title: Презентація на тему «Болезни пищеварительной системы»

text:
Дисбактериоз, Эрозивный бульбит , Панкреатит, ЯБЖ

Болезни пищеварительной системы
Дисбактериоз кишечника
Дисбактериоз кишечника – часто встречающееся заболевание человека, характеризуется нарушением природного баланса полезных микроорганизмов кишечника (микрофлоры). Эти микроорганизмы участвуют в процессах переваривания пищи и извлекают полезные витамины и питательные вещества для организма. Общий вес всех бактерий микрофлоры кишечника составляет порядка 3-5 килограммов, основная часть которых состоит из бифидобактерий. Основным свойством этих микроорганизмов является вырабатывание уксусной и молочной кислот, которые создают, тем самым, благоприятную среду для функционирования желудочно-кишечного тракта.  При старении организма, влиянии загрязненной окружающей среды, применения антибиотиков, стрессов, неправильном питании и диетах численность бифидобактерий может сокращаться, в результате чего биологический баланс нарушается и человек заболевает дисбактериозом. Чаще всего этой болезнью страдают пожилые люди либо дети от 1 месяца до 3 лет со слабым видом иммунитета.
Симптомы дисбактериоза кишечника у человека
       К основным симптомам дисбактериоза можно отнести все недомогания, которые могут возникнуть при неправильной работе кишечника и желудочно-кишечного тракта, а именно: снижение аппетита, появление, как жидкого стула, так и запора. Каловые выделения в подобных случаях могут иметь резкий неприятный запах. Продолжая список можно отметить такие симптомы болезни как:
       - тошнота;
       - рвота;
       - вздутие живота после еды;
       - учащенное высвобождение газов;
       - общее ослабление организма;
       - головные боли;
       - повышение температуры.
       Тяжесть и продолжительность симптомов болезни зависит от степени нарушенного баланса положительных и отрицательных бактерий кишечника и их количественного соотношения.

Методы лечения дисбактериоза
       Для лечения дисбактериоза в первую очередь необходимо обратиться к врачу, который проведет тщательное медицинское обследование организма и назначит ряд мер по восстановлению вашей микрофлоры. Чаще всего в таких случаях больным прописывают лекарства, восстанавливающие биологический баланс полезных и отрицательных бактерий в желудке и кишечнике, а именно: фестал, бификол, лактобактерин, линекс, примадофилюс и др. Самостоятельное выявление и лечение дисбактериоза крайне опасно для здоровья человека, т.к. в большинстве случаев может привести только к отрицательным последствиям и более тяжелому течению болезни.
. Микрофлора кишечника это очень сложная система взаимодействия бактерий и микроорганизмов, восстановление которой, лучше всего доверить грамотному специалисту.        После лечения дисбактериоза и полного выздоровления больного шанс повторного заболевания может сохраняться в течении 2 месяцев. Для исключения подобных случаев необходимо укреплять иммунитет, принимать витамины, питаться только здоровой растительной пищей и строго в определенные часы, воздержаться от спиртных напитков, винограда и мучных изделий, приготовленных на дрожжевом тесте.

Эрозивный бульбит
Эрозивный бульбит – заболевание слизистой оболочки верхней части двенадцатиперстной кишки. Для него характерно кровотечение из эрозий, образованных в ходе течения бульбита. Бульбит является воспалительным заболеванием и разновидностью дуоденита. Это предшественник язвы. Заболевание не имеет возрастных ограничений, но страдают им чаще женщины и дети. Носит сезонный характер, может развиваться годами.
       Симптомы возникновения эрозивного бульбита.
       Так как бульбит – заболевание желудочно-кишечного тракта, то и симптомы наблюдаются в области желудка и кишечника. Наиболее ярко проявляются в виде болей, когда желудок пустой. Голодные боли могут быть как днем, так и будить ото сна ночью. После приема пищи (минимум через час) появляется изжога.        Свидетельствовать об эрозивном бульбите могут запоры, отрыжка, вздутие живота после еды и рвота. Воспаление, а значит увеличение кишечника в размерах, может создавать ощущение распирания, боли в правом подреберье, ноющей боли отдающей в область пупка. При обострении наблюдается горькая отрыжка и рвота желчью.
 Причины появления эрозивного бульбита
       Главной причиной появления эрозивного бульбита является изменение уровня кислотности желудочного сока. Это происходит на фоне болезней желудка (гастрит, дуоденит, дисбактериоз), когда в двенадцатиперстную кишку попадает кислый желудочный сок. Спровоцировать бульбит могут: вредные бактерии, паразиты (гельминты, лямблии), пищевые, алкогольные, химические отравления, инородные тела, попавшие в желудочно-кишечный тракт.

Способы лечения эрозивного бульбита
       При обнаружении симптомов болезни, ни в коем случае не прибегайте к самолечению. В данной ситуации это недопустимо. При любых недомоганиях и проблемах желудочно-кишечного тракта нужно сразу обратиться в клинику, где для диагностики используются дуоденоскопия, рентгенологическое исследование и пальпация. Это поспособствует поставить правильный диагноз и назначить необходимую терапию.        Так как данное заболевание поражает органы пищеварения, то первое, что назначит врач – диета. Под запрет употребления в пищу попадают: острое, жирное, жареное, кислое, газированные напитки – все, что может спровоцировать повышение кислотности и выплеск желудочного сока в кишечник. Кроме диеты следует установить определенные временные рамки для приема пищи, а именно, отказаться от перекусов и «сухомятки» и принимать пищу в одно и то же время.
       Постараться приложить как можно больше усилий, чтобы бросить курить, особенно на пустой желудок. Алкоголь, как и курение, только ускорят перерастание бульбита в язву. После приема пищи нельзя приступать к тяжелой физической нагрузке, нужно дать желудку немного времени для спокойного переваривания пищи. Врачи рекомендуют лучше кушать поменьше, но чаще, чем редко и сразу много.        Диагноз «эрозивный бульбит» часто ставят основным заболеванием при направлении человека на курорт. Санатории и курорты предоставляют лучшее комплексное лечение данного заболевания, т.к. диета, медикаменты, терапии, свежий воздух и минеральные воды будут лучшим решением для лечения бульбита.

Панкреатит
Панкреатит (лат. pancreatitis, от др.-греч. πάγκρεας — поджелудочная железа + -itis — воспаление) — группа заболеваний и синдромов, при которых наблюдается воспаление поджелудочной железы. При воспалении поджелудочной железы ферменты, выделяемые железой, не выбрасываются в двенадцатиперстную кишку, а активизируются в самой железе и начинают разрушать её (самопереваривание). Ферменты и токсины, которые при этом выделяются, часто сбрасываются в кровоток и могут серьёзно повредить другие органы, такие, как мозг, лёгкие, сердце, почки и печень.
Острый панкреатит — очень серьёзное состояние организма, которое требует незамедлительного лечения. Первой помощью при остром панкреатите является наложение льда на область поджелудочной железы, этим можно замедлить развитие острого процесса. Как правило, острый панкреатит требует лечения в стационаре.

Острый панкреатит
Классификация
      Существует много различных классификаций панкреатита. Первая классификация появилась в 1946 году, которая описывала клиническое течение хронического панкреатита в связи с употреблением алкоголя. В 1963 году в Марселе была создана новая классификация, в которой описывались морфологические характеристики и этиологические факторы, а также взаимосвязь между ними. Постепенно с этого времени вносились различные дополнения (Марсель 1984, Марсель-Рим 1988, Кембридж 1984, Общество панкреатологов Японии 1977, Цюрих 1997 и т. д.) Последняя классификация была создана немецкими учёными в 2007 году — международная классификация хронического панкреатита M-ANNHEIM
      По характеру течения различают:
острый панкреатит.
острый рецидивирующий панкреатит.
хронический панкреатит.
обострение хронического панкреатита.

 По летальности различают:
Раннюю летальность (в результате полиорганной недостаточности).
Позднюю летальность (в результате гнойно-септических осложнений деструктивного панкреатита — гнойно-некротического парапанкреатита).
 Согласно современным статистическим данным:
50 % больных деструктивным панкреатитом или панкреонекрозом — это лица, злоупотребляющие алкоголем,
20 % это лица, у которых панкреатит развился как осложнение желчно-каменной болезни.

Причины панкреатита
отравления
травмы
вирусные заболевания
инфекционные заболевания, включая Helicobacter pylori
грибковые поражения
паразитические заболевания: Описторхоз, трематодоз и др.
Дисфункция сфинктера Одди.
Осложнения после операции и эндоскопические манипуляции (статистически около 5 %).
Врождённый панкреатит.

Клинические проявления
Клинические проявления острого и хронического панкреатита различаются. Часто после перенесённого острого панкреатита образуются псевдокисты поджелудочной железы, которые относят к хроническому панкреатиту. На фоне хронического панкреатита возможно возникновение острого панкреатита, что не эквивалентно обострению хронического панкреатита.
Среди типичных признаков острого панкреатита: интенсивная боль в эпигастрии, боль внезапная, сильная, постоянная в верхней половине живота. Иррадиация в левую половину туловища. Рвота — неукротимая, с примесью желчи и не приносящая облегчения.
При увеличении головки поджелудочной железы — возможна механическая желтуха (нарушение оттока желчи, приводящее к накоплению желчных пигментов в крови и тканях организма), сопровождающаяся желтизной кожи, окраской мочи в тёмный цвет и осветлением кала.

Лечение
Лечение зависит от степени тяжести заболевания. Если не развиваются осложнения, в виде поражения почек или лёгких, то острый панкреатит проходит. Основу лечения острого панкреатита составляет создание функционального покоя для поражённого органа, то есть полный голод в течение нескольких суток. Лечение направлено на поддержание жизненных функций организма и предотвращение осложнений. Пребывание в больнице может быть необходимым, так как требуется внутривенное введение препаратов.
Если формируются ложные кисты поджелудочной железы, их можно удалить хирургическим путем.
Если проток поджелудочной железы или желчный проток блокируются желчным камнем, то острый приступ обычно продолжается только несколько дней. В серьезных случаях, человеку может потребоваться внутривенное питание (парентеральное питание) от 3 до 6 недель, пока поджелудочная железа восстанавливается. В легких случаях болезни парентеральное питание не применяется.
Наряду с лекарственным лечением очень важное значение в лечении панкреатита имеет диета. Разработана специальная диета по Певзнеру № 5п. Диета существует в двух вариантах в зависимости от стадии панкреатита (обострение или ремиссия).

Хронический панкреатит
      Облегчить боль — это первый шаг при лечении хронического панкреатита. Следующий шаг: это планирование диеты, которая ограничивает содержание углеводов и жиров, поступающих с едой.
      Врач может назначить принимать панкреатические ферменты с едой, в качестве заместительной терапии, для снижения выработки собственных панкреатических ферментов и для обеспечения функционального покоя поджелудочной железы.
      Люди с панкреатитом должны прекратить употреблять спиртные напитки, придерживаться специальной диеты и регулярно принимать лекарственные препараты в соответствии с назначениями врача.
Острый панкреатит
      Тяжесть состояния больных острым панкреатитом в основном обусловлена тяжелой эндогенной интоксикацией. Основную роль в этом по мнению ряда авторов, играют активированные ферменты поджелудочной железы, среди которых ведущее место отводилось трипсину. При изучении влияния трипсина было замечено сходство в действии с ядами различных видов змей. Реакция трипсина очень напоминала действие антигена при анафилактическом шоке. В 80-х годах XX века учеными разных стран было предложено лечение интоксикаций при остром панкреатите энтеросорбентами. Были исследованы вуален, хитин, энтеродез, полифепан. Исследованные энтеросорбенты показали терапевтическое действие, которое проявлялось в снижении летальности. Однако сорбенты по-разному воздействовали на биохимические показатели крови. Одни из них снижали активность липазы (вуален, полифепан), другие повышали активность фермента (хитин, энтеродез). Все сорбенты способствовали снижению содержания в крови среднемолекулярных фракций, обладающих токсическими свойствами

Язва желудка
Язва желудка (лат. Ulcus gastrica), она же язвенная болезнь желудка (ЯБЖ) — локальный дефект слизистой оболочки желудка (иногда с захватом подслизистого слоя), образующийся под действием соляной кислоты, пепсина и желчи и вызывающий на этом участке трофические нарушения. Секреция кислоты в желудке при этом обычно не увеличивается.
Язвенная болезнь характеризуется рецидивирующим течением, то есть чередованием периодов обострений (чаще весной или осенью) и периодов ремиссии. В отличие от эрозии (поверхностного дефекта слизистой), язва заживает с образованием рубца

Доброкачественное язвенное поражение антрального отдела желудка.
Изображение язвы желудка, полученное с помощью эндоскопа
Схематическое изображение патогенеза язвы желудка:
H. Pylori проникает через слой слизи в желудке хозяина и прикрепляется к эпителиальным клеткам;
Бактерии катализируют превращение мочевины в аммиак, нейтрализуя кислотную среду желудка;
Размножаются, мигрируют и образуют инфекционный центр;
В результате разрушения слизистой, воспаления и смерти клеток эпителия образуются изъязвления желудка

Нормальное функционирование слизистой оболочки желудка протекает в условиях воздействия на слизистую двух групп факторов:
1) защитных факторов;
2) агрессивных, разрушающих факторов.
К факторам 1-й группы относятся: слизь, вырабатываемая слизистой оболочкой желудка, данная слизь препятствует обратной диффузии протонов к слизистой.
К факторам 2-й группы относятся: желудочный сок (содержащий соляную кислоту и пепсин — фермент, осуществляющий переваривание белковых соединений), являющийся агрессивным агентом для клеток и инфекционный фактор — микроб Хеликобактер — Helicobacter pylori (в случае инфицирования им). Возникновение язвенного дефекта происходит, когда разрушительное действие на слизистую желудка агрессивных факторов начинает преобладать над действием защитных факторов. Заметное количество язвенных поражений желудка связаны с инфицированием микроорганизмом Helicobacter pylori, спиралевидной ацидофильной бактерией, живущей в кислом содержимом желудка и в его слизистой оболочке. Однако лишь небольшое число инфицированных носителей Helicobacter pylori заболевают клинически выраженной язвенной болезнью желудка или двенадцатиперстной кишки либо гастритом с повышенной кислотностью. Причины того, что заболевает меньшая часть инфицированных этим микроорганизмом, не ясны: по-видимому, имеет значение состояние общего и местного иммунитета, неспецифические защитные факторы слизистой желудка (секреция бикарбонатов, защитной слизи), исходная (до заражения) кислотность и ферментативная активность желудочного содержимого и т. д.

