title: Презентація на тему «Супутникові системи»

text:
  СУПУТНИКОВІ
         СИСТЕМИ
Супутникова система навігації (GNSS - Global Navigation Satellite System) — комплексна електронно-технічна система, що складається з сукупності наземного та космічного обладнання, та призначена для позиціонування (визначення місцезнаходження у географічній системі координат), точного часу, а також параметрів руху (швидкості та напрямку руху та ін.) для наземних, водних та повітряних об'єктів.
  ЗАГАЛЬНІ ЕЛЕМЕНТИ СУПУТНИКВОЇ СИСТЕМИ НАВІГАЦІЇ:

 Орбітальна група, що складається з декількох (від 2 до 30) штучних супутнків Землі, що випромінюють спеціальні радіосигнали;

 Наземна система керування і контролю, що містить блоки вимірювання поточного положення супутників і передачі на них отриманих даних для корегування інформації про їх орбіти;

 Приймальне клієнтське обладнання (геодезичні, картографічні або навігаційні GNSS-приймачі), що використовуються для визначення координат;
 Наземна система радіомаяків, що дозволяє значно підвищити точність визначення координат.

 Інформаційна радіосистема для передачі користувачам поправок, що дозволяють значно підвищити точність визначення координат.
   Принцип дії супутникових систем навігації полягає у вимірюванні відстані від антени на об'єкті до супутників, положення яких в поточний проміжок часу відомо з великою точністю. Таблиця положень усіх супутників має назву альманах, який повинен бути у кожному супутниковому приймачі до початку вимірювань. Як правило, приймач зберігає альманах в пам'яті з часу останнього вимикання і, якщо він не застарів, миттєво використовує його. Кожний супутник передає в своєму сигналі весь альманах. Таким чином, знаючи відстані до декількох супутників системи, за допомогою звичайних геометричних побудов, на основі альманаху, можна вирахувати положення об'єкту в просторі.
Метод вимірювання відстані від супутника до антени приймача базується на визначеності швидкості поширення радіохвиль.
При роботі супутникового приймача, його годинник синхронізується з системним часом, і при подальшому прийманні сигналів обчислюється затримка між часом випромінювання, що міститься у самому сигналі, і часом приймання сигналу. Маючи цю інформацію, навігаційний приймач вираховує координати антени.
В теперішній час працюють або готовляться до розгортання наступні системи супутникової навігації:
 GPS
Належить міністерству оборони США. Пристрої, що підтримують навігацію по GPS є найбільш розповсюдженими у світі. Також відома під більш ранішньою назвою NAVSTAR.
    GPS приймач обчислює власне положення, вимірюючи час проходження сигналу від GPS супутників. Кожен супутник постійно надсилає повідомлення, в якому міститься інформація про час відправки повідомлення, точку орбіти супутника, з якої було надіслано повідомлення (Ефемерида), та загальний стан системи і приблизні дані орбіт всіх інших супутників угрупування системи GPS (альманах). Ці сигнали розповсюджуються зі швидкістю світла у всесвіті, та із трохи меншою швидкістю через атмосферу. Приймач використовує час отримання повідомлення для обчислення відстані до супутника, виходячи з якої, шляхом застосування геометричних та тригонометричних рівнянь обчислюється положення приймача. Отримані координати перетворюються в більш наочну форму, таку як широта та довгота, або положення на карті, та відображається користувачеві.
Застосування GPS
Попри те, що проекти побудови GPS-систем впроваджувались військовими відомствами, зараз окрім приймачів спеціального призначення випускаються прилади, вмонтовані в різноманітну дрібну техніку: наручні годинники, мобільні телефони, ручні радіостанції, портативні комп'ютери та фотоапарати, за допомогою яких можна орієнтуватись на місцевості або фіксувати місцезнаходження користувача. Їх використовують альпіністи, рятівники, туристи.
 ГЛОНАСС
Належить міністерству оборони Росії. Система, по заявам розробників наземного обладнання, буде мати декілька технічних переваг порівняно з GPS. Після 1996 року супутникове угрупування зменшувалося, і до 2002 року практично повністю прийшла до занепаду. Була повністю поновлена тільки в кінці 2011 року. Відмічається мала розповсюдженість клієнтського обладнання. До 2025 року передбачена глибока модернізація системи.
 IRNSS
Індійська навігаційна супутникова система, в стані розробки. Пропонується для використання тільки у цій країні. Перший супутник був запущений в 2008 році.
  Бейдоу
 Розгорнута Китаєм підсистема GNSS призначена для використання тільки у цій країні.
28 грудня 2012 року виведено на орбіту Землі шістнадцять навігаційних супутників, з яких використовується за призначенням 11.
Згідно з планами, до 2020 року, коли кількість супутників буде збільшено до 35, система «Бейдоу» зможе працювати як глобальна. Реалізація цієї програми почалася в 2000 році. Перший супутник вийшов на орбіту в 2007-ому.
 Галілéо (англ. Galileo) — проект супутникової системи навігації  Європейського Союзу та Європейського космічного агентства, як альтернатива американській системі GPS та російській ГЛОНАСС. Європейська система призначена для вирішення навігаційних завдань для будь-яких рухомих об'єктів з точністю менше одного метра. Крім країн європейського співтовариства досягнуті домовленості на участь в проекті з державами — Китай, Ізраїль, Південна Корея і Україна.


Презентація на тему «Будова Всесвіту» (варіант 1)


title: Презентація на тему «Зорі» (варіант 2)

text:
1
2
3
4


title: Презентація на тему «Сонце» (варіант 11)

text:
Сонце: наша унікальна зірка
Сонце — центральне і наймасивніше тіло Сонячноїсистеми, могутнє джерело енергії, яку воно постійно випромінює в усіх ділянках спектра електромагнітних хвиль — від рентгенівських і ультрафіолетових променів до радіохвиль.
 Сонце — найближча до нас зоря, в якої на відміну від усіх іншихзір можна спостерігати диск і за допомогою телескопа вивчати на ньому невеликі деталі, розміром навіть до кількох сотень кілометрів. Це типова зоря, тому її вивчення допомагає зрозуміти природу зір взагалі
Будова сонця
Як і всі зорі, Сонце — розжарена газова куля. Восновному воно складається з водню з домішками 10 % (за кількістюатомів) гелію. Кількість атомів усіх разом узятих інших елементівприблизно в 1000 раз менша. Однак маса цих важчих елементів становить 1— 2 % маси Сонця.
Під дією сил гравітаційного притягання, спрямованих до центра Сонця, вйого надрах створюється величезний тиск. Коли б речовина всередині Сонця була розподілена рівномірно й густина скрізь дорівнювала середній, то внутрішній тиск було б легко обчислити.
Спостерігаючи сонячні плями в телескоп, Галілей помітив, що вонипереміщуються по видимому диску Сонця. На цій підставі він зробив висновок, що Сонце обертається навколо своєї осі. Кутова швидкістьобертання світила зменшується від екватора до полюсів, точки на екваторі здійснюють повний оберт за 25 діб, а поблизу полюсів зоряний періодобертання Сонця збільшується до 30 діб. Земля рухається по своїй орбітів тому самому напрямі, в якому обертається Сонце. Тому відносно земногоспостерігача період його обертання більший і пляма в центрі сонячного диска знову пройде через центральний меридіан Сонця через 27 діб.


Презентація на тему «Комети» (варіант 4)


title: Презентація на тему «Життя в позаземних цивілізаціях»

text:
Життя в позаземних цивілізаціях
Виконала: Орлова Саша

Позаземні цивілізації — гіпотетичні цивілізації, відмінні від нашої, які виникли і розвивалися не на Землі. Існування (так само як і неіснування) позаземних цивілізацій не доведено, проте статистично можливе
Наукова ідея позаземних цивілізацій з'явилася в XVII столітті у зв'язку з появою геліоцентричної системи світу Коперника і винаходом телескопу Галілеєм. На Місяці були виявлені гори і долини, і було зроблено припущення про існування місячних аборигенів — «селенітів». Пізніше було висловлено припущення про існування марсіан. У міру дослідження Сонячної системи передбачуване місцезнаходження позаземних цивілізацій переносилося углиб космосу.
Докази існування позаземних цивілізацій:
Можна припустити, що тунгуським тілом, яке вибухнуло, насправді був НЛО, що зазнав аварії.
222 рік до н. є. «Коли Гней Доміций і Гай Фанній були консулами, у небі з'явилося відразу три Місяці».
218 рік до н. є. «В області Амітерно багато разів з'являлися невідомі люди в білому одязі. У Праенесті — палаючі лампи з небес. В Арпі — щит у небі. На небі спостерігалися примарні кораблі».
214 рік до н. є. «В Адрії у небі з'явився вівтар і щось, що нагадує фігуру людини біля нього». Подібне явище описане й у Біблійному писанні, де мовиться про те, як якийсь пророк бачив у небі друге сонце.
На Марсі було виявлено мікроорганізми
На поверхні Місяця були зафіксовані переміщення тіней
Тунгуський метеорит
Життя на Марсі
Марс є «родичем» Землі за своїми планетарними характеристиками (розміри, густина, склад кори і т. ін.), дані про планети Сонячної системи вказують на те, що Марс — досить «перспективна» щодо заселеності планета.
У 1963 році американські вчені Спінрад, Мюнх і Каплан знайшли в атмосфері Марса смуги водяної пари, що переконало вчених усього світу в тому, що атмосфера Марса має виняткову сухість.

