSO4
+
ll
2KI + Br2 = 2KBr + I2
2NaCl + H2SO4 = Na2SO4 + 2HCl
FeCl2 + 2NaOH = Fe(OH)2 + 2NaCl
AgNO3 + KCl =AgCl + KNO3
CaSO4·2H2O.
CuSO4 *5H2O
CaCO3=CaO + CO2
Na2SiO3=Na2O+SiO2
CaCO3=CaO + CO2
Na2SiO3=Na2O+SiO2
CaCO3=CaO + CO2
Na2SiO3=Na2O+SiO2
CaCO3=CaO + CO2
Na2SiO3=Na2O+SiO2
2KI + Br2 = 2KBr + I2
CaCO3=CaO + CO2
Na2SiO3=Na2O+SiO2


Презентація на тему «Основи» (варіант 4)


title: Презентація на тему «Кругообіг речовин в природі»

text:
Кругообіг речовин в природі
Підготували учениці 11-А класу
Олевської гімназії
Шейко Ю., Рудницька Я., Кравченко Т.
Кругообіг води
Кругоо́біг води́ — безперервний процес обертання води на земній кулі, що відбувається під впливом сонячної радіації і дії сили тяжіння.
Випаровування за рік з поверхні Світового океану 448 тисяч км³, з поверхні суші близько 71 тисяч км³, сума опадів — 519 тис. км³ при постійному вмісті води в атмосфері біля 13 тис. км³.
Розрізняють декілька видів вологообігу в природі
Великий, або світовий, кругообіг — водяна пара, що утворилася над поверхнею океанів, переноситься вітрами на материки, випадає там у вигляді атмосферних опадів і повертається в океан у вигляді стоку. У процесі вологообігу змінюється якість води: при випаровуванні солона морська вода перетворюється в прісну, а забруднена — очищається.
Малий, або океанічний, кругообіг — водяна пара, що утворилася над поверхнею океану, сконденсується і випадає у вигляді опадів знову в океан.
Внутрішньоконтинентальний кругообіг — вода, що випарувалась над поверхнею суходолу, знову випадає на суходіл у вигляді атмосферних опадів.
Зрештою, опади в процесі руху знову досягають Світового океану.