Причины
 Приём нестероидных противовоспалительных препаратов.
Аденокарцинома, карциноид, пенетрация опухолей соседних органов, саркома, лейомиома, инородные тела, сахарный диабет, болезнь Крона, лимфома, сифилис, туберкулёз, ВИЧ-инфекция.
Курение, злоупотребление алкоголем.
Кофе и другими кофеинсодержащими напитками.
Нервно-психическое перенапряжение, стрессы, депрессия, тревожные состояния, когда в результате повышения тонуса блуждающего нерва происходит усиление секреции желудочного сока(так называемая «стрессовая язва»)
острые боли при тяжёлых травмах, ожогах, сопровождающиеся развитием травматического шока (так называемая «шоковая язва»)
бессистемное питание, питание всухомятку, злоупотребление полуфабрикатами и концентратами, пряностями, кислой, острой, перчёной, солёной, копчёной, жареной, слишком горячей, слишком холодной или иным образом термически, химически или механически раздражающей пищей, газированными напитками.

Симптомы
Симптомы язвенной болезни зависят от расположения язвы, длительности болезни, индивидуальной чувствительности больного к боли.
Боль в эпигастральной области является основным симптомом язвы. При локализации язвы в желудке боли, как правило, возникают после еды, при локализации язвы в двенадцатиперстной кишке, напротив, возникают так называемые «голодные боли», при которых боль возникает натощак, а принятие пищи приносит облегчение боли.
Другими симптомами язвенной болезни могут быть:
кислая отрыжка или изжога;
снижение массы тела;
рвота и тошнота после еды.
Диагностика
Клинический анализ крови.
     Клинический анализ крови при не осложнённом течении язвенной болезни чаще всего остается без существенных изменений. Иногда отмечается незначительное повышение содержания гемоглобина и эритроцитов, но может обнаруживаться и анемия, свидетельствующая о явных или скрытых кровотечениях. Лейкоцитоз и ускорение СОЭ встречаются при осложнённых формах язвенной болезни.
Анализ кала на скрытую кровь.
Исследование кислотообразующей функции желудка, которое проводится с помощью рН-метрии (в последние годы — с помощью суточного мониторинга внутрижелудочного рН).
Рентгенологический метод исследования.
Эндоскопический метод исследования.
Биопсия с последующим гистологическим исследованием полученного материала.
Исследования наличия в слизистой оболочке желудка Helicobacter pylori.
Электрогастроэнтерография и антродуоденальная манометрия — позволяют выявить нарушения гастродуоденальной моторики.
Лечение
Уже более 10-ти лет основой терапии является эрадикация Helicobacter pylori в случае её обнаружения. Состояние больного может улучшиться после приёма антацидных лекарственных препаратов, однако большинство язв лечится с помощью антисекреторных лекарственных веществ.
Подавление секреции соляной кислоты в желудке с помощью лекарственных препаратов приводит к снижению кислотности желудочного сока. Доза антисекреторных средств подбиралась всегда индивидуально, потому что неадекватное количество препарата в одном случае приводит к неэффективной терапии и длительному существованию язвы (как известно, чем дольше язвенный дефект остается открытым, тем больше вероятность развития осложнений, при рубцевании возникают более сильные деформации, риск малигнизации краёв и дна язвы очень существенно повышается), в другом случае (передозировка) — к глубокому и длительному подавлению секреторной функции желудка и, как следствие, усилению процессов брожения, нарушению нормального переваривания и изменению микрофлоры (дисбактериозу).
Также для лечения язвы желудка применяются витаминные препараты: витамин B5 (пантотеновая кислота) и U (метилметионинсульфония хлорид).
Пантотеновая кислота (витамин В5) оказывает мощный репаративный эффект на слизистые. При недостатке в организме пантотеновой кислоты приводит образованию в желудке избытка соляной кислоты. Повышенные дозы пантотеновой кислоты, наоборот, тормозит секреторную функцию желудка. Также пантотеновая кислота стимулирует перистальтику кишечника.
Витамин U (метилметионинсульфония хлорид) способствует уменьшению желудочной секреции и обуславливает обезболивающий эффект. Это достигается за счет того, что витамин U участвует в реакциях метилирования биогенных аминов. Например, метилируя гистамин, витамин U превращает его в неактивный N-метилгистамин.

Спасибо за внимание !
  Подготовили Курдас Анастасия и Курдас Таисия


Презентація на тему «Водне середовище» (варіант 3)


title: Презентація на тему «Клітини» (варіант 2)

text:
Роботу виконали:
Учні 10 класу
Бабійчук Руслан
Бабійчук Снежана
Клітини
Клітина - основна структурно – функціональна одиниця всіх організмів, елементарна біологічна система.
На клітинному рівні організації повністю проявляються всі основні властивості живого:обмін речовин і перетворення енергії, здатність до росту і розмноження, руху, збереження і передача спадкової інформації нащадкам тощо.
Клітини
Проукаріоти
НЕМАЮТЬ ЯДРА І ДОСИТЬ ПРОСТО ОРГАНИЗОВАНІ

Еукаріоти
ОБОВЯЗКОВО МАЮТЬ ЯДРО І СКЛАДНІШЕ ОРГАНІЗОВАНІ
Основні складовіклітини:
Мембрана відокремлює вміст будь-якої клітини від зовнішнього середовища, забезпечуючи її цілісність; регулює обмін між клітиною і середовищем; внутрішньоклітинні мембрани поділяють клітину на спеціалізовані замкнуті відсіки органели, в яких підтримуються певні умови середовища .
Клітина мембрана
Основні складовіклітини:
Мембрана

Цитоплазма
Цитопла́зма — це внутрішній вміст клітини, її основна частина .
Це напіврідка маса —цитозоль, в якій знаходяться всі клітинні органели, крім ядра.
В деяких клітинах вона слугує скелетом, задопомогою трубочек і палочек.

Основні складовіклітини:
Мембрана
Цитоплазма

Вакуоль
Вакуоль - що міститься в деяких еукаріотичних клітинах і виконує різні функції. Одна з важливих функцій рослинних вакуолей - накопичення іонів і підтримка тургору.
Вакуоль - це місце запасу води.
Основні складовіклітини:
Мембрана
Цитоплазма
Вакуолі

Хлоропласти - зелені пластиди. З їх допомогою відбувається фотосинтез. Хлоропласти містять хлорофіл. У зелених рослин є двумембранними органеллами. Під подвійною мембраною є тилакоїди. Тилакоїди вищих рослин групуються в грани, які представляють собою стопки сплюснених і тісно притиснутих один до одного тилакоїдів , що мають форму дисків. З'єднуються грани за допомогою ламелл .
Хлоропласти
Основні складовіклітини:
Мембрана
Цитоплазма
Вакуолі
Хлоропласт

Ядро
Ядро оточене подвійною оболонкою, має одне або кілька ядерець.Відповідає: за ріст, розмноження або поділ клітини.Ядро містить хромосоми,які є носіями спадкової інформації від материнської клітини до дочірніх

Основні складовіклітини:
Мембрана
Цитоплазма
Вакуолі
Хлоропласт
Ядро

Мітохондрія

відіграють роль енергетичних станцій клітин. в них протікають процеси окисного фосфорилювання
зберігають спадковий матеріал у вигляді мітохондріальної ДНК. мітохондрії для своєї роботи потребують білкаx, закодованих в генах ядерної ДНК, так як власна мітохондріальна ДНК може забезпечити мітохондрії лише кількома білками.
Основні складовіклітини:
Мембрана
Цитоплазма
Вакуолі
Хлоротпласт
Ядро
Мітохондрії

Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Системи людського організму»

text:
Системи людського організму
Виконала
Учениця 10-А класу
Кузнєцова Анастасія
	Систе́ма о́рганів — сукупність органів одного походження, які мають спільні риси будови, пов'язані анатомічно і топографічно, а також виконують однакову функцію.
	Загальні системи, присутні в організмі ссавців та інших тварин, можна бачити в анатомії людини, до них можна віднести такі системи як: серцево-судинна система, дихальна система, нервова система, травна система, видільна система та ендокрина.
	Системи органів, їх будову, роботу вивчає наука Анатомія.

Що це таке?
Серцево-судинна система
Що це таке?
	Серцево-судинна система головним чином здійснює транспорт крові в замкненій трубчастій системі — кров'яній. До якої відноситься серце-артерії-капіляри-вени-серце.
	По ній циркулює рідка сполучна тканина — кров. В системі крові задіяні і інші органи, такі як печінка (деактивація токсичних речовин), легені (збагачення киснем крові за допомогою процесу, який називається — вентиляція), кровотворні органи (які постійно замінюють загинувші елементи крові), ендокринні залози (виділяють в кров гормони). Паралельно з кров'яною системою нерозривно пов'язана і функціонує лімфатична система(капіляри, судини, вузли, протоки і головний лімфатичний колектор — грудна протока, яка впадає в венозну систему) — в якій циркулює тканинна рідина — лімфа.
Все між собою взаємодіє!
	Кровоносна система забезпечує обмін речовин в організмі. Вона переносить кисень, який зв'язується з гемоглобіном в легенях, гормони, медіатори, виводить продукти обміну — вуглекислий газ , водні розчини азотистих шлаків через нирки.
	В серцево-судинній системі виділяють центральний орган — серце, трубки які відводять кров від нього — артерії, трубки, по яких кров іде до серця — вени, і проміжну між ними частину — мікроциркуляторне русло (куди входять артеріоли, капіляри, венули і венули).
Функції
Дихальна система
Що це таке?
	Ди́хальна систе́ма — відкрита система організму, яка забезпечує газообмін, формування гомеостазу в трахеобронхіальних шляхах, очищення повітря, яке вдихається, від чужорідних часток і мікроорганізмів, а також аналіз пахучих речовин в атмосферному середовищі.
	Поділяється на повітроносні шляхи і респіраторний відділ. Респіраторний відділ складається із альвеолярних ходів і альвеол, які утворюють ацинуси. У них відбувається газообмін. Повітроносні шляхи включають порожнину носа, глотку, гортань, трахею, бронхи різних калібрів, включаючи бронхіоли. Тут повітря зігрівається (охолоджується), очищається від різноманітних частинок і зволожується. Також цей відділ забезпечує голосоутворення, нюх, імунний захист, депонування крові, регулює згортання крові, водно-сольовий баланс і виконує ендокринну функцію.
Будова та функції
	Стінка повітряносних шляхів складається з чотирьох оболонок:
слизова — вкриває внутрішню поверхню повітряносних шляхів, вкрита епітелієм, під яким лежить власна пластинка слизової оболонки. Клітинний склад епітеліальної пластинки та кількість гладеньких міоцитів залежить від відділу повітроносних шляхів.
підслизова — представлена пухкою волокнистою сполучною тканиною з великою кількістю кровоносних судин
фіброзно-хрящова — утворена хрящовою тканиною та може бути представлена гіаліновим чи еластичним хрящем, що утворює жорсткий і міцний каркас, який дає змогу підтримувати відкритим просвіт повітряносних шляхів для виконання їх основної функції — просування повітря
адвентиційна оболонка — побудована із пухкої волокнистої сполучної тканини

Будова
Нервова система
	Нервова система — цілісна морфологічна і функціональна сукупність різних взаємопов'язаних нервових структур, яка спільно з гуморальною системою забезпечує взаємопов'язану регуляцію діяльності усіх систем організму та реакцію на зміну умов внутрішнього та зовнішнього середовища. Нервова система діє як інтегративна, зв'язуючи в єдине ціле чутливість, рухову активність та роботу інших регуляторних систем (ендокринної та імунної).
Що це таке?
	У більшості тварин нервова система складається з двох частин — центральної та периферичної. Центральна нервова система хребетних (зокрема людини) складається з головного та спинного мозку. Периферична нервова система складається з сенсорних нейронів, сукупностей нейронів, що називаються гангліями, та нервів, що сполучають їх між собою та з центральною нервовою системою.
Будова
Будова спинного мозку
Дифузна нервова система найдавніша, характерна для кишковопорожнинних, у яких утворена дифузним сплетінням нервових клітин в ектодермальному шарі тіла тварин.
Стовбурова нервова система характерна для Плоских та Круглих червів і характеризується утворенням скупчень нервових клітин, які набувають форми тяжів, що проходять уздовж тіла.
Вузлова нервова система типова для кільчастих червів, молюсків, членистоногих.
Трубчаста нервова система характерна для вищих тварин — хордових.
Типи нервових систем
Регуляція діяльності всіх тканин і органів та об'єднання їх в єдине ціле;
Забезпечення пристосування організму до умов зовнішнього середовища (організація адекватного поводження відповідно до потреб організму).