Два роки по тому електронне око однієї з американських станцій «Мари-нер», що знаходиться біля Марса, зафіксувало невідомий яскравий об'єкт, світло якого порушило систему навігації міжпланетної станції.
Останні автоматичні лабораторії, посаджені на поверхню Марса, взяли проби ґрунту, що вказали на присутність там мікроорганізмів. При пробах антарктичного ґрунту, наприклад, була знайдена значна кількість викопних органічних сполук. А на сакраментальне питання: «Чи є життя на Марсі?» учені відповіли: «Живі мікроорганізми знайдені».

Професор Саймон Моріс із Кембріджського університету (Велика Британія) провів конференцію, присвячену позаземним цивілізаціям. На його думку, інопланетяни, найімовірніше, розвивалися за тією ж схемою, що і земляни, а тому мають бути схожі на гуманоїдів, тобто володіти головою, кінцівками і тим же набором органів.
Палеобіологи вважають також, що наукові фантасти змалювали позаземне життя (наприклад, в "Зоряних війнах") максимально достовірно.
"Коротше кажучи, якщо там є життя, то, ймовірно, воно дуже схоже на наше", - підсумував вчений


title: Презентація на тему «Сатурн» (варіант 14)

text:
Сатурн
Сорокина Катерина 11-Б
Планета Сатурн – шестая планета от Солнца и вторая по величине в Солнечной системе. Хотя другие газовые гиганты в Солнечной системе – Юпитер, Уран, Нептун – также имеют кольца, кольца Сатурна, без сомнения, самые необычные.
Факт, что газовый гигант Сатурн состоит в основном из водорода и гелия. Сатурн является достаточно большим, чтобы содержать более 769 элементов и более массивным, чем любая другая планета, кроме Юпитера. Масса планеты Сатурн примерно в 95 раз больше массы Земли. Одним из самых интересных фактов Сатурна является то, что Сатурн имеет самую низкую плотность из всех планет и  является менее плотным, чем вода – так что, если бы существовала достаточно большая ванная, чтобы поместить его, Сатурн будет плавать.
Интересно, что Сатурн находится дальше из всех планет, которую можно увидеть с Земли невооруженным человеческим взглядом.  Желтые и золотые полосы, которые видны в атмосфере Сатурна являются результатом супер-быстрых ветров в верхних слоях атмосферы, скорость которых достигает 1100 миль/час (1800 км/час).

Еще один интересный факт о Сатурне: Сатурн вращается быстрее, чем любая другая планета, кроме Юпитера, совершая один полный оборот за 10,5 часов. Это быстрое вращение стало причиной того, что планета Сатурн «придавливается» в экваторе и сглаживается на полюсах.  Планета на 8000 миль (13000 км) шире в экваторе, чем между полюсами.
Самые последние наблюдения показывают наличие гигантского шестиугольника на его северном полюсе, каждая сторона которого имеет 7500 миль (12500 км) в поперечнике – то есть туда может вместиться четыре Земли. Тепловые излучения показывают, что он достигает примерно 60 миль (100 км) в глубину атмосферы планеты. Остается неясным, чем это вызвано, но однако факт остается фактом.
Факт, что планета Сатурн имеет как минимум 62 лун. Так как планета была названа в честь Кроноса, владыки титанов в греческой мифологии, то большинство из спутников Сатурна были названы в честь других титанов, их потомков, а также позже в честь гигантов из галльских, инуитских  и норвежских мифов.
Ледяная Диона
Мимас
Эти спутники могут обладать странными характеристиками. Пан и Атлас имеют форму летающий тарелки, Япет имеет одну сторону, такую яркую, как снег, и одну сторону такую темную, как уголь, и Энцелад содержащий сведения о «ледяном вулканизме»,  то есть извергается водой и другими элементами. Некоторые из этих спутников, таких как Прометей и Пандора, являются спутниками-пастухами, взаимодействуя с кольцами Сатурна, сдерживая материал этих колец на своих орбитах.
Крупнейший спутник планеты Сатурн — Титан, немного больше, чем Меркурий, и является вторым по величине спутником в Солнечной системе после спутника Юпитера Ганимед.  Титан спрятан под очень толстую, богатую азотом атмосферу, которая, вероятно всего, появилась еще задолго до рождения Земли. В то время как атмосфера Земли простирается лишь на 37 миль (60 км) в космос, атмосфера Титана  простирается в 10 раз дальше.
Галилео Галилей был первым, кто увидел кольца Сатурна в 1610 году, хотя в его телескопе они напоминали больше ручки. Голландский астроном Христиан Гюйгенс, который имел более мощный телескоп, сделал предположение, что планета Сатурн имеет  тонкое и плоское кольцо.
Планета Сатурн на самом деле имеет множество колец из миллиардов частиц льда и камня, размером от зерна сахара до  размера с дом. Большое кольцо располагается  на расстоянии до 200 раз больше диаметра планеты. Кольца считаются мусором, оставшимся от комет, астероидов или разрушенных спутников. Хотя они простираются за тысячи километров от планеты, основные кольца, как правило, всего 30 футов толщиной. Кассини-Гюйгенс показали вертикальные образования в некоторых из колец.
Кольца, как правило, названы по алфавиту в порядке их обнаружения. Они, относительно близко друг к другу, с одним ключевым исключением, названное «Щель Кассини», которое имеет  2920 мили (4700 км) в ширину.
Кольца, как правило, названы по алфавиту в порядке, как они были обнаружены. Они, как правило, относительно близко друг к другу, с одним ключевым исключением вызванного Кассини, зазор некоторые 2920 миль (4700 км) в ширину. Основные кольца : A, B и C.

Таинственные спицы были замечены в кольцах Сатурна, которые могли бы сходиться, и расходятся в течение нескольких часов. Ученые предположили, эти спицы могут состоять  из электрически заряженных слоев частиц размеров с пыль, созданные небольшими метеоритами, влияющих на кольцах или электрическими пучками от молний планеты. Кольцо F Сатурна имеет плетеный внешний вид – оно состоит из нескольких узких колец и изгибов, изломов и ярких скоплений, которые могут создать иллюзии, что эти нити скручиваются.
10 фактов, которые необходимо знать о планете Сатурн
1) Если бы Солнце было размером с входную дверь, то Земля была бы размером с монетку, а Сатурн с баскетбольный мяч.
2) Сатурн – шестая планета от Солнца, находящаяся на расстоянии около 1,4 млрд. км (886 000 000 миль) или 9,5 АЕ.
3) День на Сатурне длится 10,7 часов (время, необходимое Сатурну, чтобы совершить один полный оборот вокруг своей оси). Сатурн совершает полный оборот вокруг Солнца (год на Сатурне) за 29 земных года.
5) Сатурн — гигантская газообразная планета, которая не имеет твердой поверхности.
6) Атмосфера Сатурна состоит в основном из водорода (Н2) и гелия (He).
6) На сегодняшний день у Сатурна обнаружено 53 спутника. Еще 9 спутников ждут подтверждения их открытия.
7) Сатурн имеет самую захватывающую кольцевую систему из всех планет нашей Солнечной системы. Она состоит из семи колец с несколькими пробелами и промежутками между ними.
8) Пять миссий посетило Сатурн. Начиная с 2004 года, космический аппарат Кассини изучает Сатурн, его спутники и кольца.
9) Сатурн не может поддерживать жизнь в том виде, в которой мы ее знаем. Тем не менее, некоторые из спутников Сатурна имеют условия, которые могут поддерживать жизнь.
10) Когда Галилео Галилей посмотрел на Сатурн в телескоп в 1600, он заметил странные объекты на каждой стороне планеты. Странные объекты оказались кольцами Сатурна.