Три чверті поверхні земної кулі вкриті водою.
Водну оболонку землі називають гідросферою.
Більшу її частину становить солона вода морів і океанів, а меншу — прісна вода озер, річок, льодовиків, ґрунтові води та водяна пара.
Без води неможливе існування живих організмів.
У будь якому організмі вода є середовищем, у якому відбуваються хімічні реакції, без яких не можуть жити живі організми.
Вода є найціннішою та найнеобхіднішою речовиною для життєдіяльності живих організмів.
На землі вода існує в трьох агрегатних станах:
рідкому
твердому
газоподібному
Швидкість перенесення різних видів води змінюється в широких межах, тому і періоди витрат, і періоди поновлення води також різні.
Вони змінюються від декількох годин до декількох десятків тисячоліть.
Запаси ґрунтової вологи мають приблизно річний період накопичення і витрат.
Атмосферна волога, що утворюється при випаровуванні води з океанів, морів та суходолу й існує у вигляді хмар, поновлюється в середньому через вісім днів.
Води, що входять до складу живих організмів, поновлюються протягом декількох годин.
Це найактивніша форма водообміну.
Період поновлення запасів води в гірських льодовиках становить близько 1 600 років, у льодовиках полярних країн значно більше — близько 9 700 років.
Повне поновлення вод Світового океану відбувається приблизно через 2 700 років.
 Землю часто називають блакитною планетою саме внаслідок значних запасів води, що перебуває тут у твердому, рідкому й газоподібному станах. Постійно переміщуючись, вода послідовно переходить із одного стану в інший. Цей нескінченний ряд перетворень називається кругообігом води в природі.
Найбільший обсяг її, близько 90 % усіх запасів на Землі, зосереджений у гідросфері. До неї входять океани, моря та інші великі водні об’єкти, зокрема такі, як озера й річки. Друге місце за запасами води посідає кріосфера. Це шапки полярних льодів, льодовики та сталий сніговий покрив. Воду також можна виявити в літосфері, тобто у верхніх шарах земної кори. Невелика кількість її присутня в атмосфері у вигляді хмар, що складаються з водяної пари, дрібних краплинок або кристаликів льоду.
  Нескінченний процес кругообігу води приводить у дію Сонце. Цей глобальний процес здійснюється в замкнутому циклі, тому загальна кількість води на планеті відносно постійна. Вода з’єднує між собою різні компоненти природи, перетворюючи їх на єдину географічну систему.
Значення океанів.
Океани займають 71% поверхні Землі й містять 97% усієї води. Вони впливають на формування погоди. Нагріваючись і охолоджуючись повільніше, ніж суша, вони пом’якшують коливання температури. Океанські течії й вертикальне перемішування води розподіляють тепло в її товщі. Крім того, океан, немов величезний морський конвеєр, що оперізує всю планету, нескінченно переміщує навколо Землі теплі й холодні течії.
Ріки льоду.
Сніг, що випадає на льодовики, згодом ущільнюється, перетворюється на лід і під силою власної ваги сповзає в океан, де тане або плаває на поверхні у вигляді крижин. Близько 77% запасів прісної води на Землі міститься в льодовиках. Сходження льоду в океан – одна з ланок загального кругообігу води.
Морська та прісна вода.
Вода, навколо сама вода, але спрагу втамувати майже не можливо. Тільки незначна частина води на Землі придатна до вживання як питна. Більша її частина зосереджена в льодовиках.
Кругообіг води.
З океанів, озер і річок вода випаровується в атмосферу. Там вона перетворюється на хмари, її переносять повітряні течії, й вода знову повертається на земну поверхню у вигляді дощу або снігу. Океани випаровують більшу кількість води, ніж одержують назад у вигляді опадів, натомість на сушу випадає більше опадів, ніж випаровується з неї. Цей нескінченний процес зберігає рівновагу: надлишки води, що випадають на сушу, вертаються в океан по річках або, просочившись у земну кору, попадають туди, зробивши тривалу підземну подорож. Потім знову випаровування, випадають опади. Так відбувається постійний кругообіг води. Збалансованість цього процесу – необхідна умова здоров’я планети Земля. Вода на Землі відіграє ту ж роль, що й кров в організмі людини, і не випадково структура річкової мережі дуже схожа на структуру кровоносної системи людини.