Основні функції
Травна система
Що це таке?
	Травна́ систе́ма— система органів у багатоклітинних тварин, призначена для переробки і видобування з їжі поживних речовин, всмоктування їх  кров і виділення з організму неперетравлених залишків (кінцевих продуктів життєдіяльності). Травна система складається з травної трубки і розміщених за її межами залоз, секрет яких надходить до травного каналу.
Будова
    Травний канал — це порожниста трубка довжиною 8-10 м (у дорослого чоловіка), що проходить через усе тіло і поділяється на такі відділи:
Ротова порожнина із зубами, язиком і слинними залозами.
Глотка.
Стравохід.
Шлунок.
Тонка кишка, включаючи підвідділи:
дванадцятипала кишка
порожня кишка
клубова кишка;

Товста кишка, включаючи підвідділи:
сліпа кишка з червоподібним відростком
ободова кишка зі своїми підвідділами:
висхідна ободова кишка
поперечна ободова кишка
Низхідна ободова кишка
сигмоподібна кишка
пряма кишка з широкою частиною — ампулою прямої кишки, і дистальною, нижньою частиною —задньопрохідним каналом із анальним отвором.

	Виділення ферментів та інших речовин у складі слини, шлункового, підшлункового, кишкового соків та жовчі становить секреторну функцію. Всмоктування поживних речовин здійснюється слизовою оболонкою шлунку, тонкої і товстої кишок. Поряд з цими функціями органи травлення  здійснюють видільну функцію, яка полягає у виведенні з організму деяких продуктів обміну речовин.
Основні функції
Порівняння будови шлунку різних ссавців
Видільна система
Що це таке?
	Видільна, чи Екскреторна система в біології — сукупність органів, які виводять з організму надлишок води, а також продуктами обміну речовин, солі, а також отруйні речовини, які потрапили в організм ззовні чи утворилися в ньому.
Фізіологія системи
Первина сеча іде по нирковим канальцям, де відбувається зворотне всмоктування в кров (реабсорбція) води і інших поживних речовин потрібних організму:
у канальцях першого порядку всмоктується вода, амінокислоти, глюкоза, мінеральні солі;
у петлі Генле і нисхідному коліні всмоктується вода, у висхідному — Na;
у канальцях другого порядку всмоктуються вода, Na, k, залежно від їх вмісту в крові, тобто реабсорбція факультативна;
у збірних трубочках вода;

Сеча утворюється з плазми крові в результаті процесів фільтрації, реабсордції, секреції.Фільтрація — перехід плазми без білка із капілярного клубочка у капсулу Бовона — Шумлянського (ниркову капсулу).
У результаті фільтрації утворюється первинна сеча (150—180 л.)
Під час проходження первинної сечі ,по канальцям нирок, нирковий епітелій виділяє у просвіт канальців іони водню, аміак,сечовину, сечову кислоту, лікарські речовини. Цей процес називають секрецією.

Ендокринна система
	Ендокри́нна систе́ма — сукупність органів, частин органів та окремих клітин, які секретують у кров і лімфу гормони(речовини з високою біологічною активністю, що регулюють ріст і діяльність клітин різноманітних тканин). Ендокринна система разом з нервовою системою регулює і координує важливі функції організму людини: репродукцію, обмін речовин,ріст, процеси адаптації.
Що це таке?
    Ендокринна система бере участь в гуморальній регуляції функцій організму і координує діяльність усіх органів та систем, а також забезпечує підтримання гомеостазу організму при мінливих умовах зовнішнього середовища. Разом з нервовою та імунною системами регулює:
зростання та розвиток організму;
його статеве диференціювання та репродуктивну функцію;
бере участь у процесах утворення, використання та збереження енергії.
Разом з нервовою системою гормони беруть участь у забезпеченні емоційних реакцій та психічній діяльності людини.

Функції
Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Interesting Facts About Ukraine»

text:
Interesting Facts About Ukraine
Семібратов Б-9-4
1. Ukraine is the largest country which entirely located in Europe.
2. In Ukraine there is the largest stock of manganese ore in the world, 2.3 billion tons, or about 11% of all deposits of the Earth.
3. The geographical center of Europe is in Ukraine. In the west of the country, between Uzhhorod and Rakhiv the sign «Geographical center of Europe». This status was recorded at the Congress of Vienna of geographers in the XIX century. This was the first attempt by the scientists to define the middle of the European continent.

Interesting Facts About Ukraine: Khreshchatyk Independence Square.
4. The shortest main street of the capital in Europe is – Khreshchatyk in Kiev. Its length is 1225 meters.
5. Ukraine owns a quarter of fertile black soil of the world. Black soil – the most fertile soil of our planet. During the Second World War, the Germans took out Ukrainian soil in Germany by trains.
6. Ukraine – a major producer of grain (among the three largest producers of barley). Along with France, Germany and the United States – one of the largest producers of sugar beets, ahead of neighbors like Poland and Turkey. Ukraine is in the world’s seven largest producers of sugar, vegetable oil, pork and potatoes. Among the top five global producers of honey.

Interesting Facts About Ukraine: Borsch.
7. Borsch – is not a Russian dish, it is Ukrainian dish.

Interesting Facts About Ukraine: Ukranian Food & Drink.
9. Ukrainians like lard very much – it’s true. They call it «Salo». Lard in Ukraine is prepared in various ways – worth to try with a traditional Ukrainian black bread, onions and with «Horilka». «Horilka»  it is the same, just a different name.
Thank you for your attention!


Презентація на тему «Біотехнології» (варіант 1)


title: Презентація на тему «Осмос»

text:
осмос
Подготовила ученица 10-Т
Боровикова Богдана
Осмос - это…
…перенос вещества из одного раствора в другой через мембрану.
Пример осмоса
 Если такой мембраной разделить
растворы сахара с концентрацией 5
и 10%, то через нее в обоих
направлениях будут проходить
только молекулы воды. Поскольку
вода будет перетекать из
разбавленного раствора в
концентрированный быстрее, чем в обратном направлении,
в целом
движение воды между двумя
растворами будет идти в одну
сторону.
           В более разбавленном
растворе концентрация
сахара повысится, а в более
концентрированном,
наоборот, понизится. Когда
концентрация сахара в обоих
растворах станет одинаковой,
наступит равновесие –
изотонический раствор.

История
Впервые осмос
наблюдал А. Нолле в
1748, однако
исследование этого
явления было начато
спустя столетие.

Но и сейчас как
механизм осмоса, так
и факторы,
Определяющие
Проницаемость
мембран, еще не до
конца изучены.

Осмотическое давление
Когда два раствора с разной концентрацией растворенных веществ разделены полупроницаемой мембраной, на нее действует сила, направленная от более разбавленного к более концентрированному раствору. Эта сила, называемая осмотическим давлением, может быть очень значительной. В дереве, например, под действием осмотического давления растительный сок поднимается от корней до самой верхушки.

Обратный осмос
При обратном осмосе
из раствора удаляется
растворитель, который
в терминах
водоочистки и
является очищенной
от растворенных
примесей водой.
Это процесс удаления растворителя из раствора с помощью полупроницаемой мембраны.
Растворитель в этом случае – вода, а раствор –другие вещества в этой воде.
Значение осмоса

Использование в промышленности
Первая в мире электростанция, вырабатывающая электричество с помощью явления осмоса запущена в 2009 году в Норвегии. Морская и пресная вода на электростанции разделены мембраной; так как концентрация солей в морской воде выше, между солёной водой моря и пресной водой развивается явление осмоса, — постоянный поток молекул воды через мембрану в сторону солёной воды. В результате чего давление солёной воды возрастает. Поток воды достаточен, чтобы приводить в действие гидротурбину, вырабатывающую энергию. Подобные электростанции могут быть построены только на морском побережье. Источником энергии является энергия солнца.

Спасибо за внимание


title: Презентація на тему «Рослини-чужинці на Україні»

text:
Рослини-чужинці на Україні

Зелені чужинці
Джерелом небезпеки для столиці стали... бур’яни. Точніше, агресивні трави, занесені до нас із Америки, Туреччини, Середземномор’я, Балкан, Південної Африки. По-науковому вони називаються адвентивними рослинами. Не маючи на нашій землі природних ворогів, ті прибульці почали нестримну експансію в зеленій зоні міста, на берегах водойм і навіть у товщі води. Невибагливі чужинці захоплюють усе нові території. Вони порушують екологічну рівновагу, витісняючи місцеву флору. Чимало з них навіть здатні шкодити здоров’ю людей.
Борщівник
У наших краях він з’явився після Великої Вітчизняної війни. Сталін якось дізнався, що у Північній Америці борщівник є цінною кормовою культурою. Ця рослина давала таку кількість зеленої маси з гектара, якої не могла дати жодна з традиційних культур. Борщовик  має токсичний сік і викликає важкі опіки. Викопати повністю борщівник неможливо, а пилок розсіюється феноменально швидко. Тому важливо остерігатися при відпочинку біля річки високих зелених "гігантів" і попередити дітей, яких, певна річ, зацікавить незвична зелена рослина із "зонтиком".
Амброзія полинолиста
Понад 100 років тому, випадково,  зі своєї батьківщини – Північної Америки, разом з насінням конюшини та жита на поля Європи був завезений  цей бур’ян.
Згодом він потрапив і на  Україну. Перші поодинокі дикорослі популяції невідомої рослини з’явилися ще в 1914 – 1918 роках, і лише в 1925 році у визначниках  України з’явився один із видів цієї рослини  – амброзія полинолиста. Уперше її посіяв агроном Крекер, у Дніпропетровській області, як лікарську рослину. Сьогодні вона стала масовим бур’яном України. Цей вид поширений у Дніпропетровській, Донецькій, Закарпатській, Запорізькій, Київській, Кіровоградській, Луганській, Миколаївській, Одеській, Харківській, Черкаській, Чернівецькій областях
Елодея
Це рослина потрапила в наші річки з Північної Америки. Елодея, яку ще називають водяною чумою, не росте на полях і городах, зате дуже швидко захоплює річки й озера Київщини. З невеличкого шматочка за літо вона встигає вирости на кілька метрів. Розростаючись, рослина перетворює водойму на таке собі зелене місиво, в якому гине риба і припиняється судноплавство. Має маленкі квітки, які цвітуть на поверхні води прикріплюючись до рослини тоненькими стеблами. Рослина виробляє зимові бруньки, що надають перевагу (витримку) в зимуванні. Пускає довгі, сильно розгалужені стебла , зростаючі надзвичайно швидко і досягають нерідко довжини більше двох метрів.
Ценхрус
Вперше виявлено ценхрус якірцевий на території станції Джанкой і Джанкойській дистанції шляху Прибалтійській залізниці Криму. Невисока трав’яниста рослина має безліч дрібненьких, орієнтованих у різні боки колючок. Колюче насіння чіпляється до підошов і автомобільних шин і так розноситься за десятки й сотні кілометрів. Невибагливий бур’ян чудово росте на піщаних ґрунтах і не має в Україні природних ворогів. Його, вкриті шипами плоди псують якість  вовни овець , пошкоджують шкіру тварин, при потраплянні в корм, ранять шлунково-кишковий тракт тварин та ротову порожнину. При збиранні врожаю колючі плоди ценхрусу ранять людей.
Злинка канадська
Походить з Північної Америки. Попри “злу” назву, вона не колеться, не жалиться, не викликає задухи. Єдине, чим допікає дачникам і городникам, це тим, що її практично неможливо позбутися. Вирвана бадилинка, лежачи на купі бур’яну, продовжує рости, розквітає і розсіває численне насіння. Якщо пустити все на самоплин, то вже за рік матимете суцільну плантацію злинки. Сходить - в березні - травні, а також наприкінці літа - на початку осені (останні перезимовують). Цвіте - в липні - вересні. Плодоносить - в серпні - жовтні.
Аморфа кущова
Походить з Північної Америки. В Україні розводять у всіх районах, особливо на півдні, в садах і парках як декоративну рослину. Ця рослина використовуеться для швидкого озеленення, але якщо дати їй змогу неконтрольовано розростатися, як, наприклад, на Трухановому острові, біля озер Вербне та Алмазне, то аморфа стає проблемою. Вона швидко витісняє інші цінні породи. Росте аморфа в культурі у зріджених мішаних і листяних лісах, на галявинах відкритих освітлених схилах. Світлолюбна рослина. Цвіте у травні — червні.