http://v-kosmose.com/planeta-saturn/


title: Презентація на тему «London» (варіант 1)

text:
9-A
Konovalchuk Yuliya
Dynskaya Yuliya
London  is the largest urban area and capital of England and the United Kingdom. At its core, the ancient City of London, to which the name historically belongs, still retains its limited mediaeval boundaries; but since at least the 19th century the name "London" has also referred to the whole metropolis which has developed around it. Today the bulk of this conurbation forms the London region of England and the Greater London administrative area, with its own elected mayor and assembly.
Trafalgar Square;
Tower Bridge;
Buckingham Palace;
Westminster Abbey;
Oxford Street
Greenwich
The Thames is a major river flowing through the southern England. While best known because its lower flow through central London, the river flows through several other towns and cities, including Oxford, Reading and Windsor.
The river gives its name to the Thames Valley, a region of England centred around the river between Oxford and West London, and the Thames Gateway, the area centred around the tidal Thames and the Thames Estuary to the east of London.
St Paul's Cathedral is an Anglican cathedral on Ludgate Hill, in the City of London, and the seat of the Bishop of London. The present building dates from the 17th century, and is generally reckoned to be London's fifth St Paul's Cathedral, although the number is higher if every major medieval reconstruction is counted as a new cathedral. The cathedral is one of London's most visited sites.
Tower Bridge is a combined bascule and suspension bridge in London over the River Thames. It is close to the Tower of London, which gives it its name. It has become an iconic symbol of London. Tower Bridge is one of several London bridges owned and maintained by the City Bridge Trust, a charitable trust overseen by the City of London Corporation.
Buckingham Palace is the official London residence of the British monarch. The palace is a setting for state occasions and royal entertaining, and a major tourist attraction. It has been a rallying point for the British people at times of national rejoicing and crisis.
The Church of St Peter, Westminster, which is almost always referred to by its original name of Westminster Abbey, is a large, mainly Gothic church, (it served as a cathedral from 1546 - 1556), in Westminster, London, just to the west of the Palace of Westminster. It is the traditional place of coronation and burial site for English monarchs.
	Madame Tussauds is a famous wax museum in London with branches in a number of major cities. It was set up by wax sculptor Marie Tussaud.
Oxford Street is a major thoroughfare in London, England in the City of Westminster. With over 300 shops, it is Europe's busiest shopping street.
Greenwich  is a district in south-east London, England, on the south bank of the River Thames in the London Borough of Greenwich. It is best known for its maritime history and as giving its name to the Greenwich Meridian (0° longitude) and Greenwich Mean Time.


title: Презентація на тему «Астрономія» (варіант 1)

text:
Астрономія
Основні розділи астрономії
Астрометрія - розділ астрономії, що займається побудовою системи координат і визначенням точних положень та руху небесних тіл.
Астрометрія
Астрометрія — найдавніший розділ астрономії. Перші каталоги зір було складено у Вавилоні  у VIII столітті до н. е. У середині II ст. н. е. створено геоцентричну систему світу Птолемея — першу кінематико-геометрична модель для пояснення видимого руху небесних тіл. 1543 року її змінила геліоцентрична система світу, яку пізніше було підтверджено законами Кеплера та Ньютона. Згодом було виявлено рухи зір у просторі та визначено їх відстані від Сонця, досліджено рух Сонця відносно зір, будову Галактики та розташування Сонця в ній тощо.
Від 70-х pp. 20 століття суттєво зросла прикладна роль астрометрії завдяки:
1.появі нових ідей в астрономії, пов'язаних з використанням радіоінтерферометричних спостережень віддалених об'єктів уВсесвіті, 2.спостережень зі штучних супутників Землі тощо;
3.створенню нової високоточної техніки;
4.застосуванню  автоматизованих комплексів для опрацювання вимірювань;
широкій міжнародній кооперації під час виконання окремих астрометричних проектів («Хаббл», «Hipparcos», «Гершель»).
Засоби астрометрії
Для проведення астрометричних спостережень створено спеціальні інструменти, які застосовуються як для стаціонарних спостережень в обсерваторіях (меридіанний круг, пасажний інструмент, вертикальний круг та ін.), так і для спостережень у польових умовах (теодоліт, універсальний інструмент тощо).
Меридіанний круг
теодоліт
універсальний інструмен
Поділ астрометрії на розділи
Сферична - розробляє математичний апарат для розв'язування задач астрономії, методи врахування змін небесних координат внаслідок прецесії, нутації, аберації, рефракції світла і паралактичних зміщень.
Фундаментальна- визначає точні координати зір і складає зоряні каталоги.
Завданнями практичної астрометрії ' є визначення географічних координат та азимутів точок земної поверхні і точного часу.
Астрофізика
Астрофі́зика — розділ астрономії, вивчає всю різноманітність фізичних явищ у Всесвіті
Астрофізика — розділ астрономії, який вивчає фізичний стан і хімічний склад небесних тіл і міжзоряного середовища, а також процесів, що відбуваються в них.
Як самостійна галузь науки астрофізика почала розвиватися з середини 19 ст. у зв'язку з успіхами фізики, особливо з відкриттям спектрального аналізу і застосуванням фотографії.
Типова спіральна галактика в сузір'їВолосся Вероніки, приблизно 56 тис. світлових роківу діаметрі, розташована приблизно за 60 млн світлових років від Землі
Основні розділи астрофізики: фізика Сонця, фізика зоряних атмосфер, фізика газових туманностей, теорія внутрішньої будови зір, фізика планет та ін. Практична астофізика розробляє методи досліджень небесних тіл. Теоретична астрофізика використовує результати цих досліджень для з'ясування фізичної природи небесних тіл.
Напрямки досліджень
Теоретичні та експериментальні дослідження у таких напрямках:
Елементарні частинки і поля в астрофізиці.
Моделі Всесвіту. Походження елементів.
Космічна електродинаміка, газо- і магнітогідродинаміка. Утворення зір та галактик.
Внутрішня будова зір. Атмосфери зір. Навколозоряні оболонки.
Змінні зорі. Подвійні та кратні зорі. Зоряні скупчення, асоціації.
Міжзоряне середовище. Молекули в міжзоряному середовищі.
Кінематика та динаміка зоряних систем.
Будова і еволюція галактик.
Теплове радіовипромінювання.
Радіовипромінювання Місяця, планет та інших тіл сонячної системи.
Радіовипромінювання Сонця.
Астрофізика в Радянському Союзі
В розвиток астрофізики великий вклад внесли радянські вчені. Імена Ф. О. Бредіхіна, А. А. Бєлопольського, Г.А.Тихова, В. Г. Фесенкова, С. В. Орлова і багатьох інших пов'язані з розробленням основних розділів астрофізики
Академік В.А.Амбарцумянта його учні виконали фундаментальні дослідження у вивченні газових туманностей та зоряних атмосфер, з теорії розсіяння світла, фізики нестаціонарних зір
В.А.Амбарцумян
Ф. О. Бредіхін
Зоряна астрономія
Зо́ряна астроно́мія —вивчає будову і рух зоряних систем.
Зоряна астрономія стала окремою наукою наприкінці XVIII ст. завдяки британському вченому-астроному Вільяму Гершелю, що виконував багато досліджень у галузі зіркової статистики.
Вільям Гершель — один із засновників астрономії зірок як науки.
Зоряна астрономія має на меті вивчення зоряних систем, а саме — внутрішніх закономірностей, життєвого циклу, руху та їхньої еволюції. Одним з найголовніших завдань зоряної астрономії є спостереження за зоряними системами нашої галактики. На відміну від астрофізики, що вивчає окремі туманності й зорі, зоряна астрономія досліджує цілі групи об'єктів — подвійні й кратні системи, скупчення та асоціації.
Область утворення зірок у Великій Магеллановій Хмарі.
Зоряна астрономія поділяється на три розділи — зіркову кінематику, зіркову динаміку і зіркову статистику.
Зіркова кінематика використовує у своєму апараті методи класичної кінематики , щоб визначити кінематичні параметри зір і їхніх скупчень та дізнатись про їх рух, як цілої системи.
Зіркова динаміка розглядає закономірності пересування об'єктів, що вивчаються, у силових полях і еволюційний розвиток систем у результаті цього руху.
У рамках астрономічної статистики зоряна астрономія використовує інструменти математичної статистики.