Кругообіг кисню.
У кількісному відношенні головною складовою живої матерії є кисень, кругообіг якого ускладнений його здатністю вступати в різні хімічні реакції, головним чином реакції окислення. У результаті виникає безліч локальних циклів, що відбуваються між атмосферою, гідросферою і літосферою. Певною міроюкругообіг кисню нагадує зворотний кругообіг вуглекислого газу. У основному він відбувається між атмосферою та живими організмами
Кисень, що міститься в атмосфері і в поверхневих мінералах (осадові кальцити, залізні руди), має биогенное походження і повинно розглядатися як продукт фотосинтезу. Цей процес протилежний процесу споживання кисню при диханні, який супроводжується руйнуванням органічних молекул, взаємодією кисню з воднем (відщепленим від субстрата) та утворенням води.
В деякому відношенні кругообіг кисня нагадує зворотний кругообіг вуглекислого газу. В основному він відбувається між атмосферою та живими організмами. Споживання атмосферного кисня та його відшкодування рослинами в процесі фотосинтезу здійснюється досить швидко. Розрахунки показують, що для повного поновлення всього атмосферного кисня вимагається біля двох тисяч років. З іншого боку, для того, щоб всі молекули води гідросфери були підвержені фотолізу і знов синтезовані живими організмами, необхідно два мільйони років.
У процесі фотосинтезу на кожний атом фіксованого вуглецю вивільняється по два атоми кисню. Цей, на перший погляд, простий процес значно складніший, ніж його можна вважати, виходячи з відомого рівняння фотосинтезу і дихання. В ньому визначальну роль відіграє вода, яка вступає у складні біохімічні процеси, котрі відбуваються в ході фотосинтезу. Хоч така ж кількість води виділяється в процесі дихання, молекули води, беручи участь в усіх цих процесах, не залишаються зовсім незмінними.
     Молекула кисню (О2), яка утворилася в ході фотосинтезу, одержує один атом від вуглекислого газу (СО2), а інший – від води; молекула кисню, вжита в процесі дихання, віддає один свій атом вуглекислому газу, а інший – воді. Кисень є найбільш поширеним елементом на Землі. Уморській воді міститься 85,82% кисню, в атмосферному повітрі 23,15% увагою або 20,93% за обсягом, а в земній корі 47,2% за вагою. Такаконцентрація кисню в атмосфері підтримується завдяки постійнійпроцесу фотосинтезу. У цьому процесі зелені рослини під дієюсонячного світла перетворюють діоксид вуглецю і воду в вуглеводи і кисень.
      Кисень і його з'єднання незамінні для підтримки життя. Вони відіграють найважливішу роль у процесах обміну речовин і диханні. Кисень входить до складу білків, жирів,вуглеводів, з яких «побудовані» організми; в людському організмі,наприклад, міститься близько 65% кисню. Більшість організмів отримують енергію, необхідну для виконання їхніх життєвих функцій, за рахунок окислення тих чи інших речовин за допомогою кисню. Спад кисню в атмосфері в результаті процесів дихання, гниття та горіння відшкодовується киснем,виділяється при фотосинтезі. Вирубка лісів, ерозія грунтів, різні гірські виробітку на поверхні зменшують загальну масу фотосинтезу і знижують кругообіг на значних територіях.
    Поряд з цим, потужним джерелом кисню є, мабуть, фотохімічні розкладання водяної пари вверхніх шарах атмосфери під впливом ультрафіолетових променів сонця. Таким чином, у природі безупинно відбувається кругообіг кисню,що підтримує сталість складу атмосферного повітря.