Презентація на тему «Запилення та запліднення рослин» (варіант 2)


Презентація на тему «Куріння» (варіант 6)


title: Презентація на тему «Marble Cave»

text:
Marble Cave
Location
This popular tourist attraction is located in Simferopol region of Crimea in Ukraine, near the village Zarechnoye. The Cave is on the lower plateau of massif Chater-Dag in Crimean Mountains.
General information
Marble Cave was explored in 1987 by local scientists. The entrance to the cave is located on 920 m above the sea level. It consist of three parts: the Main Gallery, The Bottom Gallery and The Tiger passageway.
The galleries of enormous sizes are divided into separate rooms. The length of explored passages is 2050 m and depth is 60 m.
Excursions
Duration of excursion in the Cave is 1 hour. Length of tourist routes is more than 1 km. Temperatures in the area kept at +9 ° C. The part of the Marble Cave is a cave Emine-Bair-Khosar, which also attracts a huge number of visitors to the variety of stone formations, interior and beauty in the caves.
Popularity
The unique of the Marble Cave brought her international fame. According to the famous cave explorers, it belongs to the top 5 most beautiful caves in the world. This one of the most visited caves in Europe in 1992 was admitted to the International Association of caves (in Italy). Marble Cave was announsed as one of the 7 natural wonders of Ukraine in August 26, 2008.


Презентація на тему «Роль вірусів у природі та житті людини»


title: Презентація на тему «Кільчасті черви»

text:
Презентація на тему
«Кільчасті черви»
Біологічна класифікація
РОЗМНОЖЕННЯ Статеве дозрівання: з 6-18 Шлюбний період: вологі, теплі літні ночі. Кількість яєць: 20 у коконі. Інкубаційний місяців. період: 1-5 місяців.
РОЗМІРИ Довжина: зазвичай до 30 см, іноді більше.
СПОСІБ ЖИТТЯ Звички: одинаки; у холодні або сухі дні нерухомо лежать у землі. Їжа: земля, що містить залишки органічних речовин, іноді дрібна падаль. Тривалість життя: у неволі до 6 років.
СПОРІДНЕНІ ВИДИ До родини справжніх дощових черв'яків належить близько 300 видів. Найближчими їхніми родичами є п'явки та морські багатощетинкові черв'яки.
МІСЦЯ ПРОЖИВАННЯ Дощові черв'яки зустрічаються у всьому світі. Звичайні дощові черв'яки живуть у всій Європі та Азії, скрізь, де вони знаходять належні ґрунтові і кліматичні умови.
Системи внутрішніх органів
Травна
Видільна
Нервова
Кровоносна
Будова
Будова
Кутикула
Шкіряний епітелій
Кільцеві
м’язи
Поздовжні
м’язи
Щетинка
метанефридій
Черевний нервовий ланцюжок
Черевна кровоносна судина
Порожнина кишка
Целом

Спинна кровоносна судина
метанефріїид
Видільна
Видільна система має вигляд довгих звивистих трубок - метанефридій, розташованих попарно в кожному сегменті.
Нервове кільце
Нервове кільце
Черевний нервовий ланцюжок
Нервова
У кільчастих червів — вузлового типу, але складніша, ніж у плоских та круглих червів. Вона представлена навкологлотковим кільцем, черевним нервовим ланцюжком та нервами, що відходять до різних органів.
Травна
стравохід може утворювати розширення - воло,
в якому їжа певний час накопичується
Укільчастих червів складається з ротової порожнини, глотки, стравоходу і кишечника, який закінчується анальним отвором. Перетравлювання їжі відбувається в кишечнику.
Кровоносна
Вперше з’являється кровоносна система замкненого типу, тобто кров не виливається в порожнину тіла. Кровоносна система забезпечує транспортування поживних речовин і газів та здійснює захист.
Кров кільчастих червів може бути безбарвною або забарвленою у червоний чи зелений кольори,
що спричиняють дихальні пігменти
Кровообіг - циркуляція крові - рідкої тканини внутрішнього середовища
Рух
Під шкірою розміщені кільцеві м’язи, які зрослися з нею, а під ними — шар поздовжніх м’язів. Таким чином утворюється шкірно-м’язовий мішок. Кільцеві м’язи роблять тіло черв’яка тонким і довгим, а поздовжні — скорочують і потовщують його. Завдяки поперемінній роботі цих м’язів черв’як пересувається.
Шкірно-м’язовий мішок. Якщо взяти черв’яка в руки, то побачимо, що шкіра його волога, вкрита слизом. Цей слиз полегшує рух черв’яка у грунті
Дихальна система: дихання здійснюється через усю поверхню шкіри, багату на кровоносні судини. Спеціальні органи дихання — зябра (вирости шкіри) — мають тільки деякі морські кільчасті черви.
Параподія
Черевний вусик
Спинний вусик
Щетинки
На кожному членику є маленькі пружні щетинки. Їх майже не видно, та коли провести пальцями від заднього кінця тіла дощового черв’яка до переднього, то відразу відчуємо їх. Цими щетинками під час руху черв’як чіпляється за нерівностіна грунті.
Параподії м'язеві вирости тіла розташовані попарно на кожному сегменті тулуба, які слугують головним чином в якості органів руху.
Розмноження
1 – копуляція гермафродитних особин – взаємообмін сперматозоїдами
2 – відкладання яєць у поясок
3 – запліднення яєць у пояску сперматозоїдами із сім'яприйомника;
кокон рухається до голови черв'яка
4 – відкладання кокону
запліднення може бути як зовнішнім, так і внутрішнім
багатьом видам притаманне
й вегетативне розмноження
є як роздільностатеві, так і гермафродити
Парування: дощові черв'яки - гермафродити. Вони знаходять одне одного за запахом й, сполучені слизовою оболонкою, обмінюються сперматозоїдами на поверхні землі.    Поява слизової оболонки: слиз виділяється з поясочка - світлої, потовщеної частини на передньому кінці тіла, куди відкриваються численні залози. Із слизу, що виділяється, утворюється слизова оболонка.    Запліднення: слизова оболонка пересувається по тілу й збирає яйцеклітини і сперматозоїди.    Слизова оболонка: через голову зісковзує з тіла черв'яка.    Кокон: слизовий контейнер, що містить до 20 яєць, закривається і утворює кокон, який в змозі витримати навіть екстремально несприятливі умови. Найчастіше з нього вилуплюється тільки один дощовий черв'як.
ЯК РОЗМНОЖУЮТЬСЯ ДОЩОВІ ЧЕРВ'ЯКИ
Кільчасті черви
Малощетинкові черви
Багатощетинкові
черви
П’явки
П’явки
П'явки — клас безхребетних тварин типу Кільчасті черви. Мають тіло завдовжки до приблизно 20 см, воно поділяється на 34 сегменти. Існують прісноводні, морські та сухопутні, де формуються яйця, та, як і більшість кільчастих червів, п'явки — гермафродити. Рухаються пявки за допомогою присосок
В Україні — понад 25 видів, у тому числі: європейська медична п'явка довжиною 80 — 120 мм, а також її родич, поширені у прісних водах, переважно у стоячих водоймах. П'явки, що належать до цих видів, живлятьсякров'ю хребетних тварин (земноводних і великих ссавців, зокрема людини).
Різноманітність
равликова п'явка
велика псевдокінська п'явка
тричастинна п'явка
медична п'явка
Малощетинкові
Представники цього класу, який налічує понад 5000 видів, поширені у ґрунті та прісних водоймах. Деякі з них трапляються уморях на різних глибинах (до 5000 м). Від багатощетинкових червів малощетинкові відрізняються відсутністю параподій. Пересуваючись вони звичайно, скорочуючи почергово шари кільцевих та поздовжніх м'язів. Представники цього класу —гермафродити, для яких характерний прямий розвиток.
Серед малощетинкових є карлики, довжина тіла яких дорівнює декільком міліметрам, але трапляються і справжні гіганти. Так, довжина австралійського земляного черв'яка, який зовні нагадує велику змію, може сягати 2,5—3 м.
Різноманітність
дощовий черв'як
апоректода довга
ейсенія
трубочник
Ці черви живуть переважно в солоній воді. Серед них є сухопутні та паразитичні види. Деякі багатощетинкові ширяють у товщі води, інші рухаються по дну, будують тимчасові хатинки або риють нірки в ґрунті. Їх тіло членисте, вкрите щетинками, з боків від кожного сегмента відходять органи пересування — параподії.
Багатощетинкові
хетоптерус різноногий
міксікола лійковидна
платинереїс Дюмеріля
спіробрахус гігантський
протула чудова
нереїс зелений
біспіра коричнева
Різноманітність
хлойя
Багато із багатощетинкових червів служать основною їжею риб, у зв'язку з чим велике значення мають у кругообігу речовин у природі. Наприклад, один з видів кільчастих червів — нереїда, що живе в Азовському морі, являється основним кормом промислових риб.
Значення
Дощові черви живляться рослинними рештками, що знаходяться в ґрунті, який пропускають через кишки, залишаючи на поверхні купки екскрементів, до складу яких входить ґрунт. Цим вони сприяють перемішуванню і розпушуванню ґрунту, а також збагаченню його на органічні речовини, поліпшенню водного і газового балансу ґрунту. Ще Ч. Дарвін відмічав корисний вплив кільчастих червів на родючість ґрунту.
Багатощетинковий черв'як, якого туземці Полінезії назвали «палоло», використовується ними в їжу.
Беруть участь у біологічному очищенні води
Гірудотерапія-лікування п'явками
за спеціальними схемами;
висмоктуючи кров,
вони зменшують набряк,
гірудин розблоковує мікрокапіляри і покращує кровопостачання,
інші ферменти знімають запальний процес
Гірудотерапія
Чи знаєте ви що…
У 1982 році в Англії був знайдений дощовий черв'як завдовжки 1,5 м. Проте він значно менший, ніж австралійські й південноамериканські види (їх довжина складає 3 м).
Викопні черв'яки, що нагадують сучасних дощових черв'яків, були знайдені в геологічних шарах віком приблизно 600 мільйонів років.
На підставі зважування відходів звичайних дощових черв'яків на площі 1 м2 протягом року можна зробити висновок, що дощовий черв'як виносить за цей час на поверхню землі 6 кг екскрементів.
Якщо звичайний дощовий черв'як втратить кінець тіла, у нього найчастіше виростає новий. Проте ніколи з двох частин не з'явиться два дощових черв'яки. Звичайний дощовий черв'як, якого розрізають навпіл, гине.


title: Презентація на тему «Шкіра» (варіант 2)

text:
Шкіра
Шкі́ра (грец. derma, лат. cutis)  — зовнішній покрив тваринного організму, який захищає тіло від широкого спектру зовнішніх впливів, бере участь в диханні, терморегуляції, обмінних і багато інших процесах. Крім того, шкіра — це масивне рецепторне поле різних видів поверхневої чутливості.
Будова шкіри
Шкіра складається з епідерміса, дерми і підшкірно-жирової клітковини (гіподерми). Епідерміс включає в себе п'ять шарів епідермальних клітин. Найнижчий шар -базальний- розташовується на базальній мембрані і являє собою 1 ряд призматичного епітелію. Відразу над ним лежить шипуватий шар (3-8 рядів клітин з цитоплазматичними виростами), потім іде зернистий шар (1-5 рядів плоскуватих клітин),блискучий(2-4 ряду без'ядерних клітин, помітний на долонях і стопах) і роговий шар, що складається з багатошарового зроговілого епітелію. Епідерміс також містить меланін, який забарвлює шкіру і викликає ефект засмаги.