Космологія -вчення про Всесвіт у цілому та про місце людства у ньому. Незважаючи на давність самого вчення, термін «космологія» був уперше введений філософом Крістіаном Вольфом
Космологія
Уявлення древніх вавилонців про Всесвіт
Уявлення древніх єгиптян про Всесвіт
Уявлення древніх індійців про Всесвіт
Прикладні напрямки
Фізична космологія — підрозділ астрономії, який досліджує фізичне походження Всесвіту і його природу в найбільших масштабах.
У філософії та метафізиці, космологія має справу з Всесвітом, який, за означенням, охоплює весь простір, час і всі явища.
Сучасна метафізична космологія намагається вирішити такі питання, як:
Яке походження Всесвіту? Яка його першопричина? Його існування необхідне?
Які остаточні матеріальні компоненти Всесвіту?
Яка кінцева причина для існування Всесвіту? Всесвіт має ціль?
Релігійна космологія
Більшість релігійних світів базуються на вірі, яка пояснює походження Всесвіту та життя. Часто вони засновані на біблійних вченнях та мають вигляд догматичної віри, однак в деяких випадках можуть бути розширені з допомогою філософських та метафізичних аргументів. В деяких вірах, Всесвіт є створений дією Бог-бога/богів, який/які також відповідальний/і за створення людства
В більшості випадків, релігійна космологія також передбачає кінець Всесвіту шляхом окремої божої дії або як наслідок початкового божого помислу.
Езотерична космологія
Більшість езотеричних і окультних вчень містять доволі складну космологію. Вони складають мапу Всесвіту і станів існування та свідомості відповідно до світоглядних поглядів цієї специфічної доктрини. Ця космологія покриває багато проблем які розглядаються в релігійній та філософській космологіях, зокрема такі як походження, мету та долю Всесвіту і свідомості та природу існування. Тому досить важко відрізнити де кінець релігії чи філософії і початок езотеризму та/або окультизму.

Небесна механіка — розділ астрономії, що застосовує закони механіки для вивчення руху небесних тіл. Небесна механіка займається розрахунками розташування Місяця і планет, обчисленням місця і часу затемнень, загалом, визначенням реального руху космічних тіл.
Небесна механіка
Планетология-комплексна наукова дисципліна, що займається вивченням планет, планетарних систем та Сонячної системи. Об'єкти планетології включають небесні тіла розмірами від мікрометиоритів до газових гігантів, їх склад, історію та процеси, властиві для них.
Планетологія


title: Презентація на тему «Сонце» (варіант 20)

text:
Сонце

Сонце — центральне тіло нашої планетної системи. Розміри і маса його величезні порівняно навіть з найбільшими з планет, тому його притягання є головною силою, що керує рухом тіл Сонячної системи. Сонце являє собою колосальне джерело енергії, що безперервно посилає у всіх напрямках величезні кількості тепла і світла. У Всесвіті Сонце — просто зоря, така сама, як мільйони інших.
Температура на поверхні Сонця, за підрахунками вчених, становить близько 6000 К, саме тому колір зірки жовтий.  Проте, всередині температура сягає 16 мільйонів градусів. Звичайно, що при такій високій температурі всі речовини, з яких складається Сонце, перебувають у газоподібному стані. Сонце безперервно рухається у космічному просторі. Подібно до багатьох небесних тіл, воно обертається навколо своєї осі й за 27,275 земної доби робить один оберт.
Загалом у спектрі Сонця виявлено лінії 72 хімічних елементів, найбільше у речовині Сонця водню, друге місце посідає гелій. Разом вони складають  98% маси Сонця.
На великій швидкості воно обертається і навколо центру Галактики. Ця швидкість у середньому становить 250 кілометрів за секунду. За роки свого існування Сонце обійшло приблизно 20 разів навколо центру Чумацького Шляху. Одне обертання Сонця навколо центру Галактики відбувається приблизно за 250 мільйонів земних років. Отже, якщо підрахувати, то можна визначити вік Сонця, і становить він близько 5 мільярдів років. Як для зорі – це небагато, тому говорять, що Сонце порівняно «молода» зоря.
Структура
Всередині Сонця (під фотосферою) виокремлюють такі структурні шари:
сонячне ядро — внутрішня частина, де відбуваються термоядерні реакції, простягається до 173 тис. км від центру
зона променистого переносу, в якій перенесення енергії від центральної частини до верхніх шарів відбувається переважно шляхом випромінювання, простягається від ядра до 494 тис. км від центру.
конвективна зона, в якій перенесення теплової енергії відбувається переважно шляхом конвекції, тобто рухами розпеченого газу, і яка простягається до видимої поверхні Сонця.

Однієї із самих чудових особливостей Сонця є майже періодичні, регулярні зміни різних проявів сонячної активності, тобто всієї сукупності явищ на Сонці. Це і сонячні плями - області із сильним магнітним полем і внаслідок цього зі зниженою температурою, і сонячні спалахи - найбільш могутні і швидкі вибухові процеси, що впливають на всю сонячну атмосферу над активною областю, і сонячні волокна - плазменні утворення в магнітному полі сонячної атмосфери, що мають вид витягнутих (до сотень тисяч кілометрів) волоконоподібних структур. Коли волокна виходять на видимий край (лімб) Сонця, можна бачити найбільш грандіозні по масштабах активні і спокійні утворення - протуберанці, що відрізняються багатою розмаїтістю форм і СКП-адною структурою. Потрібно ще відзначити корональні діри - області в атмосфері Сонця з відкритим у міжпланетний простір магнітним полем. Це своєрідні вікна, з яких викидається високошвидкісний потік сонячних заряджених часток.
Космічні дослідження Сонця
Атмосфера Землі в багатьох діапазонах заважає проходженню електромагнітного випромінювання із космосу. Крім того, навіть у видимій частині спектру, для якої атмосфера майже прозора, зображення можуть викривлюватись її коливаннями. Тому, якщо потрібно отримати дуже чітке зображення Сонця, дослідити його ультрафіолетове чи рентгенівське випромінювання, точно виміряти сонячну сталу, то спостереження проводять з аеростатів, ракет, супутників і космічних станцій.
Фактично перші позаатмосферні спостереження Сонця були проведені другим штучним супутником Землі «Спутник-2» в 1957 році. Спостереження проводились в декількох діапазонах від 1 до 120 ангстрем, що виділялись за допомогою органічних та металічних фільтрів. В 1959 році на досліді було виявлено сонячний вітер з допомогою іонних пасток космічних апаратів «Луна-1» і «Луна-2».Першими космічними апаратами, створеними спеціально для вивчення Сонця і досліджували сонячний вітер, були створені NASA супутники серії «Піонер» з номерами 5—9, що були запущені між 1960 і 1968 роками. Ці супутники обертались навколо Сонця поблизу орбіти землі і виконували детальні вимірювання параметрів сонячного вітру. Піонер 9 працював дуже довго, передаючи дані аж до травня 1983 року.
Цікаві факти
Сонце містить у собі 99,87% маси усієї Сонячної системи
Середня густина Сонця становить всього 1,4 г/см³, тобто дорівнює густині води Мертвого моря.
Кожну секунду Сонце випромінює в 100 000 разів більше енергії, ніж людство виробило за всю свою історію
Питома (на одиницю маси) енерговитрата Сонця — всього 2×10-4 Вт/кг, тобто приблизно така ж, як у купи гнилого листя.
8 квітня 1947 року на поверхні південної півкулі Сонця було зафіксовано найбільше скупчення сонячних плям за весь час спостережень. Його довжина становила 300 000 км, а ширина — 145 000 км. Воно було приблизно в 36 разів більше за площу поверхні Землі і його можна було легко розгледіти неозброєним оком під час заходу Сонця.
Кількість сонячних плям та інтенсивність випромінювання Сонця корелюють між собою. Цікаво те, що сонячна стала зазвичай на кілька десятих відсотка вища, коли кількість сонячних плям найбільша.


title: Презентація на тему «Подвійні зорі» (варіант 9)

text:
Подвійні зорі

Подвійна зоря — система з двох гравітаційно пов'язаних зір, які обертаються навколо спільного центру мас по екліптичних орбітах. Інколи трапляються системи із трьох і більше зірок; у тому  разі система називається кратною зіркою.

Види подвійних зірок та їх спостереження
Візуально-подвійні зорі

Затемнювано-подвійні зорі

Спектрально-подвійні зорі

Оптично подвійні зорі

Візуально-подвійні зорі
Подвійні зорі, які можна побачити окремо, називають видимими подвійними чи візуально-подвійними. Для цих зірок вдається визначити зміну з часом позиційного кута й оцінити період обертання. Такою зіркою є Сіріус, що складається з компонентів A і B, що легко розрізняються в звичайний телескоп.
Компоненти більшості подвійних систем занадто близькі одна до одної або ж занадто віддалені від Сонячної системи, через що їх неможливо розрізнити навіть за допомогою найпотужніших телескопів.