Вуглецевий цикл
Вуглеце́вий цикл (англ. Carbon cycle) — кругообіг вуглецю (у різних формах, наприклад, у вигляді двоокису вуглецю) між атмосферою, океаном, біосферою та надрами Землі.
Колообіг вуглецю у природі включає біологічний цикл, виділення СО2 в атмосферу при згорянні палива, із вулканічних газів, гарячих мінеральних джерел, із поверхневих шарів океанічних вод та ін.
Розрізняють два види даного кругообігу:
Біологічний колообіг
Геологічний колообіг

Біологічний колообіг
Біологічний колообіг вуглецю пов’язаний з життєдіяльністю організмів. Біологічний цикл полягає в тому, що вуглець у вигляді СО2 поглинається із тропосфери рослинами. Потім із біосфери знову повертається в геосферу : з рослинами вуглець потрапляє до організму тварин та людини, а потім при гнитті тваринних та рослинних матеріалів – до ґрунту, і у вигляді СО2 – до атмосфери.
Біологічний колообіг
Вуглець – основний біогенний елемент. Він відіграє важливу роль в утворенні живої речовини біосфери. Вуглекислий газ із атмосфери в процесі фотосинтезу, який здійснюють зелені рослини, асимілюється і перетворюється на численні різноманітні органічні сполуки рослин. Рослинні організми, особливо нижчі мікроорганізми, морський фітопланктон, завдяки виключній швидкості розмноження, виробляють на рік близько 1,5• 107 т вуглецю у вигляді органічної маси.
Біологічний колообіг
Рослини часто поїдаються тваринами. При цьому утворюються більш або менш складні трофічні зв’язки. В остаточному підсумку органічна речовина в результаті дихання організмів, розкладу їхніх трупів, процесів бродіння, гниття та горіння перетворюється на вуглекислий газ або відкладається у вигляді сапропелю, гумусу, торфу, які, в свою чергу, дають початок багатьом іншим каустобіолітам – кам’яному вугіллю, нафті, горючим газам. Біологічний цикл вуглецю закінчується або окисненням і поверненням у атмосферу, або відкладенням у вигляді вугілля або нафти.
Біологічний колообіг
В процесах розпаду органічних речовин величезну роль відіграють бактерії та гриби. В активному колообігу вуглецю бере участь дуже невелика частка всієї його маси. Величезну кількість вугільної кислоти законсервовано у вигляді вапняків та інших порід. Між вуглекислим газом атмосфери і води океану, в свою чергу, існує рухома рівновага.
Водні організми поглинають вуглекислий кальцій, утворюють свої кістяки, а потім з них утворюються пласти вапняків. Із атмосфери було вилучено і захоронено в десятки тисяч разів більше вуглекислого газу, ніж в ній перебуває зараз. Атмосфера поповнюється вуглекислим газом завдяки процесам розкладу органічної речовини, карбонатів тощо, а також в результаті індустріальної діяльності людини.
Особливо потужним джерелом є вулкани, гази яких складаються головним чином із вуглекислого газу та водяної пари. Деяка частина вуглекислого газу і води, що виділяються при вивержені вулканів, виділяється з осадових порід, зокрема вапняків, при контакті магми з ними і їх асиміляції магмою. В процесі колообігу вуглецю відбувається неодноразове його фракціонування по ізотопному складу, особливо у магматогенному процесі (утворення СО2, алмазів, карбонатів), при біогенному перетворенні органічної речовини (вугілля, нафти, тканин організмів тощо).
Життя на Землі і газовий баланс атмосфери підтримуються відносно невеликою кількістю вуглецю, що бере участь у малому колообігу і міститься в тканинах рослин (5*1011 т) тварин (5*1016 т).

Геологічний колообіг
Основна маса вуглецю акумульована в карбонатних відкладах дна океану (1,3·1016 т), кристалічних породах (1,0·1016 т), кам’яному вугіллі і нафті (3.4·1015 т).
Саме цей вуглець бере участь у повільному геологічному колообігу.
За останні 200 років відбулися значні зміни в континентальних екосистемах внаслідок зростання антропогенного впливу. Коли землі, зайняті лісами і травами перетворюються на сільськогосподарські угіддя, органічна речовина, тобто жива речовина рослин і мертва органічна речовина ґрунтів, окиснюється і потрапляє в атмосферу в формі СО2.
Якась кількість елементарного вуглецю може бути похована в ґрунті у вигляді деревного вугілля (як продукт, що залишився від згоряння лісу) і, таким чином, вилучатися із швидкого обігу в вуглецевому циклі. Вміст вуглецю в різних компонентах екосистем змінюється, оскільки відновлення і деструкція органічної речовини залежать від географічної широти і типу рослинності. Були проведені численні дослідження, які мали на меті розв’язати існуючу невизначеність в оцінці змін запасів вуглецю в континентальних екосистемах. Очевидно, інтенсивність фотосинтезу зростає зі збільшенням концентрації СО2 в атмосфері. Основні характеристики глобального вуглецевого циклу добре вивчені. Стало можливим створення кількісних моделей, які можуть бути покладені в основу прогнозів підвищення концентрації в атмосфері при використанні певних сценаріїв викиду.