Дерма, або власне шкіра, являє собою сполучну тканину і складається з 2-х шарів -сосочкового шару, на якому розташовуються численні вирости, що містять у собі петлі капілярів і нервові закінчення, і сітчастого шару, що містить кровоносні і лімфатичні судини, нервові закінчення, фолікули волосся, залози, а також еластичні, колагенові і гладком'язові волокна, які надають шкірі міцність і еластичність.
Підшкірно-жирова клітковина складається з пучків сполучної тканини і жирових скупчень, пронизаних кровоносними судинами і нервовими волокнами. Фізіологічна функція жирової тканини полягає в накопиченні та зберіганні поживних речовин. Крім того, вона служить для терморегуляції і додаткового захисту статевих органів.
Крім самої шкіри в організмі є її анатомічні похідні — утвореня, що розвинулися зі шкіри та її зачатків. Інша назва - придатки шкіри:
Нігті;
Волосся;
Пір'я;
Пух;
шкірні залози, які включають в себе:
сальні залози, які виділяють шкірне сало, яке служить смазкою для волосся і захищає шкіру;
потові залози, які виділяють з організму води і розчинені продукти обміну речовин. Випаровування поту є важливим етапом терморегуляції.
молочні залози (розвинені у жінок) виробляють грудне молоко, яке має дуже важливе значення для годування немовлят.

Захисна (бар'єрна) захищає організм від дії механічних і хімічних чинників, ультрафіолетового випромінювання, проникнення мікробів, втрати і попадання води ззовні.
Терморегуляторна, за рахунок випромінювання тепла і випаровування поту.
Участь у водно-сольовому обміні, пов'язана з потовиділенням.
Екскреторна — виведення з потом продуктів обміну, солей і ліків.
Депонування крові, в судинах шкіри може перебувати до 1 літра крові.
Ендокринна і метаболічна — синтез і накопичення вітаміну D, а також гормонів.
дихальна, у людини близько 1-2 % кисню засвоюється через шкіру.
Рецепторна, завдяки наявності численних нервових закінчень
Імунна, захоплення, процесинг та транспорт антигенів з подальшим розвитком імунної реакції

Функції шкіри
Шкіра - величезне рецепторне поле, за допомогою якого здійснюється зв'язок організму з навколишнім середовищем. Іннервація шкіри здійснюється як гілками цереброспінальних нервів, так і нервами вегетативної нервової системи. Нерви вегетативної нервової системи іннервують в шкірі судини, гладеньку мускулатуру і потові залози. До соматичної нервової системи належать чутливі нерви (утворюють численні чутливі закінчення).
  Чутливі нервові закінчення (умовно) можна розділити на[3]:
Вільні (локалізуються як в епідермісі, так і в дермі)
Невільні (локалізуються переважно в дермі)
інкапсульовані
неінкапсульовані

Шкіра як орган чуття

Захворювання шкіри
За етіологією (причинами виникнення) бувають:
вірусними,
інфекційними (бактерії, мікроскопічні грибки),
паразитарними,
викликаними екзогенними (зовнішніми) факторами - хімічними, фізичними;
викликаними ендогенними (внутрішніми) факторами - порушеннями метаболізму, розладами ендокринної або нервової систем,порушенням розвитку шкіри тощо.
В умовах недостатньої гігієни набувають особливого значення паразитарні захворювання шкіри, а в зв'язку з розвитком хімічної індустрії — професійні шкірні хвороби.
ПЕДИКУЛЬОЗ
ПЕДИКУЛЬОЗ (вошивість) - паразитичне захворювання шкіри, викликане наявністю на волоссі вошей.
Симптоми вошивості:
- шкірний свербіж в місці укусу воші;
- дрібні сірувато-блакитні плями на шкірі;
- розчухи (екскоріації);
- наявність гнид у волоссі.
ПЕДИКУЛЬОЗ
Воші: головна, лобкова, платяна.
СЕБОРЕЯ
СЕБОРЕЯ - патологічний стан шкіри, обумовлений порушенням функцій сальних залоз, зміною складу їх секрета.
Форми: жирна, густа і суха.
Причини:
- спадкова схильність;
- порушення гормонального статусу організму;
- вплив негативних факторів зовнішнього середовища;
- пухлина яєчок у чоловіків, захворювання яєчників у жінок;
- психічні і неврологічні захворювання.

ВЕСНЯНКИ
Веснянки — дрібні жовтувато-коричневі плями, що з'являються в основному на обличчі, грудях, руках і спині.
Веснянки — прояв успадкованої особливості пігментації шкіри.

ГЕРПЕС
Герпес — вірусне захворювання з ураженням шкіри. Джерелом інфекції може бути хвора людина або носій вірусу. Найчастіше герпес виявляється в холодну пору року, коли захисні сили організму понижені. Інколи герпес виникає на фоні інших інфекційних захворювань (грип, пневмонія і т. д.). Як самостійні захворювання розрізняють простий герпес, його називають також лихоманкою, і оперізувальний герпес, або оперізувальний лишай. Простий герпес вражає шкіру в області рота і носа, рідше — щік і вушних раковин. Нерідко локалізується на статевих органах. Інколи висипання виникають на слизових оболонках порожнини рота.
ВУГРОВА ХВОРОБА
ВУГРОВА ХВОРОБА - хронічне рецидивуюче захворювання сальних залоз і волосяних фоллікулів.
Захворювання найчастіше виявляється в період статевого дозрівання.
Класифікація:
- неонатальні;
- дитячі;
- юнацькі (звичайні);
- вугри дорослих;
- контактні;
- комедональні.
РЕКОМЕНДАЦІЇ
Загальні рекомендації.
Дотримуйтесь правил особистої гігієни: стежте за чистотою шкіри і волосся.
Уникайте вживання жирних кремів, лосьйонів і косметики.
Не носіть тугих капелюхів і тісних комірців.
Від дуже частого гоління і старанного миття обличчя вже наявне запалення може посилитися.
Харчування має бути повноцінним.
Виключите з раціону жирну і гостру їжу.
Виділіть достатній час для сну.
Уникайте стресів.


Презентація на тему «Медунка»


Презентація на тему «Вплив спиртів на організм людини»


title: Презентація на тему «Декоративні рослини»

text:
Підготувала група № 3
Павленко Світлана,
Остахов Андрій,
Мамедова Кюльтач,
Мамедов Аллахверді,
Репринцева Олександра,
Соценко Артем,
Горіна Юлія.

Скадовська загально освітня школа I-III ступенів №  3Презентація на тему “ Декоративні  рослини ”
Мета: Розширювати знання про декоративні рослини .
Сформувати уявлення про особливості будови різноманітних декоративних рослин.
Виховувати любов до природи, бережливе ставлення до неї та бажання примножувати її багатства.

Обладнання: Використання Інтернету, фото декоративних рослин.

     Декорати́вні росли́ни -  «той, що прикрашає або служить для прикраси, оздоблення; мальовничий, зовнішньо ефективний»  — дерева, кущі й трав'янисті рослини, які вирощують для прикрашання міст, населених пунктів, внутрішнього озеленення приміщень з метою задоволення естетичних потреб людини . До декоративних належить численна група як культурних, так і дикорослих видів рослин. Вони є серед представників трьох відділів: покритонасінних, голонасінних і папоротеподібних.
Декоративні рослини

		Вважають, що підсніжники – “квіти надії” -першими з’являються з-під снігу, засвідчують прихід весни. На Україні росте 3 вида підсніжника. У нас, на Хмельниччині, широко росповсюджений в дубово-грабових лісах підсніжник звичайний. Коротке життя підсніжників і дуже легко воно може обірватися. Вони вже зникли з околиць Києва і все рідше зустрічаються навколо інших великих міст, тому що підлягають масовому збору для букетів. Цибулини по-хижацьки викопуються любителями. Давно пора розводити підсніжники на спеціальних плантаціях. Економічно це оправдано, якщо врахувати ще й те, що це дуже цінна лікарська сировина. Препарати, виготовлені із цибулини підсніжника, використовуються при лікуванні невритів, радикулітів та ін. хвороб.
Підсніжник
     Квітникарям добре відома гомфрена кулевидна. Гомфрена розсіяна відрізняється від неї повзучими або плакучими стеблами. Вони зростають в різні боки, і одна рослина може покрити ними квадратний метр поверхні грунту. Особливою популярністю користується сорт ''pink Pinheads'', в якого приквітки забарвлені в яскраво-рожевий колір. Зрізавши майже повністю розвинені суцвіття, їх можна висушити і використовувути для складання композицій з сухих квітів.
Гомфрена
      Дико виростає на півдні європейської частини Росії, в Криму, на Кавказі, заході і південному заході Сибіру, Далекому Сході, в Середній Азії, Середземномор'ї, Середній Європі, Китаї, Індії. Ефектна однорічна декоративно-листяна рослина. Кущики правильні, подовжений-овальної форми, 75-100 см заввишки. Стебла прямостоячі, густо розгалужені. Листя дрібне, лінійно-ланцетове, при підставі звужені в черешок, смарагдово-зелені, з настанням осінніх заморозків що червоніють. Вся рослина опушена. Добре переносить стрижку. Квітки непоказні. Плід — горішок, насіння зберігає схожість 1-2 роки. У культурі з 1629 року. На фотографії сорт "Грін Лейс".
Кохия
     Зустрічається в природі по узліссях гірських букових лісів Центральної Європи, включаючи і КарпатиЦибулинний багатолітник до 20 см заввишки. Цибулина яйцевидна до 2 см в поперечнику. Листя широколанцетниє до 25 см завдовжки, 1,2 см шириною. Цветоноси до 30 см завдовжки. Квітки одіночниє або парні, на довгих квітконіжках, з приквітковим аркушем в підставі, білі, такі, що никнули, з приємним запахом. Пелюстки із зеленими або жовтими кінцями. Квітне з квітня 20-30 днів. Плід — м'ясиста майже кулевидна трех-гнездная коробочка. У культурі з 1420 року..
Белоцветник весняний
     Досягає висоти 10-12 м. Має прекрасну, декоративну, ажурну крону, товсті, пухнасті, ясно-бурі втечі, що нагадують оленячі панти. Кора на старих втечах коричнева, расстреськивающаяся. Великі, завдовжки до 50 см, непарноперисте листя з дивовижною бархатистою поверхнею складається з 11-31 листочка, ддіннозаостренних на вершині і грубозубчатих по краю, зверху матово-темно-зелених, знизу білувато-сизих.
Сумах пушистый
     Однорічні рослини 25-75 см вис., cо стрижньовим корінням. Стебла гіллясті у верхній частині, порожнисті, гладкі, голі. Прикореневе листя без виражених черешків, що рано відмирають. Стеблове листя просте, без черешків, пронизані, яйцевидні, округлі або еліптичні, плоскі або чашевидні, 2-7 см дл., 1.5-4 см шир. Парасольки по декількох на квітконосній втечі, щитковидні, 2.5-3 см діам., без обгорток, з 3-12 променями; промені голі, короткі, товсті, помітно нерівні.
Володушка круглолиста
Дідіскус блакитний
     Рослини однорічні, стрункі, компактні, акуратно гіллясті, заввишки 46 - 67 див. Діаметр квітучого дідіськуса 20 - 25 див. Стебла червонуваті. Листя глибоко-розітнуте, ажурне, сірувато-зеленого відтінку із-за густого м'якого опушування. Дуже дрібні квітки зібрані в щільні плоскі суцвіття-парасольки діаметром 4,5 - 6 див. Квітне в липні. Квітки мають приємний слабкий аромат.
     Зростає  в дикому вигляді в светлоліственних лісах Моравії і Словаччини. Знаходять цей вигляд і по південно-східних схилах вапнякових Альп.    В рослини коротке кореневище, що стелеться, листя прикореневе, трьохроздільне, зубчасте, з довгими черешками. Досягає у висоту 12—20 див. Квітконіжка закінчується верхівковою парасолькою з дрібних жовтих квіточок. Все суцвіття нагадує одиночна квітка, що підкреслюється ще загальною обгорткою з крупного листя. Вони складаються з п'яти сегментів, утворюючи зірку, і облямовують суцвіття. Квітне в квітні - травні
Звездовка епіпактіс
     Вічнозелений чагарник, рідше дерево до 15 м-коду заввишки, з короткими, розкидистими гілками, створюючими, звичайно, густу пірамідальну або довгасту крону. Листя короткочерешчатиє, довгасто-яйцевидне, до 7 см завдовжки, з хвилястим краєм і крупними, трикутними колючими зубцями (на старих деревах — майже цілісно-крайні). Квітки білі, запашні, на коротких квітконіжках. Плоди кулевидні, до 1 см, яскраво-червоні, в кистях на коротких плодоніжках зберігаються на гілках всю зиму.
Падуб
     Вічнозелений чагарник, рідше дерево до 15 м-коду заввишки, з короткими, розкидистими гілками, створюючими, звичайно, густу пірамідальну або довгасту крону. Листя короткочерешчатиє, довгасто-яйцевидне, до 7 см завдовжки, з хвилястим краєм і крупними, трикутними колючими зубцями (на старих деревах — майже цілісно-крайні). Квітки білі, запашні, на коротких квітконіжках. Плоди кулевидні, до 1 см, яскраво-червоні, в кистях на коротких плодоніжках зберігаються на гілках всю зиму.
Плющ звичайний
     Декоративні квіткові рослини є найчисельнішою і різноманітною групою корисних рослин. Вони виконують естетичну функцію в житті людини, втілюючи його прагнення до прекрасного, надаючи на нього благотворний психологічний емоційний вплив. З кожним роком кількість видів і сортів декоративних рослин збільшується.
Висновок
http://flower.onego.ru/annual/gomphren.html
http://flower.onego.ru/kustar/rhus.html
http://flower.onego.ru/fameli/fameli_p.html
http://flower.onego.ru/kustar/ilex.html
http://flower.onego.ru/liana/hedera.html
http://images.yandex.ua/yandsearch?text=%D0%BF%D0%BB%D1%8E%D1%89%20%D0%BE%D0%B1%D1%8B%D0%BA%D0%BD%D0%BE%D0%B2%D0%B5%D0%BD%D0%BD%D1%8B%D0%B9%20%D1%84%D0%BE%D1%82%D0%BE&uinfo=ww-1230-wh-911-fw-1005-fh-598-pd-1