Затемнювано-подвійні зорі
Спостерігаються завдяки коливаннями блиску, створеними періодичними затьмареннями однієї зірки іншою, це відбувається в тих рідкісних випадках, коли Земля перебуває в одній площині із орбітами зірок. Внаслідок чого відбувається періодичне поперемінне затемнення одним компонентом іншого та навпаки. Відповідно спостерігається два зниження яскравості протягом одного циклу. Менше зниження, коли яскравіша зоря закриває від нас більш тьмяну і сильніше падіння видимої зоряної величини, коли відбувається навпаки.

Спектрально-подвійні зорі
Спостерігаються завдяки періодичним зсувам спектральних ліній.
Якщо подвійна зірка має достатньо значний власний рух, то можна спостерігати періодичні відхилення траєкторії руху головного компоненту на небесній сфері від прямої лінії.

Оптично подвійні зорі
Іноді буває, що дві фізично не пов'язані між собою зірки випадково проектуються на дуже близькі одна до одної точки небесної сфери. Такі зірки називаються оптично подвійними — на противагу «істинним», фізично подвійним. Класичним прикладом таких зірок є Міцар і Алькор у сузір'ї(Великої Медведиці).

Гравітаційна взаємодія між компонентами
Подвійні зорі утримуються разом взаємним тяжінням. Обидві зорі подвійної системи обертаються по еліптичних орбітах навколо деякою точки, що лежить з-поміж них і називається центром гравітації цих зір. Якщо відстань між партнерами дуже велика, орбітальний період може вимірюватися роками, інколи ж цілим століттям чи більше. Для тісних систем їх орбітальний період може становити лише кілька годин. Що стосується, обертання досить масивних зірок навколо загального центру ваги на близькій відстані один від одного, стають помітними релятивістські ефекти, такі як усунення периастра і зменшення орбітального періоду за рахунок випромінювання системою гравітаційних хвиль (останнє призводить до того, що наприкінці дві зірки зіштовхуються).

Компоненти подвійних зір
Є різні подвійні зірки: бувають дві схожі зорі у парі, а є різні (зазвичай, це червоний гігант та білий карлик). Але, незалежно від своїх типу, ці зорі найкраще піддаються вивченню: аналізуючи їхню взаємодію, вченим вдається з'ясувати майже всі параметри, включаючи масу, форму орбіт і навіть характеристики близько розташованих до них зір. Зазвичай, ці зорі мають дещо витягнуту форму внаслідок взаємного тяжіння. Приблизно половина всіх зір нашої Галактики належить до подвійних систем, отже подвійні зірки, які працюють по орбітам одна навколо іншої, явище дуже поширене.

Нова зоря
Нова - це подвійна зоря, одним компонентом якої є білий карлик, а другим - або зірка типу Сонця, або червоний гігант. Коли другий компонент такої подвійної зорі в ході своєї еволюції розширюється, то частина його речовини перетікає на білий карлик. При цьому на поверхні білого карлика утворюються такі температура і тиск, що ядерна реакція набуває вибухового характеру, чим і пояснюється різке збільшення блиску зорі.
Також, окрім нових, відомі повторні нові зорі, на яких спалахи мають дещо меншу потужність і можуть повторюватися через кілька десятків років.

Деякі подвійні зорі


title: Презентація на тему «Нейтронні зорі»

text:
Нейтронні зорі
Підготувала :
 студентка групи 1Ф-14
Яблонська Альбіна

Нейтронна зоря — зоря на завершальному етапі своєї еволюції, що не має внутрішніх джерел енергії та складається переважно з нейтронів, які перебувають у стані виродженого фермі-газу, із невеликою домішкою інших частинок. Густина такого об'єкта, згідно з сучасними астрофізичними теоріями, сумірна з густиною атомного ядра.
Нейтронні зорі — одні з небагатьох астрономічних об'єктів, які спочатку було теоретично передбачено, а потім уже відкрито експериментально. 1932 року Ландау припустив існування надгустих зір, рівновага яких підтримується ядерними силами. А 1934 року астрономи Вальтер Бааде  й Фріц Цвіккі  назвали їх нейтронними зорями й пов'язали з вибухами наднових. Перше загальновизнане спостереження нейтронної зорі відбулося 1968 року, коли були відкрито пульсари.

Зоря зберігає свій об'єм завдяки тиску, який утворює газ, розігрітий до високих температур внаслідок ядерного синтезу. Газовий тиск урівноважує гравітаційні сили й протидіє гравітаційному стисканню зорі. Водень, що спочатку є основною складовою зір, внаслідок термоядерних реакцій перетворюється на гелій. У центрі зорі поступово накопичується гелієве ядро, маса якого постійно зростає. Зі зменшенням кількості водню, зменшується потужність термоядерних реакцій і, відповідно, температура в надрах зорі. Газовий тиск стане меншим від гравітаційних сил і відбувається стиснення ядра. Після спалювання більшої частини водню, можливі різні сценарії подальшої еволюції зорі, що залежать від її маси:Якщо маса зорі менша половини маси Сонця, подальші ядерні реакції у ній не відбуваються, і вона поступово згасає.Якщо маса зорі на головній послідовності більша половини, але менша трьох мас Сонця, то невдовзі після залишення головної послідовності у ній розпочинається потрійна гелієва реакція, в якій гелій перетворюється на карбон. Невдовзі після того зоря перетворюється на білий карлик.У зорях із масою 3-8 мас Сонця у ядрі відбуваються подальші ядерні реакції з утворенням важчих елементів (аж до феруму).
Після утворення в зорі залізного ядра подальші ядерні реакції не призводять до виділення енергії. Таким чином, джерела ядерної енергії в надрах зорі майже повністю вичерпано. Якщо маса ядра в цей час перевищує межу Чандрасекара, подальше стиснення приводить до того, що нейтрони в таких умовах стають стабільними частинками. Електрони поєднуються з протонами, і тиск всередині зорі різко зменшується. Центральна частина стискається доти, доки стиснення не буде зупинено тиском виродженої нейтронної речовини. Густина речовини в ядрі стає майже рівною густині атомного ядра. Унаслідок різкого стиснення ядра зовнішні шари зорі падають на ядро — відбувається гравітаційний колапс, який супроводжується спалахом наднової. Внаслідок спалаху зовнішні шари зорі з великою швидкістю викидаються у навколишній простір, а компактне ядро перетворюється на нейтронну зорю.
Нейтронна зоря має дуже низьку світність (внаслідок невеликого розміру). Безпосередньо спостерігати саму нейтронну зорю важко. Спостереження ведуть опосередковано, через ті ефекти, які спричинюють особливості нейтронної зорі.У Всесвіті досить поширені подвійні зоряні системи. Якщо одна з зір подвійної системи перетворилась на нейтронну зорю, то можливе перетікання речовини другої зорі на нейтронну зорю (акреція) й утворення акреційного диску. Акреційний диск може мати високу світність за рахунок вивільнення гравітаційної енергії й слугує ознакою існування в подвійній системі компактного й масивного зоряного об'єкта.Схема гравітаційного лінзування нейтронною зіркоюЯкщо нейтронна зоря має потужне магнітне поле, то речовина з акреційного диску випадає на ділянках магнітних полюсів. Кінетична енергія падаючої речовини перетворюється на електромагнітне випромінювання. Обертання призводить до появи пульсара — спостерігається астрономічний об'єкт, що випромінює у імпульсному режимі. Частота пульсацій визначається періодом обертання.Також поодинокі нейтронні зірки можуть бути виявлені завдяки явищу гравітаційного фокусування (при проходжені нейтронної зірки між звичайною зорею і спостерігачем відбувається візуальне збільшення яскравості зорі, оскільки гравітаційне поле нейтронної зірки викривлює рух світла).
Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Сузір’я Кассіопея»

text:
Сузір`я Кассіопея
Презентацію підготувала :
учениця 11-Б класу
ХЗОШ І-ІІІ ступенів №124
Остапенко Анастасія
Мета презентації
поглибити знання про сузір’я Кассіопея;
загальна характеристика;
походження назви;
найяскравіші зорі ;
цікаві об’єкти .
Сузір’я Кассіопея— сузір'я Північної півкулі неба. Містить близько 150 зірок, видимих неозброєним оком. Кассіопея лежить у смузі Чумацького Шляху. Стародавня українська назва цього сузір'я — «Борона» або «Пасіка» .
Спостерігається у широтах між
 +90° i −13°Ввечері найкраще спостерігати протягом листопада-грудня.Вечірня (21:00) кульмінація
Касіопея
Загальна характеристика
Походження назви
Сузір’я названо ім'ям Кассіопеї — у грецькій міфології дружини ефіопського царя Кефея і матері Андромеди. За однією з версій міфу, Кассіопея за свої хвастощі була прив'язана до крісла, сидячи на якому, приречена кружляти навколо Північного Полюса, перевертаючись головою вниз.