Якщо інтенсивність викидів в атмосферу залишиться постійною, або буде зростати дуже повільно, то до кінця XXI століття концентрація атмосферного СО2 не більше, ніж на 60% перевищить доіндустріальний рівень. Якщо інтенсивність викидів протягом найближчих чотирьох десятиріч зростатиме в середньому на 1-2% за рік в майбутньому темпи і зростання сповільняться, то подвоєння вмісту СО2 в атмосфері порівняно з доіндустріальним рівнем відбудеться до кінця XXI століття.
Карбонати, або солі вуглецевої кислоти Н2СО3 – один із головних компонентів земної кори. Карбонати становлять 14% осадової оболонки Землі. З неорганічних сполук вуглецю в природі відомо близько 100 мінералів, але головним породотвірним мінералом є кальцит, або карбонат кальцію. Кальцитові породи складають багатокілометрові шари на просторах континентів, утворюючи цілі гірські системи.
При взаємодії Cu2+ та СО2-3 осаджуються важкорозчинні основні карбонати, що зустрічаються в природі у вигляді дуже красивих мінералів – зеленого малахіту [CuCO3•Cu(OH)2] та синього азуриту [2CuCO3•Cu(OH)2].
Карбонати відіграють важливу роль у складі земної кори, будові ландшафтів, формуванні корисних копалин. Найпоширенішими є кальцит, магнезит, сидерит, малахіт, церусит та ін. Карбонати утворюють осадові (вапняк, доломіт, мергель та ін.) та метаморфічні (мармур та ін.) гірські породи, що складають більше, ніж 20% усіх осадових порід на Землі.

Вапняк – осадова порода, складена переважно карбонатом кальцію – кальцитом. Завдяки масовому поширенню, легкості обробки та хімічним властивостям вапняк добувається і використовується частіше, ніж інші породи, поступаючись тільки піщано-гравійним відкладенням. Вапняки бувають різних кольорів, в тому числі – чорного, але найчастіше зустрічаються породи білого та сірого кольору часто з коричневим відтінком. Густина 2,2-2,7 г/см3. Це м’яка порода, лезо ножа легко залишає подряпини. Як і ряд інших гірських порід осадового походження вапняки мають шарувату будову. Чистий вапняк складається тільки з кальциту (іноді з невеликим вмістом іншої форми карбонату кальцію – арагоніту). Мають місце і домішки. Подвійний карбонат кальцію та магнію – доломіт – як правило міститься в змінних кількостях, і можливі всі переходи між вапняком, глинистим вапняком і доломітом.
У процесі відкладення вапняку вода приносить також глинисті частинки, порода стає глинистою, стираються чіткі межі між вапняком, глинистим вапняком і глинистим сланцем. Кремінь також є звичайною домішкою. При метаморфізмі по мірі того, як перекристалізація кальциту охоплює всю породу, виникає мозаїчна структура (агрегат із чітко обмежених, щільно розташованих ізометричних зерен приблизно однакового розміру).

Дякуємо за увагу!!!


title: Презентація на тему «Природній газ»

text:
Природній газ
Природний газ  — суміш газів, що утворилася в надрах землі при анаеробному розклада-нні органічних речовин. Це суміш газоподібних вуглеводнів (метану, етану, пропану, бутану тощо), що утворюється в земній корі та широко використовується як високоекономічне паливо на електростанціях.
Хімічний склад природнього газу:
метан (CH4) — 80 - 98%,
Етан  (C2H6) – 0.5-4%
Пропан (C3H8) – 0.2 – 1.5%
Бутан (C4H10) – 0.1 – 1%
Водень (H2)
Сірководень (H2S)
Диоксид вуглецю(CO2)
Азот (N2)
Гелій (Не2).
Властивості природнього газу:
Фізичні:
-	Густина: ρ = 0,7 кг/м³ (сухий газоподібний) або 400 кг/м³ рідкий
-Температура займання: t = 650 °C
-Теплота згоряння: 16 — 34 МДж/м³ (для газоподібного)
-Октанове число при використанні на двигунах згоряння: 120 — 130

Природний газ знаходиться в землі на глибині від 1000 метрів до декількох кілометрів. Газ добувають з надр землі за допомогою свердловин. Шпари намагаються розмістити рівномірно по всій території родовища.

В даний час основним видом транспорту є трубопровідний. Газ під тиском, як правило, до 75 атмосфер (кгс/см2) рухається по трубах діаметром до 1420 мм.