Використані джерела


Презентація на тему «Декоративні та вічнозелені кущі та дерева»


Презентація на тему «Селекция растений»


title: Презентація на тему «Ріст і розвиток рослин»

text:
Ріст і розвиток рослин

Вступ
На відміну від багатьох тварин, рослини ростуть все життя. Погляньте на старе, майже сухе дерево. Навесні на ньому десь та з'являються молоді пагони, зелені листки і його ріст продовжується.
Ріст
Ріст - це необоротне збільшення розмірів та маси як цілого організму, так і окремих його частин. Ріст рослин зумовлений поділом та ростом клітин. Завдяки цьому утворюються нові тканини та органи.
Ріст
Вищі рослини ростуть на одному місці. За несприятливих умов вони, на відміну від більшості тварин, не можуть залишити місце зростання у пошуках нового. Тому рослинам украй необхідний приріст усіх частин, завдяки чому вони охоплюють якнайбільший життєвий простір.
Твірні тканини
Вищі рослини ростуть за рахунок твірних тканин, клітини яких здатні поділятися. Відповідно до розміщення твірної тканини розрізняють верхівковий та вставний типи росту органів. Верхівковий ріст забезпечують твірні тканини конуса наростання пагона або зон поділу та розтягування кореня. Існують і вставні твірні тканини. Вони розташовані в основі міжвузлів деяких рослин. Наприклад, у злаків (пшениці, кукурудзи, рису) за їхній рахунок видовжуються міжвузля і росте стебло.

Потовщення органів здійснюється за рахунок бічної твірної тканини. Як ви пам'ятаєте, цей тип твірних тканин називають камбієм. Завдяки росту відбуваються і певні рухи рослин.
У житті рослин, як і у житті тварин, спостерігають певні сезонні явища.
Сезонні явища
Рослина навесні (1), влітку (2), взимку (3)

Ріст
Ріст рослин може бути безперервним або періодичним. За безперервного росту, який притаманний більшості однорічних рослин та багатьом тропічним видам, розміри всього організму або окремих його частин збільшуються постійно.
Ріст
Періодичне припинення росту в тропічних рослин зумовлене настанням посушливого сезону. На більшості територій земної кулі постійно змінюються сезони року - весна, літо, осінь, зима. Тому ріст багаторічних рослин помірних широт характеризується періодичністю: взимку ріст рослин припиняється, а навесні поновлюється.
Отже, за умов періодичного росту періоди інтенсивного росту чергуються з періодами спокою.
Період спокою
Спокій у рослин - це пристосування до переживання несприятливих умов (зимових холодів, літніх посух), коли процеси життєдіяльності майже припиняються. В стані спокою може перебувати як уся рослина, так і її окремі органи (сплячі бруньки, бульби, кореневища, насіння). Особливо важливе значення має перехід до стану спокою бруньок і насіння.
Період спокою
Сигналом до глибокого спокою і припинення ростових процесів у рослин холодного та помірного кліматів є вкорочення тривалості світлової частини дня та зниження температури. Для рослин південного походження (бузок, вишня) навіть зниження нічних температур є сигналом для переходу до стану спокою. Цей сигнал у рослин сприймають листки, а за їхньої відсутності - бруньки.
Фотоперіодизм
Зміни тривалості світлового періоду доби впливають, зокрема, на швидкість та терміни росту й цвітіння рослини, листопаду. Реакцію рослин на зміну тривалості дня та ночі називають фотоперіодизмом. Навесні збільшення тривалості дня для рослин є сигналом до розпускання листків, цвітіння і плодоношення. Зміну тривалості світлового періоду доби сприймають листки. В них утворюються речовини, що зумовлюють розвиток квіткових бруньок.
Рослини, що зростали
за умов вкороченого (1) і подовженого (2) світлового дня

Розвиток
Розвиток - це якісні зміни, які послідовно відбуваються в організмі та його окремих частинах упродовж життя. Прикладом розвитку є утворення квітки. Окремі її частини також ростуть, але в цілому її поява - новий якісний стан усього рослинного організму. Тому цвітіння - показник певного етапу розвитку.
Етапи розвитку
Розвиток рослин відбувається у кілька послідовних етапів. Насамперед у квіткових рослин виділяють зародковий та післязародковий періоди розвитку. Зародковий період бере початок від запліднення яйцеклітини та триває до моменту проростання насінини. А після проростання настаєпіслязародковий період. Він охоплює етапи паростка, молодості, зрілості та старіння.
Етапи розвитку рослини

Етап паростка, молодості
Етап паростка триває від моменту проростання до формування перших зелених листків. У цей час паросток живиться за рахунок запасних поживних речовин насінини. Етап молодості -період життя від появи перших зелених листків до цвітіння. У цей час рослина посилено росте і формуються всі її вегетативні органи. Молода рослина, на відміну від паростка, живиться завдяки фотосинтезу.
Етап молодості
Подальший розвиток одно-, дво- та багаторічних рослин відбувається по-різному . Однорічні рослини (наприклад, кріп, горох, огірки) впродовж року повністю закінчують ріст, квітнуть, утворюють плоди та насіння і відмирають. Тривалість їхньої молодості незначна: вже через 30-40 днів після проростання вони утворюють квітки та незабаром плодоносять.
Етап молодості
У дворічних рослин (наприклад, у капусти, моркви) протягом першого року життя розвиваються лише корені та пагони з листками. А на другий рік вони утворюють квітки, плоди та насіння, після цього відмирають.Багаторічні трави часто можуть цвісти та плодоносити впродовж декількох років, однак усі їхні надземні частини відмирають щорічно (як-от у конвалії, пирію, хрону).
Етап молодості
Дерева і кущі (яблуня, дуб, аґрус, ліщина, смородина) сягають своїх найбільших розмірів через десятки років. Перше цвітіння і плодоношення у них настає лише через кілька років (інколи - через рік після проростання). Плодоносять такі рослини впродовж багатьох років.
Етап зрілості
Етап зрілості триває від часу першого цвітіння до втрати здатності утворювати насіння та плоди. З часом навіть рослини з великою тривалістю життя припиняють утворення генеративних органів. Мабуть, ви помічали, як старі плодові дерева поступово все рідше цвітуть, перестають плодоносити. Нові пагони на них майже не утворюються, старі засихають і відпадають.
Етап старіння
У стовбурах старих дерев часто утворюються отвори - дупла, вони підгнивають і відмирають. Настає завершальний етап життєвого циклу рослин - старіння.Старіння - закономірні процеси розвитку рослин, пов'язані з віковими змінами. Ці зміни обмежують пристосувальні можливості рослин і поступово зумовлюють їхнє відмирання. Цей етап триває від останнього плодоношення до загибелі організму.
Розвиток одно-, дво- та багаторічних рослин

Висновок
Усі перетворення, що відбуваються в організмі від його зародження до відмирання, називають індивідуальним розвитком.Отже, як ми вже згадували, організм квіткових рослин є цілісною системою, в якій ріст і розвиток різних його органів взаємоузгоджені.
Висновок
На ці процеси впливають не лише зовнішні чинники, як-от різноманітні чинники довкілля, а й внутрішні. Ріст і розвиток рослин регулюють особливі біологічно активні речовини, які виробляються в самій рослині, - фітогормони. Фітогормони рухаються по рослині, прискорюючи або гальмуючи ріст певних її ділянок.
Джерела
М.М. Мусієнко, П.С. Славний, П.Г. Балан, Біологія, 7 клас
http://teachua.com


Презентація на тему «Гіпотези виникнення життя на землі» (варіант 2)


title: Презентація на тему «Генетика и медицина»

text:
ГЕНЕТИКА И МЕДИЦИНА
       [Область для ФИО]
Генетика человека и такие фундаментальные дисциплины, как анатомия, физиология, биохимия, составляют основу современной медицины. Место генетики среди биологических наук и особый интерес к ней определяются тем, что она изучает основные свойства организмов, а именно наследственность и изменчивость.

Наследственность и изменчивость у человека являются предметом изучения генетики человека на всех уровнях его организации: молекулярном, клеточном, организменном, популяционном. Генетика человека своими успехами в значительной мере обязана медицинской генетике - науке, изучающей роль наследственности в патологии человека. Прикладной раздел медицинской генетики - это клиническая генетика, которая использует достижения медицинской генетики, генетики человека и общей генетики в решении клинических проблем, возникающих у людей.

Генетика представляет собой одну из наиболее сложных дисциплин современного естествознания. Чтобы разобраться в ней глубоко, рассмотрим основные этапы развития генетики, виды генетики, достижения генетики в современной медицине и т.д.
Введение
История развития генетики
Генетика – это наука, изучающая закономерности наследственности и изменчивости, а также обеспечивающие их биологические механизмы.

Первый научный шаг в изучении наследственности был сделан австрийским монахом Грегором Менделем, который в 1866 г. опубликовал статью «Опыты над растительными гибридами», заложившую основы современной генетики.
До открытий Менделя признавалась теория так называемой слитной наследственности. Суть этой теории состояла в том, что при оплодотворении мужское и женское «начало» перемешивались, «как краски в стакане воды», давая начало новому организму. Мендель показал, что наследственные задатки не смешиваются, а передаются от родителей потомкам в виде дискретных (обособленных) единиц. Эти единицы, представленные у особей парами (аллелями), остаются дискретными и передаются последующим поколениям в мужских и женских гаметах, каждая из которых содержит по одной единице из каждой пары. В 1909 г. датский ботаник-селекционер В. Иогансен назвал их «генами», а в 1912 г. американский генетик Т. Г. Морган показал, что они находятся в хромосомах.
Официальной датой рождения генетики считают 1900 год. Тогда были опубликованы данные Г. де Фриза, К. Корренса и К.Чермака, переоткрывших закономерности наследования признаков, установленные Г.Менделем. Первые десятилетия 20-го века оказались плодотворными в развитии основных положений и направлений генетики. Было сформулировано представление о мутациях, популяциях и чистых линиях организмов, хромосомная теория наследственности, открыт закон гомологических рядов, получены данные о возникновении наследственных изменений под действием рентгеновских лучей, была начата разработка основ генетики популяций организмов.

В 1953 году в международном научном журнале была напечатана статья биологов Джеймса Уотсона и Френсиса Крика о строении дезоксирибонуклеиновой кислоты – ДНК.

Структура ДНК оказалась совершенно необычной: её молекулы имеют огромную по молекулярным масштабам длину и состоят из двух нитей, сплетённых между собой в двойную спираль. Каждую из нитей можно сравнить с длинной нитью бус. У белков "бусинами" являются аминокислоты двадцати различных типов. У ДНК – всего четыре типа "бусин", и зовутся они нуклеотидами. "Бусины" двух нитей двойной спирали ДНК связаны между собой и строго друг другу соответствуют. В ДНК напротив нуклеотида аденина находится тимин, напротив цитозина – гуанин. При таком построении двойной спирали каждая из цепей содержит сведения о строении другой. Зная строение одной цепи, всегда можно восстановить другую.