Араби частину зірок Кассіопеї називали «руками Плеяд».

Сузір`я Касіопея  з Атласу (Берлін 1801)
          Кассіопея включає астеризм, який формує образ сузір'я — W-астеризм. Він складається з найяскравіших зірок сузір'я, ε (Сегін), δ (Рукбах), γ (Наві), α (Шедар) і β (Каф), які утворюють фігуру, що нагадує латинську букву W.
       Суміжні сузір’я :
Жираф
Цефей
Ящірка
Андромеда
Персей
Сегін
Найяскравіші зірки
ε - Сегін
δ - Рукбах
γ - Наві
β - Каф
α - Шедар
Від 1,6mдо 3m
від + 2,25m
 до + 2,31m
2,68m
2,24m
3,4m
Цікаві об’єкти сузір ’я
Розсіяні зоряні скупчення Скорпіона, Мессьє 103, NGC 457 — розсіяне скупчення типу I3r
Карликові еліптичні галактики галактика типу E5/P і NGC 185 — галактика типу E3  — супутники Туманності Андромеди,
Дифузна туманність NGC 281 — галактична туманність, залишки супернової типу EN (емісійна туманність)
Гігантська газова сфера — туманність Пузир (NGC 7635 — галактична туманність, залишки супернової типу EN (емісійна туманність))

NGC 281
Скорпіона
Мессьє 103
NGC 457
Пузир
Джерела
http://uk.wikipedia.org/wiki/%D0%9A%D0%B0%D1%81%D1%81%D1%96%D0%BE%D0%BF%D0%B5%D1%8F_%28%D1%81%D1%83%D0%B7%D1%96%D1%80%27%D1%8F%29
http://www.galactic.name/photo/cassiopeia_constellation.php
http://www.quickiwiki.com/uk/%D0%9A%D0%B0%D1%81%D1%81%D1%96%D0%BE%D0%BF%D0%B5%D1%8F_%28%D1%81%D1%83%D0%B7%D1%96%D1%80%27%D1%8F%29
http://www.factruz.ru/space_mistery/cassiopeia.htm
http://galinaokhotnik.ucoz.ru/index/kassiopeja_cas/0-96


title: Презентація на тему «Імовірність життя на інших планетах»

text:
Імовірність життя на інших планетах
Підготувала Кузьменко Надія, 11-А
Подальший перехід від переджиття до життя, а також його існування стали можливими за підтримання стабільними впродовж мільярдів років цілком певних характеристик зовнішнього середовища. І ця умова також реалізувалась на Землі.Є три особливості, які роблять Землю унікальною серед інших планет: віддаль від Сонця, розміри і (що, можливо, менш істотно) відносно велика маса природного супутника Місяця.
Всі три характеристики виявились важливими для існування і розвитку життя

1
Земля знаходиться від Сонця на дуже зручній віддалі -149 600 000 км. Саме на цій відстані середня температура на поверхні така, що дозволяє воді, яка входить до складу тіл живих істот, знаходитись у рідкому стані, а не у вигляді льоду чи водяної пари.
Якби Земля знаходилась на місці Венери, то велика кількість радіації від Сонця врешті-решт зробила б її схожою на Венеру з потужною атмосферою з вуглекислого газу і занадто високою для існування життя температурою.

2
Відносно розмірів також зрозуміло. За більших розмірів Земля мала б більшу масу, і більшу силу тяжіння. Тоді її атмосфера нагадувала б атмосферу планет-гігантів - Юпітера чи Сатурна - і для життя була б непридатною. За менших розмірів і маси, як у Меркурія, Земля взагалі не могла б утримати атмосферу.
Таким чином, розміри і відстань від центрального світила - це два вирішальних фактори з точки зору умов для існування життя (в кожному разі, схожого на земне).
3
До цього треба додати важливість планет-гігантів, особливо Юпітера, у Сонячній системі. їхня наявність сприяє стабілізації орбіти Землі, без чого вона могла б бути викинутою за межі планетної сім'ї або впала б на Сонце. До того ж Юпітер як наймасивніша планета в Сонячній системі притягає до себе основну масу метеоритів, які могли б повністю зруйнувати поверхню Землі.
Оскільки закони фізики і хімії універсальні для усього видимого Всесвіту, на будь-якій планеті, знаходиться вона у Сонячній системі чи в якійсь іншій зоряній системі, за наявності відповідних умов повинні йти схожі процеси. Неорганічне утворення органічних, нехай і простих, сполук з подальшим їхнім ускладненням - це повсюдний космічний процес.
У Всесвіті є всі передумови для того, щоб ми не вважали існування життя та розуму на Землі чимось винятковим. Інша справа -наскільки ймовірно знайти у Всесвіті планети, де б реалізувались умови, подібні до земних. В даному випадку не будемо розглядати можливі екзотичні форми життя, такі як життя на нейтронних зорях, організація галактики в живу систему, життя у величезних міжзоряних хмарах тощо.
Є кілька методів, які дозволяють виявити наявність планет, навіть не бачачи їх. Основним серед них є метод проме невих швидкостей, який за сучасних методик дозволяє реєструвати коливання променевої швидкості зорі навіть у 3 м/с за рахунок наявності невидимого компонента.
Використовуючи цей метод, 1995 р. два швейцарських дослідники М. Майор і Д. Квелоц оголосили про відкриття першої позасонячної планети. Планета масою 0,47 маси Юпітера знаходиться біля непримітної зорі 51 Пегаса і обертається навколо неї з періодом лише 4,2 земних доби. Відтоді до кінця XX ст. було відкрито близько п'яти десятків планет біля зір у радіусі до двохсот світлових років від Сонця. Для пошуків використовуються найпотужніші сучасні наземні оптичні телескопи, такі як 10-метрові «Кек-І» і «Кек-ІІ» та інші.
ВИСНОВОК
Життя – складна відкрита система хімічних і біологічних сполук з
високим ступенем впорядкованості, яка зберігає величезний обсяг інформації про себе та навколишній світ. Земля за багатьма параметрами - закрита система, тому проблема виживання людства пов'язана з освоєнням космосу. Ми почали освоювати його, але можуть виникнути проблеми, під час встановлення контактів з чужими цивілізаціями, які знаходяться на високому рівні розвитку.


Презентація на тему «Невідома історія планети Фаетон»


title: Презентація на тему «Нові та Наднові зорі»

text:
Нові та Наднові зорі
У 1054 р. китайські астрономи спостерігали надзвичайно яскраву нову зорю, яку було видно вдень протягом кількох тижнів. Цю незвичайну зорю помітили також літописці в Київській Русі, бо це був рік смерті Ярослава Мудрого. Вважалося, що поява нової зорі віщувала «Боже знамення» на сумну подію в житті Русі.
Сьогодні на тому місці, де спалахнула ця таємнича зоря, видно туманність Краб.
Наднова́ — це зоря, що раптово збільшує свою світність у мільярди раз (на 20 зоряних величин), а іноді й більше.
У максимумі спалаху наднова випромінює стільки ж світла, скільки його випромінюють мільярди зір разом. Це найяскравіші з відомих зір, їх світність порівняна зі світністю цілої галактики, а іноді навіть перевищує її.
Спалахи наднових — досить рідкісне явище. У нашому Чумацькому Шляху вони спостерігаються приблизно раз на 500 років, хоча очікуваний проміжок між спалахами — 50±25 років. Завдяки високій світності наднові спостерігають в інших галактиках.
Останній спалах Наднової астрономи спостерігали в минулому тисячолітті 24 лютого 1987 р. у сусідній галактиці — Великій Магеллановій Хмарі.
Вибух можна спостерігати протягом тижнів або місяців. На короткий час наднова засвічує всю галактику, в якій вона розташована. Сонцю потрібно 10 мільярдів років для вироблення енергії, яка вивільняється при утворенні наднової другого типу. Наше Сонце занадто мале, щоб колись стати надновою, замість цього воно перетвориться на Білого карлика.
Нова́ зоря (в астрономії зазвичай просто Нова, від лат. Nova) — зоря, світність якої раптово збільшується в ~103—106 , а потім поступово зменшується (протягом місяців чи років). Здебільшого світність збільшується в десятки тисяч разів. Спочатку вважали, що спалахує нова (раніше не існуюча) зоря, оскільки такі зорі до спалаху не спостерігалися.
Наразі астрономи практично не мають розбіжностей щодо фізичних процесів спалаху Нових. Вважається, що спалах відбувається на поверхні Білого карлика, що входить до тісної подвійної системи. Білий карлик — це зірка, що майже позбавлена термоядерного палива: її водень вже «вигорів» у процесі еволюції.
Проте якщо відбувається перетікання речовини із сусідньої гіганта, це призводить до накопичення багатої на водень речовини на поверхні білого карлика. Коли біля підніжжя водневого шару температура та густина зросте до рівня, достатнього для початку термоядерної реакції, «воднева бомба» на поверхні білого карлика вибухне.
Після спалаху зорі всі планети, які оберталися навколо неї, випаровуються і перетворюються у газопилову туманність, з якої в майбутньому може утворитися нове покоління зір. Тобто у Всесвіті спостерігається своєрідний кругообіг речовини: зорі — спалах зір — туманність — і знову народження молодих зір.
Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Зоряний час»