Газопроводи великого діаметру, призначені для транспортування газу на великі відстані, називаються магістральними.
 Загальна довжина магістральних газопроводів в Україні становить 35,6 тис.км.

Крім трубопровідного транспорту використовують спеціальні танкери — газовози. Це спеціальні кораблі, на яких газ перевозиться в стиснутому або скрапленому стані при визначених термобаричних умовах.

Природний газ широко використовується в хімічній промисловості як вихідна сировина . Також використовується як пальне, для опалення житлових будинків, паливо для машин, електростанцій і ін.

30—32 % світових запасів природного газу належать Росії. На другому місці —
Іран (15 % світових запасів).
Також великі запаси газу мають Норвегія, США, Канада.
Україна видобуває за рік понад 19 млрд. м3
газу


title: Презентація на тему «Дослідження місяця за допомогою космічних апаратів»

text:
Дослідження місяця за допомогою космічних апаратів
Мі́сяць — єдиний природний супутник планети Земля. Це другий за яскравістю об'єкт на земному небосхилі після Сонця і п'ятий за величиною природний супутник планет Сонячної системи. Також є першим і єдиним позаземним об'єктом природного походження, на якому побувала людина. Середня відстань між центрами Землі і Місяця — 384 467 км
Радіус = 1738 км
Велика піввісь орбіти = 384 400 км
Температура поверхні = від −160° до +120 °C
Доба = 708 годин
Середня відстань від Землі = 384 400 км
Орбітальний період = 27,321 661 діб

Планетні характеристики
                   Місяць — єдиний природний супутник Землі, який обертається навколо неї по еліптичній орбіті на середній відстані 384,4 тис
                   Сила тяжіння на поверхні Місяця вшестеро менша, ніж на Землі.
                    Світіння Місяця відбувається за рахунок відбитого сонячного світла.
                    Поверхня Місяця гориста, вкрита численними кратерами, переважно метеоритного походження, розмір яких — від мікроскопічних ямок до велетенських басейнів діаметром у сотні км
                   Великі світлі ділянки на поверхні місяця — так звані «материки» — підняті гористі області, сильно поцятковані кратерами.
Історія подорожей на місяць
Дослідження Місяця з використанням космічних апаратів почалось 13 вересня 1959 року зіткненням автоматичної станції Луна-2 з поверхнею нашого супутника. До того єдиним методом дослідження Місяця були спостереження. Винахід Галілеєм телескопа в 1609 році був великим етапом в астрономії, зокрема у спостереженнях за Місяцем. Сам Галілей використовував свій телескоп для дослідження гір і кратерів на місячній поверхні.

Дослідження початку XXI століття
           Тільки NASA в 2007 році склало список з 181 потенційних завдань місячної програми:
 розвиток радіоастрономії з використанням телескопа, встановленого на невидимій стороні супутника
вивчення високоенергетичних частинок сонячного вітру, яке могло б дозволити зрозуміти, як минулі коливання активності Сонця які в різний час впливали на історію життя на Землі.
 виробництво недорогої електроенергії за допомогою сонячних батарей, встановлених на земному супутнику

                   Сьогодні розробниками програм дослідження Місяця розглядаються і перспективи видобутку на супутнику «нового екологічного типу палива, яке не можна добути на Землі» - ізотопу гелій-3. На Землі кількість гелію-3, який може стати найдешевшим джерелом енергії, становить менше однієї мільйонної частки від загальної кількості гелію.

      У 2004 році міжнародний проект потужного термоядерного реактора ІТЕР, в якому бере участь в тому числі і Росія, перебував у стадії визначення місця для будівництва експериментальної установки.  У 2016 експериментальний пристрій обіцяють запустити в роботу у Франції

                  На Місяці знаходиться найхолодніше місце в Сонячній системі. За допомогою зонда Lunar Reconnaissance Orbiter фахівці з’ясували, що в Південній частині Місяця температура може опускатися до фантастичної позначки -202,78° С.
Місяць поступово зменшується. Але в найближчому майбутньому очевидних змін не буде, оскільки період за який Місяць зменшився на 100 метрів становить приблизно 1 млрд. років. Основна причина, яка призводить до зменшення - крихка місячна поверхня.
На Місяці є велика кількість високих скель та глибоких кратерів, особливо в районі південного полюса. Це відкриття зробили фахівці NASA.
В 2009 році за допомогою японського зонда Кагуя вчені виявили на поверхні Місяця радіоактивний елемент у сполучені з залізом, калієм, титаном, та іншими елементами.