Получаются две двойные спирали – точные копии их предшественницы. Это свойство точно копировать себя имеет ключевое значение для жизни на Земле.
1. Методы исследования

Генетика и медицина

В генетике основным методом исследования является генетический анализ, который проводится на всех уровнях организации живого (от молекулярного до популяционного). В зависимости от цели исследования "видоизменяется" в частные методы - гибридологический, популяционный, мутационный, рекомбинационный, цитогенетический и др.
Гибридологический метод позволяет установить закономерности наследования отдельных признаков и свойств организма путем проведения серии прямых или возвратных скрещиваний в ряде поколений. Закономерности наследования признаков и свойств у человека устанавливают, используя генеалогический метод (анализ родословных). Законы наследования признака в популяциях определяют с помощью популяционного метода, или популяционного анализа.
Цитогенетический метод, объединивший принципы цитологического и генетического анализа, применяют при изучении закономерностей материальной преемственности в поколениях отдельных клеток и организмов и "анатомии" материальных носителей наследственности.
Феногенетический анализ позволяет изучать действие гена и проявления генов в индивидуальном развитии организма. Для этого используют такие приемы, как пересадка генетически различных тканей, клеточных ядер или отдельных генов из одной клетки в другую, а также исследование так химер - экспериментально полученных многоклеточных организмов, состоящих из генетически различных клеток, исходно принадлежащих разным индивидуумам.
Мутационный и рекомбинационный анализ используют при изучении тонкой организации и функции генетического материала, структуры различных ДНК, их изменений, механизмов функционирования и обмена генами при скрещивании. Интенсивно развивается метод молекулярного генетического анализа.

2. Интерес медицины
Генетика и медицина
С развитием генетики стало возможным применение её методов в исследовании неизлечимых ранее болезней, патологий и т.д. Что начало привлекать немалый интерес со стороны ученых, работающих в области медицины. Известно несколько тысяч генетических заболеваний, которые почти на 100% зависят от генотипа особи. К наиболее страшным из них относятся: кислотный фиброз поджелудочной железы, фенилкетонурия, галактоземия, различные формы кретинизма, гемоглобинопатии, а также синдромы Дауна, Тернера, Кляйнфельтера. Кроме того, существуют заболевания, которые зависят и от генотипа, и от среды: ишемическая болезнь, сахарный диабет, ревматоидные заболевания, язвенные болезни желудка и двенадцатиперстной кишки, многие онкологические заболевания, шизофрения и другие заболевания психики.
Исторически интерес медицины к генетике формировался первоначально в связи с наблюдениями за наследуемыми патологическими (болезненными) признаками. Во второй половине 19-го века английский биолог Ф.Гальтон выделил как самостоятельный предмет исследования «наследственность человека». Он же предложил ряд специальных методов генетического анализа: генеалогический, близнецовый, статистический. Изучение закономерностей наследования нормальных и патологических признаков и сейчас занимает ведущее место в генетике человека.

Генетика и медицина
3. Генетика человека
Генетика человека (human genetics) – это особый раздел генетики, который изучает особенности наследования признаков у человека, наследственные заболевания (медицинская генетика), генетическую структуру популяций человека. Из направлений генетики человека наиболее интенсивно развиваются цитогенетика, биохимическая генетика, иммуногенетика, генетика высшей нервной деятельности, физиологическая генетика.
Генетика человека является теоретической основой современной медицины и современного здравоохранения. Её подразделяют на антропогенетику, изучающую закономерности наследственности и изменчивости нормальных признаков человеческого организма, демографическую генетику (генетика народонаселения), экологическая генетику (учение о генетических аспектах взаимоотношений человека с окружающей средой) и генетику медицинскую, которая изучает наследственные патологии (болезни, дефекты, уродства и др.).
Наиболее важной областью генетики человека является медицинская генетика. Медицинская генетика помогает понять взаимодействие биологических и факторов среды в патологии человека. Иногда ее рассматривают не как раздел генетики человека, а как самостоятельную область общей генетики.
Генетика и медицина
4. Медицинская генетика
Медицинская генетика изучает явления наследственности и изменчивости в различных популяциях людей, особенности проявления и развития нормальных (физических, творческих, интеллектуальных способностей) и патологических признаков, зависимость заболеваний от генетической предопределенности и условий окружающей среды, в том числе от социальных условий жизни. А также разрабатывает системы диагностики, лечения, профилактики и реабилитации, больных наследственными болезнями и диспансеризации их семей, изучает роль и механизмы наследственной предрасположенности при заболеваниях человека.
Формирование медицинской генетики началось в 30-е гг. XX века, когда стали появляться факты, подтверждающие, что наследование признаков у человека подчиняется тем же закономерностям, что и у других живых организмов.
Задачей медицинской генетики является выявление, изучение, профилактика и лечение наследственных болезней, а также разработка путей предотвращения воздействия факторов среды на наследственность человека.
Основным разделом медицинской генетики является клиническая генетика, которая изучает этиологию и патогенез наследственных болезней, изменчивость клинических проявлений и течения наследственной патологии и болезней, характеризующихся наследственным предрасположением, в зависимости от влияния генетических факторов и факторов окружающей среды, а также разрабатывает методы диагностики, лечения и профилактики этих болезней. Клиническая генетика включает в себя нейрогенетику, дерматогенетику (изучающую наследственные заболевания кожи — генодерматозы), офтальмогенетику, фармакогенетику (изучающую наследственно обусловленные реакции организма на лекарственные средства). Медицинская генетика связана со всеми разделами современной клинической медицины и другими областями медицины и здравоохранения, в том числе, с биохимией, физиологией, морфологией, общей патологией, иммунологией.

Существенными достижениями в области клинической генетики явились расшифровка биохимической и молекулярно-генетической природы большого числа моногенных наследственных болезней и разработка на этой основе точных методов диагностики.
Применение методов генетической инженерии позволило точно выяснить характер перестроек в структуре мутантных генов для целого ряда наследственных болезней, в т.ч. талассемий (a,b, d, g), миопатий Дюшенна и Беккера, гемофилии А и В, фенилкетонурии; исследования в этой области осуществляются так интенсивно, что любые данные быстро становятся устаревшими. В области генетики мультифакториальных заболеваний, к которым относятся ишемическая болезнь сердца, психозы, сахарный диабет, язвенная болезнь, большинство изолированных пороков развития, по-видимому, некоторые инфекционные заболевания (туберкулез, лепра, ревматизм), интенсивно развиваются теоретические исследования в области особого направления медицинской генетики - генетической эпидемиологии. Не менее важным в генетике мультифакториальных заболеваний является также выяснение значимости факторов окружающей среды, в том числе социальных, а также их взаимодействия с генетическими факторами для развития широко распространенных заболеваний.

Знание основ медицинской генетики позволяют врачам понимать механизмы индивидуального течения болезни и выбирать соответствующие методы лечения. На основе медико-генетических знаний приобретаются навыки диагностики наследственных болезней, а также появляется умение направлять пациентов и членов их семей на медико-генетическое консультирование для первичной и вторичной профилактики наследственной патологии. Приобретение медико-генетических знаний способствует формированию чётких ориентиров в восприятии новых медико-биологических открытий, что для врачебной профессии необходимо в полной мере, поскольку прогресс науки быстро и глубоко изменяет клиническую практику.
Несмотря на успехи в лечении ряда наследственных болезней существенная роль в борьбе с ними принадлежит профилактике, которая осуществляется в двух направлениях: предупреждение появления новых мутаций и распространения мутаций, унаследованных от предыдущих поколений. Профилактика болезней, возникающих в результате спонтанных мутаций в зародышевых клетках здоровых родителей, пока затруднена. Наибольшее значение для профилактики проявления патологических мутаций, унаследованных от предыдущих поколений, имеет медико-генетическое консультирование.
Эффективное внедрение научных достижений медицинской генетики в практическое здравоохранение может осуществляться только на основе подготовки квалифицированных кадров. Во многих странах, в том числе в США, Канаде, ФРГ, сложилась система подготовки кадров по медицинской генетике, в которой особое место отведено 2—4-летнему постдипломному обучению врачей, заканчивающемуся экзаменами и выдачей соответствующего сертификата. Кроме того, в большинстве случаев в рамках подготовки специалистов по медицинской генетике предусматривается специализация по цитогенетике и клинической генетике.
ЗАКЛЮЧЕНИЕ
Развитие генетики до наших дней – это непрерывно расширяющийся фронт исследований. В этой области сделано уже очень много, и с каждым днем передний край науки приближается к цели – разгадки природы гена. К настоящему времени установлен целый ряд явлений, характеризующих природу гена. Во-первых, ген в хромосоме обладает свойством самовоспроизводится (авторепродукции); во-вторых, он способен мутационно изменяться; в-третьих, он связан с определенной химической структуры дезоксирибонуклеиновой кислоты – ДНК; в-четвертых, он контролирует синтез аминокислот и их последовательностей в белковой молекулы. В связи с последними исследованиями формируется новое представление о гене как функциональной системе, а действие гена на определение признаков рассматривается в целостной системе генов – генотипе.
Генетика очень важна для решения многих медицинских вопросов, связанных прежде всего с различными наследственными болезнями нервной системы (эпилепсия, шизофрения), эндокринной системы (кретинизм), крови (гемофилия, некоторые анемии), а также существованием целого ряда тяжелых дефектов в строении человека: короткопалость, мышечная атрофия и другие. С помощью новейших цитологических методов, цитогенетических в частности, производят широкие исследования генетических причин различного рода заболеваний, благодаря чему существует новый раздел медицины - медицинская цитогенетика.
Особую роль генетика стала играть в фармацевтической промышленности с развитием генетики микроорганизмов и генной инженерии. Несомненно, многое остается неизученным, например, процесс возникновения мутаций или причины появления злокачественных опухолей. Именно своей важностью для решения многих проблем человека вызвана острая необходимость в дальнейшем развитии генетика. Тем более что каждый человек ответственен за наследственное благополучие своих детей, при этом важным фактором является его биологическое образование, так как знания в области аномалии, физиологии, генетики предостерегут человека от совершения ошибок.
СПАСИБО ЗА ВНИМАНИЕ!


title: Презентація на тему «Родина лілійні»

text:
Родина лілійні
Родина Лілійні
Родина лілійні за класифікацією відноситься до класу однодольних відділу покритонасінних рослин порядку лілієквітних.
Ця родина включає 19 родів і понад 600 видів.
ЖИТТЄВА ФОРМА
Основна більшість лілійних - це багаторічні цибулинні трав'янисті рослини.
Рідко серед лілійних зустрічаються чагарники і дерева.
Найвищим вважається дерево гімалайський кардіокрінум гігантський, що досягає у висоту чотирьох метрів,
а найменша рослина з лілійних - це південноафриканський літантус крихітний, розміри якого становлять близько 25 мм.
Загальні ознаки
 Оцвітина в лілійних проста, складається з 6 листків у двох колах.
Пелюстки або вільні (тюльпан), або зрослі (конвалія), часто яскраво забарвлені або білі.
Тичинок також 6 у двох колах. Маточка одна.
Зав'язь верхня. Плід — коробочка (тюльпан, лілія) або ягода (конвалія, купина). Суцвіття різноманітні, іноді квітки взагалі поодинокі (вороняче око, тюльпан).
Лілійні — трави з суцільнокраїми листками. Характерне дугове жилкування. Багато представників — цибулинні або бульбоцибулинні (лілія) рослини, інші мають кореневища, часто дуже товсті (купина). Формула в лілійних -
Плоди

Видозмінені пагони
Всі представники родини мають
характерні ознаки.Особливістю
всіх цих рослин є утворення
видозмінених підземних пагонів –
 цибулин, кореневищ або
бульбоцибулин, за допомогою яких
 рослини виживають в несприятливих умовах (в холодну або посушливу погоду).
 В основному, цибулини лілійних багаторічні. Вони утворюються протягом декількох річних циклів, але бувають і однорічні.
Видозміни пагона

 Декоративні рослини

Поряд зі складноцвітими лілійні — найважливіша родина для квітникарства.
Насамперед назвемо тюльпани.
 В дикому вигляді вони зустрічаються головним чином на півдні України (Асканія Нова).
До сьогодні виведено 4000 сортів.
Не менш гарні лілії. На відміну від тюльпанів у багатьох лілій квіти мають сильні запахи.
 Багато з лілійних — улюблені рослини кімнатного квітникарства, наприклад, алое (столітник), рускус (іглиця), аспарагус.

Лікарські рослини.
Конвалія звичайна — рослина зони лісів і лісостепу. Широко застосовується для лікування серцевих захворювань. Алое деревовидне — кімнатна рослина, використовується для загоєння ран.

Харчові рослини
Насамперед до них відносяться цибуля
 ріпчаста і часник (обоє належать до роду
 цибуля). Цибулини і листки містять
багато вітаміну С і фітонциди — леткі
речовини, що вбивають бактерії.

Лілія королівська         Гіацинт            Рябчик російський        вороняче око

Пролісок сибірський  купина лікарська     Лілія кудрява      Чемериця лобелієва


title: Презентація на тему «Талант і обдарованість»

text:
Презентація з психологіїна тему: ”Талант і обдарованість”Підготували:учениці 7 С-Г класуШевченко ОленаНіколаєнко Владислава
Обдарованість
	Обдарованість - якісно своєрідне поєднання здібностей, що забезпечує успішність виконання діяльності. Спільна дія здібностей, що представляють певну структуру, дозволяє компенсувати недостатність окремих здібностей за рахунок переважного розвитку інших.
	Основні функції обдарованості - максимальне пристосування до світу, оточення,  знаходження рішення у всіх випадках, коли створюються нові, непередбачені проблеми, що вимагають саме творчого підходу.