text:
Зоряний час. Сонячний час. Співвідношення сонячного та зоряного часу. Видимий рух Сонця. Тропічний і зоряний роки. Типи календарів.
Сонячний час — система відліку часу, в якій як основна одиниця прийнятий інтервал (сонячна доба) між двома послідовними верхніми (або нижніми) кульмінаціями Сонця.
Система відліку часу, основана на середньому Сонці називається середнім сонячним часом, а інтервал часу між двома послідовними одноіменними його кульмінаціями — середньою сонячною добою, які поділяються на середні сонячні години, хвилини і секунди.
Зоряний час: а) (астрономія) — тривалість, яка визначається періодом обертання Землі навколо своєї осі відносно зірок;
 б) (у переносному розумінні) — момент здійснення усіх мрій та бажань.
Час що минув від верхньої кульмінації точки весняного рівнодення називається зоряним часом.
Зо́ряна доба́ — період обертання будь-якого небесного тіла навколо власної осі в інерційній системі відліку.
 Для Землі це час, за який Земля робить один оберт навколо своєї осі по відношенню до далеких зірок.
Видимий рух Сонця
Земля одночасно бере участь у двох рухах: обертається навколо своєї осі і рухається по еліпсу навколо Сонця. Обертання Землі навколо осі викликає зміну дня і ночі. Її рух навколо Сонця викликає зміну пір року. Від спільного обертання Землі навколо її осі і руху навколо Сонця відбувається видимий рух Сонця небесною сферою.

Тропічний рік
За сильно спрощеним визначенням, тропічний рік - це час, необхідний для того, щоб сонце, почавши свій рух від обраної екліптичною довготи, завершило один повний цикл пір року і повернулося до тієї ж самої екліптичною довготі.
Зоряний рік.
Сидеричний рік дорівнює періоду обертання Землі навколо Сонця (щодо зірок).
Для небесних тіл, що рухаються навколо Сонця (таких як планети чи астероїди), сидеричний рік — це їх орбітальний період.
Календарем прийнято називати певну систему лічби проміжків часу з поділом їх на окремі періоди — роки, місяці, тижні, дні.
Слово «календар» походить від латинських слів «калео» - «проголошую» і «календаріум» - «боргова книга».
Місячний, місячно-сонячний і сонячний календарі. У місячному календарі рік складається з 12 календарних місяців. В давнину лічбу днів у новому місяці починали від першої появи вузького серпа Місяця на вечірньому небі; тривалість місяця порівнювалась зі зміною фаз Місяця.
Місячно-сонячний календар  офіційно використовується лише в Ізраїлі. На підставі місячно-сонячного календаря проводять обчислення дат християнської Пасхи і пов'язаних з нею інших свят (Вознесения, Трійці). В минулому ж він повсюдно був найбільш уживаним.


title: Презентація на тему «Еволюція всесвіту» (варіант 4)

text:
Эволюция Вселенной
Презентация ученицы лицея при ТПУ Бардамовой Марины
Руководитель: учитель физики лицея при ТПУ Козлова Г.М.
Томск 2012
Оглавление
Актуальность работы
Цель и задачи работы
Ранние представления о Вселенной
Вселенная в мифологии
Современные космологические представления
Теория Большого Взрыва
Формирование космических тел
Звездная эволюция
Галактики
Теории будущего галактики
Источники

Следующий слайд
Предыдущий слайд

Оглавление
Актуальность работы
Но для того, чтобы прогнозировать смерть Вселенной, нужно понять, как она возникла, как развивалась и в каком состоянии находится в настоящий момент. Именно этим вопросам посвящена представленная работа.
Последнее время мы часто слышим о грядущем «Конце света»: то прогнозируют резкое глобальное потепление, то предупреждают о гигантском метеорите, падающем на землю, то ссылаются на предсказания древних. Но все эти идеи связаны с исключительными случаями. А что если Вселенной отведен некий определенный срок существования? Что если гибель её – процесс необратимый?
Цель и задачи работы
Цель
Создать электронное учебное пособие о космологических представлениях эволюции Вселенной.
Задачи
Рассмотреть исторические теории о возникновении мира
Исследовать содержание теории Большого взрыва
Изучить формирование космических тел

Ранние представления
Человека всегда волновал вопрос – как возникла Вселенная. Но для того, чтобы искать ответ на него, нужно было узнать, что вообще представляет собой окружающий мир.
Зооморфная модель Вселенной
Одна из самых удивительных  моделей космоса - это Земля, подпирающаяся тремя слонами, стоящими на черепахе, которая в свою очередь покоится на трех китах. Согласно ученым, эта легенда зародилась, по всей вероятности, в Индии и оттуда проникла на Запад.
По разным источникам, число слонов колеблется от трех до семи, а вместо китов может выступать гигантский змей. Также у некоторых народов черепаха является последним звеном опоры.

Зооморфная модель Вселенной
Другим могучим животным, игравшим роль опоры мироздания, был бык, издавна символизировавший неукротимую мощь и служивший помощником человеку в тяжелой работе.
Бык как символ опоры мира распространен в легендах народов Азии. По одному из вариантов этого поверья, один рог быка уже сломался под тяжестью вселенной, когда же сломается и второй, наступит конец мира.
Еще шире распространены легенды, по которым опора мироздания представлялась в облике одной или нескольких гигантских рыб, плавающих в мировых водах.

Вселенная в мифологии
Люди древности, не имеющие космических кораблей и телескопов, могли лишь догадываться о строении Вселенной. Но постепенно мир из плоского и безграничного становился шарообразным и замкнутым, затем люди поняли, что мир – это не только Земля, но и звезды, другие планеты.
Космогоническая мифология
«Вначале существовал лишь вечный, безграничный, темный Хаос. В нем заключался источник жизни мира. Все возникло из безграничного Хаоса - весь мир и бессмертные боги.» - греческая мифология
«Повсюду простирались безбрежные воды — «великое озеро». Окаменевшие, холодные воды, казалось, навечно застыли в неподвижности. Не было ни воздуха, ни тепла, ни света: всюду царил мрак - первозданный Хаос, и ничто не нарушало покоя. Долго, очень долго ничего не менялось в мире. Но вот однажды заколыхались древние воды, заплескались, и на поверхности их появился великий бог Атум-Ра.» - египетская мифология
Атум-Ра,
бог первотворения

Космогоническая мифология
Сначала не существовало ничего: ни звезд, ни луны, ни даже солнца. Существовали лишь воды, простиравшиеся без конца и края. Из тьмы первородного хаоса, прибывавшего без движения, как в глубоком сне, прежде иных творений возникли воды. Затем из воды родился огонь. Золотое Яйцо было образовано огромной всемогущей силой тепла. Из зародыша Золотого Яйца появился Прародитель Брахма.» – индийская мифология

Брахма,
бог творения

Космогоническая мифология
Тем самым, мы видим, что легенды сходятся в одном: источником всего был хаос, пространство «без ничего»; позже появлялись две стихии – вода и огонь, которые и пробуждали жизнь во Вселенной.
«Прежде установления точного времясчисления, когда земля еще была не устроена, всюду царствовал хаос. Земля и вода, свет и тьма, звезды и небесная твердь представляли из себя одну дымящуюся, пенящуюся, не имеющую определенной формы массу. Все было безобразно, все было перемешано, и не существовало ни одного живого создания.» - японская мифология