Результати останніх досліджень на Місяці

Повний Місяць

Місячний ровер

              Місяць як супутник Землі перебуває під постійним «прицілом» телескопів, його вивчають із Землі і з космосу, але наші знання про Місяць за останні роки зросли ненабагато і загадок, що оточують супутник, не зменшується, а навпаки, зростають.
Висновок:
Джерела інформації
http://www.bestreferat.ru/referat-230529.html
http://geografica.net.ua/news/rezultati_ostannikh_doslidzhen_misjacja/2010-08-25-482
http://www.memoid.ru/node/Issledovanie_Luny_v_2000e_gody
http://uk.wikipedia.org/wiki/Місяць_(супутник)#.D0.94.D0.BE.D1.81.D0.BB.D1.96.D0.B4.D0.B6.D0.B5.D0.BD.D0.BD.D1.8F_.D0.9C.D1.96.D1.81.D1.8F.D1.86.D1.8F
http://uk.wikipedia.org/wiki/Дослідження_Місяця


title: Презентація на тему «Гліцерин» (варіант 2)

text:
Презентаціяз хіміїна тему:”Гліцерин”
підготували:
учениці 11-А класу
Харківської ЗОШ І-ІІІ ступенів №102
Антіпова Марія і Янченко Дар’я
Гліцерин(гліцерол)
Введення
Гліцерин - дуже універсальний засіб, яке  знайшло своє застосування практично у всіх сферах нашого життя.
Гліцерин (від грец. Glycerós солодкий) [пропантріол-1, 2,3] є найпростішим представником трьохатомних спиртів.
Гліцерин- органічна сполука, що належить до поліолу.
Брутто формула: C3H5 (OH) 3

Опис продукту
Добування гліцеролу
Гідроліз рослинних або тваринних жирів (у присутності лугів або кислот)

Синтез з пропілену (промисловий спосіб)

Фізичні властивості
безбарвна;
 в'язка;
 гігроскопічна рідина;
 необмежено розчинна у воді;
солодкий на смак;
добре розчиняє багато речовини
Хімічні властивості
Гліцерин вступає в реакції, характерні для одноатомних спиртів. Він горить з утворенням СО2 і води, реагує з активними металами з виділенням водню:
 CH2-OH                    CH2-ONa

     |                                  |

2 CH-OH + 6Na → 2 CH-ONa + 3H2

     |                                |

   CH2-OH                 CH2-ONa
Хімічні властивості
2) Гліцерин вступає в реакцію з галогеноводнями:

CH2OH-CHOH-CH2OH + HCl → CH2OH-CHOH-CH2Cl + H2O и с азотистою кислотою.

Хімічні властивості
При взаємодії гліцерину з азотистої кислотою утворюється важка масляниста, сильно вибухову речовину – трінітрогліцерін:

Характерною реакцією гліцерину є утворення синього розчину при взаємодії з міді (II) гідроксидом міді (ОН)
Хімічні властивості
Застосуваннягліцерину
Застосування гліцерину
Висновок
Основні властивості гліцерину:В'язка рідина без кольору і запаху, солодка на смак. Змішується з водою в будь-яких співвідношеннях. Не отруйний. Температура плавлення - 8 ° С, температура кипіння - 245 ° С. Щільність - 1,26 г/см3.Добре розчиняється у спирті, але не розчинний у жирах.
Хімічні властивості гліцерину типові для багатоатомних спиртів
Дякуємо
за увагу!