Обдарованість — високий рівень розвитку загальних і спеціальних здібностей, що є передумовою творчих досягнень.

Існує кілька типів індивідуальної обдарованості:
раціонально-мислительний — необхідний ученим, політикам, економістам;
образно-художній — дизайнерам, конструкторам, художникам, письменникам;
раціонально-образний — історикам, філософам, учителям;
емоційно-почуттєвий — режисерам, літераторам тощо.

Обдаровані діти
	Обдаровані діти — діти, які рано виявляють певні здібності та у своєму розвитку набагато випереджують своїх ровесників.

Технологія роботи з обдарованими дітьми
Слід пам'ятати, що якою б не була обдарованою  дитина, її потрібно вчити. Важливо привчити до посидючості, привчити трудитися, самостійно приймати рішення.
У такої дитини важко виховувати терпіння і ненав'язливість. Необхідне  величезне завантаження дитини, з дошкільного віку  її слід залучати до творчої праці, створювати обстановку для творчості.
Для розвитку своїх талантів обдаровані діти повинні вільно розпоряджатися часом і простором.
Важливо, побачивши талант дитини, не пускати на самоплив, не думати що він сам знайде дорогу.
 Потрібно забезпечить максимальний розвиток;  не допомагаючи  - неважко зробити його нижче посередності.

Так, російський композитор Микола Римський-Корсаков уже з дворічного віку добре розрізняв музичні мелодії.

Моцарт у три роки грав на клавесині, а в чотири почав писати музику.

Рано виявився малярський і поетичний хист і у Шевченка.

Російський поет Олександр Пушкін писав вірші в дев'ять років,

Леся Українка у тринадцять друкувала свої поезії.

	Уже в ранньому віці обдарованим дітям властива підвищена пізнавальна активність, яка забезпечує мимовільне пізнання навколишнього світу. Вони є справжніми маленькими трудівниками, які відчувають задоволення від праці.
   Вивчення обдарованих дітей дало змогу встановити суттєві ознаки, які утворюють структуру розумової обдарованості.
	До них належать:
 	— велика уважність і зібраність, постійна готовність до напруженої праці;
	  — переростання готовності до праці в нахил, любов до праці, потребу.
	 — швидкість розумових процесів, здатності до аналізу і узагальнення, висока продуктивність розумової праці.
	Творчі досягнення залежать від суспільно-історичних умов життя людей.
	 Щоб досягти високої майстерності, необхідно багато працювати.
Талант виявляється тільки в наполегливій творчій праці. Люди, які досягли високого рівня майстерності і всесвітнього визнання, були титанами праці.
Англійський природодослідник
Чарлз Дарвін понад 30 років збирав наукові матеріали для своєї книги “Походження видів”.

Американський учений       Томас Едісон
працюючи над створенням електричної лампочки, провів до 6000 дослідів лише над обвугленням нитки розжарювання.

	Французький письменник Оноре де Бальзак по 12 і більше разів переписував свої твори.

	Здебільшого талановиті люди мають не одну, а кілька високорозвинутих здібностей.
	Наприклад, Микола Амосов був видатним хірургом, кібернетиком і письменником. Основою його успіху стала систематична, творча і напружена праця.
Російський художник Ілля Рєпін стверджував, що натхнення — це нагорода за каторжну працю.
	Російський композитор Петро Чайковський зазначав, що натхнення — це такий гість, який не любить відвідувати лінивих.

Геніальність
	Геніальність — поєднання талантів, реалізовуючи які, особистість залишає неабиякий слід в історії людства.
	  Геніальність (лат. genialis — властивий генієві, плідний) — найвищий ступінь розвитку здібностей, що виявляється у творчій діяльності.

	Талановиті люди  відрізняються від геніальних величчю і суспільною значущістю проблем, які вони вирішують. Геній — дуже  рідкісне явище. Виражаючи потреби суспільства, він творить самостійно й оригінально, шукаючи відповіді на такі питання, яких інші люди часто  й не помічають.  Своєю діяльністю геній сприяє прогресивному розвитку всього суспільства.

	Т. Едісон стверджував, що геній — це 1 відсоток таланту і 99 відсотків праці. Подібну думку висловлював Л. Толстой.

Геніям властива надзвичайна творча активність, бережливе ставлення до культурних надбань минулого і водночас — рішуче подолання застарілих поглядів і традицій.
Вплив соціального середовища на обдарованість
Соціально-економічні умови впливають на розвиток обдарованості, тому що вони визначають рівень життя людини; чим більш економічно розвинене суспільство, тим більше сприятливі можливості для розвитку людини.

Здібності
	У найзагальнішому вигляді здібності - це індивідуально-психологічні особливості особистості, що забезпечують успіх у діяльності, у спілкуванні і легкість оволодіння ними. Здібності не можуть бути зведені до знань, умінь і навичок, що є у людини, але здібності забезпечують їх швидке придбання, фіксацію й ефективне практичне застосування.
Здібності (як і людину в цілому) вивчають різні науки - філософія, соціологія, медицина та ін. Але, жодна з них не розглядає так глибоко і різнобічно проблему здібностей, як психологія. Серйозний внесок у вивчення проблеми здібностей внесли вітчизняні вчені С. Л. Рубінштейн, Б. М. Теплов, Н. С. Лейтес та інші.

Класифікація здібностей
природні здібності в основі своїй біологічно зумовлені, пов'язані з вродженими задатками, що формуються на їх базі .
 специфічні людські здібності, мають суспільно-історичне походження і забезпечують життя і розвиток у соціальному середовищі.

Специфічні людські здібності у свою чергу поділяються на:
а) теоретичні, визначають схильність людини до абстрактно-логічного мислення, і практичні, що лежать в основі схильності до конкретно-практичних дій;
б) навчальні, які впливають на успішність педагогічного впливу, засвоєння людиною знань,, формування якостей особистості, і творчі, пов'язані з успішністю у створенні творів матеріальної і духовної культури, нових ідей, відкриттів, винаходів.
в) здатність до спілкування, взаємодії з людьми.
Талант
	Талант - високий рівень розвитку здібностей, які проявляються в творчих досягненнях, важливих у контексті розвитку культури, перш за все - здібностей спеціальних. Про наявність таланту слід судити за результатами діяльності, які повинні відрізнятися принциповою новизною, оригінальністю підходу.


title: Презентація на тему «Хромосомы»

text:
хромосомы
ХРОМОСОМА
(от греч. chroma — цвет, краска + soma — тело) — комплекс одной молекулы ДНК с белками.
Кариотип - это совокупность количественных (число и размеры) и качественных (форма) признаков хромосомного набора соматических клеток.
Типы хромосом
СТРОЕНИЕ ХРОМОСОМ
Схема строения хромосомы в поздней профазе — метафазе митоза:
1—хроматида;
2—центромера;
3—короткое плечо;
4—длинное плечо

ЦЕНТРОМЕРА (от центр + греч. meros — часть) — специализированный участок ДНК, в районе которого в стадии профазы и метафазы деления клетки соединяются две хроматиды, образовавшиеся в результате дупликации хромосомы.

ЗНАЧЕНИЕ ЦЕНТРОМЕРЫ
Центромера играет важную роль при расположении хромосом в виде метафазной пластинки
В процессе расхождения дочерних хромосом к полюсам клетки, так как при помощи центромеры каждая хроматида соединяется с нитями веретена деления.
Каждая центромера разделяет хромосому на два плеча.

ХРОМАТИДА (от греч. chroma - цвет, краска + eidos - вид) — часть хромосомы от момента ее дупликации до разделения на две дочерние в анафазе, представляет собой нить молекулы ДНК соединенную с белками.
 Хроматиды образуются в результате дупликации хромосом в процессе деления клетки.
Хромосомы имеются в ядрах всех клеток.
Каждая хромосома содержит наследственные инструкции - гены.
МОРФОЛОГИЧЕСКИЕ ТИПЫ ХРОМОСОМ
телоцентрические (палочковидные хромосомы с центромерой, расположенной на проксимальном конце);
акроцентрические (палочковидные хромосомы с очень коротким, почти незаметным вторым плечом);
субметацентрические (с плечами неравной длины, напоминающие по форме букву L);
метацентрические (V-образные хромосомы, обладающие плечами равной длины).

ВИДЫ ХРОМОСОМ:ГИГАНТСКИЕ ХРОМОСОМЫ
Видны в некоторых клетках на определенных стадиях клеточного цикла.
Например, в клетках некоторых тканей личинок двукрылых насекомых (политенные хромосомы) и в ооцитах различных позвоночных и беспозвоночных (хромосомы типа ламповых щеток).
Именно на препаратах гигантских хромосом удалось выявить признаки активности генов.
ПОЛИТЕННЫЕ ХРОМООСМЫ
Впервые обнаружены Е.Г. Бальбиани в 1881г, однако их цитогенетическая роль была выявлена Костовым, Пайнтером, Гейтцем и Бауером. Содержатся в клетках слюнных желез, кишечника, трахей, жирового тела и мальпигиевых сосудов личинок двукрылых.
ХРОМОСОМЫ ТИПА ЛАМПОВЫХ ЩЕТОК
Обнаружены Рюккертом в 1892 году.
 По длине превышают политенные хромосомы, наблюдаются в ооцитах на стадии первого деления мейоза, во время которой процессы синтеза, приводящие к образованию желтка, наиболее интенсивны.
 Общая длина хромосомного набора в ооцитах некоторых хвостатых амфибий достигает 5900 мкм
ДИПЛОИДНЫЙ НАБОР ХРОМОСОМ У РАСТЕНИЙ
ГОРОХ  - 14
КРАСНАЯ СМОРОДИНА – 16
БЕРЕЗА – 18
МОЖЖЕВЕЛЬНИК – 22
ДУБ – 24
ЛЕН – 30
ВИШНЯ – 32
ЯБЛОНЯ – 34
ЯСЕНЬ – 46
КАРТОФЕЛЬ – 48
ЛИПА - 82

ДИПЛОИДНЫЙ НАБОР ХРОМОСОМ У ЖИВОТНЫХ
КОМАР – 6
ОКУНЬ – 28
ПЧЕЛА – 32
СВИНЬЯ – 38
МАКАК-РЕЗУС –42
КРОЛИК - 44

ЧЕЛОВЕК – 46
ШИМПАНЗЕ – 48
БАРАН – 54
ОСЕЛ – 62
ЛОШАДЬ – 64
КУРИЦА - 78
Наименьшее число хромосом: У самки подвида муравьев Myrmecia они имеют 1 пару хромосом на клетку. Самцы имеют только 1 хромосому в каждой клетке.Наибольшее число хромосом: У вида папоротника Ophioglossum - 1260 хромосом
ВСЕ ХРОМОСОМЫ ЧЕЛОВЕКА

НАРУШЕНИЯ СТРУКТУРЫ ХРОМОСОМ
Нарушение структуры хромосом происходит в результате спонтанных или спровоцированных изменений:
Генные (точковые) мутации (изменения на молекулярном уровне)
Аберрации (микроскопические изменения, различимые при помощи светового микроскопа):
делеции
дупликации
транслокации
инверсии

ДЕЛЕЦИЯ
от лат. deletio — уничтожение — хромосомная аберрация (перестройка), при которой происходит потеря участка хромосомы.
Может быть следствием разрыва хромосомы или результатом неравного кроссинговера.
Делеции подразделяют:
 на интерстициальные (потеря внутреннего участка)
 терминальные (потеря концевого участка).

ДЕЛЕЦИЯ
ЗНАЧЕНИЕ ДЕЛЕЦИИ
Делеция белка CCR5-дельта32 приводит к невосприимчивости её носителя к ВИЧ.
Сейчас к ВИЧ устойчиво в среднем 10 % европейцев, однако в Скандинавии эта доля достигает 14-15 %. У финнов и русских доля устойчивых людей еще выше — 16 %, а в Сардинии — всего 4 %.
ДУПЛИКАЦИИ
 От лат. duplicatio — удвоение — структурная хромосомная мутация, заключающаяся в удвоении участка хромосомы.
ТРАНСЛОКАЦИЯ
Тип хромосомных мутаций.
В ходе транслокации происходит обмен участками негомологичных хромосом, но общее число генов не изменяется.
Различные транслокации приводят к развитию лимфом, сарком, заболеванию лейкемией, шизофренией.
ИНВЕРСИИ
Это изменение структуры хромосомы, вызванное поворотом на 180° одного из внутренних её участков.
 Подобная хромосомная перестройка — следствие двух одновременных разрывов в одной хромосоме.
ФУНКЦИИ ХРОМОСОМ
Осуществляют координацию и регуляцию процессов в клетке путем синтеза первичной структуры белка, информационной и рибосомальной РНК