Космогоническая мифология
Центральной догмой творения в христианстве является «сотворение из ничего» Создателем, вызвавшим всё сущее из состояния небытия в состояние бытия. Бог при этом выступает и первичной причиной существования мира.
В книге Бытия говорится, что на первый день Бог создал свет и отделил его от тьмы; на второй день — создал твердь и воду, на третий — сушу и растения, на четвёртый — небесные светила, на пятый — птиц, рыб и пресмыкающихся, наконец, на шестой — животных и человека.
Сотворение мира, Кафедральный собор Монреале, Италия, мозаика XII в.
Ян Брейгель Младший, «Бог создаёт Солнце, Луну и звёзды»

Современные космологические представления
В настоящее время люди значительно продвинулись в изучении Вселенной по сравнению со своими предками. Но даже сейчас ученые не могут воссоздать весь процесс возникновения Вселенной полностью.
Законы теоретической физики

Данные наблюдательной астрономии

Разбегание галактик лежит в основе расширения Вселенной

Закон разбегания Хаббла
«Закон разбегания», сформулированный в 1929 году Хабблом:
𝜐 = HR, H≈15км/с*106  световых лет
Вселенная расширяется, но центр расширения  отсутствует: из любой точки Вселенной картина расширения будет представляться той же самой, а именно, все галактики будут иметь красное смещение, пропорциональные расстоянию до них. Само пространство как бы раздувается, тогда как реальные звездные системы повсюду во Вселенной сохраняют свой объем из-за сил гравитации.

Горячая Вселенная
Модель «горячей Вселенной» - космологическая модель, в которой эволюция Вселенной начинается с состояния плотной горячей плазмы, состоящей из элементарных частиц, и протекает при дальнейшем  адиабатическом космологическом расширении.

Впервые модель горячей вселенной рассматривалась в 1947 году Г.А. Гамовым. Наиболее существенное наблюдательное предсказание, вытекающее из модели горячей Вселенной — наличие реликтового излучения со спектром, очень близким к спектру абсолютно чёрного тела, возникшего в момент рекомбинации ионов (в основном, протонов) и электронов в нейтральные атомы.

Горячая Вселенная
Модель горячей Вселенной получила эмпирическое подтверждение в 1965 году в открытии реликтового излучения американскими учеными Пензиасом и Уилсоном.
Реликтовое излучение - одна из составляющих общего фона космического электромагнитного излучения. Реликтовое излучение равномерно распределено по небесной сфере и по интенсивности соответствует тепловому излучению абсолютно черного тела при температуре около 3К.
Роберт Уилсон и Арно Пензиас
Абсолютно чёрное тело — физическая идеализация, применяемая в термодинамике, тело, поглощающее всё падающее на него электромагнитное излучение во всех диапазонах и ничего не отражающее.

Горячая Вселенная
   Согласно модели горячей Вселенной, плазма и электромагнитное излучение на ранних стадиях расширения Вселенной обладали высокой плотностью и температурой. В ходе космологического расширения Вселенной эта температура падала.
При достижении температуры около 4000 К произошла рекомбинация протонов и электронов, после чего равновесие образовавшегося вещества (водорода и гелия) с излучением нарушилось - кванты излучения уже не обладали необходимой для ионизации вещества энергией и проходили через него как через прозрачную среду.

Горячая Вселенная
Температура обособившегося излучения продолжала снижаться и к нашей эпохе составила около 3К.

Таким образом, это излучение сохранилось до наших дней как реликт от эпохи рекомбинации и образования нейтральных атомов водорода и гелия. Оно осталось как эхо бурного рождения Вселенной, которое часто называют Большим взрывом.

Теория большого взрыва
Космологическая теория начала расширения Вселенной
Математика, наука, история, мистика,
Все это началось с Большого Взрыва!
Barenaked Ladies

Теория Большого взрыва
Что было до большого взрыва?
Состояние бесконечной плотности и температуры, бесконечной кривизны пространства в конечный момент времени в прошлом. Размеры Вселенной тогда равнялись нулю — она была сжата в точку. Это состояние называется космологической сингулярностью.
Считается, что эпоху  ДО взрыва нельзя рассматривать известными методами.
Точка сингулярности –
 13,7 ± 0,13 млрд лет назад
С сингулярности начинается взрывное, замедляющееся со временем расширение.

Теория большого взрыва
Наиболее ранним моментом, допускающим описание, считается момент Планковской эпохи:
10-43секунд после Большого взрыва с температурой примерно  1032К  и плотностью около  1093 г/см³
В это время гравитационное взаимодействие отделилось от остальных фундаментальных взаимодействий, Вселенная расширялась с ускорением, а энергия в единице объема оставалась постоянной.
Данный период получил название Космической инфляции. После окончания этого периода строительный материал Вселенной представлял собой кварк-глюонную плазму.

Теория большого взрыва
В начале расширения Вселенной ее температура была столь высока (1013 К), что энергии фотонов хватало для рождения пар всех известных частиц и античастиц.
При понижении температуры до 5*1012 К почти все протоны и нейтроны превратились в кванты излучения; остались только те из них, для которых "не хватило" античастиц. Фотоны, энергия которых к этому времени стала меньше, уже не могли порождать частицы и античастицы.
Наблюдения реликтового фона показали, что первоначальный избыток частиц по сравнению с античастицами составлял ничтожную долю (одну миллиардную) от их общего числа. Именно из этих "избыточных" протонов и нейтронов в основном состоит вещество современной наблюдаемой Вселенной.

Теория большого взрыва
    Спустя несколько секунд после начала расширения Вселенной началась эпоха, когда образовались ядра дейтерия, гелия, лития и бериллия - эпоха первичного нуклеосинтеза.
Продолжалась эта эпоха приблизительно 3 минуты. Ее результатом в основном стало образование ядер гелия. Остальные элементы, более тяжелые, чем гелий, составили ничтожно малую часть вещества.

Теория большого взрыва
После дальнейшего падения температуры и расширения Вселенной наступил следующий переходный момент, при котором гравитация стала доминирующей силой.
Через 380 тысяч лет после Большого взрыва температура снизилась настолько, что стало возможным существование атомов водорода.

Теория Большого взрыва
После эры рекомбинации материя стала прозрачной для излучения, которое, свободно распространяясь в пространстве, дошло до нас в виде реликтового излучения.

ФОРМИРОВАНИЕ КОСМИЧЕСКИХ ТЕЛ
Гравитационная конденсация
    От рекомбинации до появления первых галактик и звезд прошли сотни миллионов лет.     Нарастание возмущений (малых отклонений от среднего значения) плотности и скорости вещества в первоначально однородной среде под действием гравитационных сил называется гравитационной неустойчивостью. Она рассматривается обычно как причина образования галактик и их скоплений.

Гравитационная конденсация
    Все межзвездное пространство заполнено веществом. По современным представлениям, основным компонентом межзвездной среды является газ, состоящий из атомов и молекул. Он перемешан с пылью, на долю которой приходится около 1% массы межзвездного вещества. Это вещество пронизывается быстрыми потоками элементарных частиц - космическими лучами, - и электромагнитным излучением.

Гравитационная конденсация
    Около половины межзвездного газа содержится в молекулярных облаках. Их плотность в сотни раз больше, чем у облаков атомарного водорода, а температура всего на несколько градусов выше абсолютного нуля. Именно при таких условиях возникают неустойчивые к гравитационному сжатию отдельные уплотнения в молекулярном облаке массой порядка массы Солнца и становится возможным формирование звезд.

Рождение звезды
    Плотный фрагмент молекулярного облака, в котором еще не достигнуты температуры, необходимые для начала термоядерных реакций, т.е. превращения облака в звезду, называется в звездной космогонии протозвездой.
Протозвезда - это космический объект, который уже не облако, но еще и не звезда. Когда температура в центре протозвезды достигает нескольких миллионов градусов, начинаются термоядерные реакции, сжатие прекращается, и протозвезда становится звездой.

Рождение звезды
    В среднем в Галактике ежегодно рождается примерно десяток звезд.
Диапазон масс только что произведенных звезд простирается от сотых долей до сотни масс Солнца, причем маленькие звезды образуются значительно чаще, чем крупные. Примерно половина звезд образуются одиночными; остальные образуют двойные, тройные и более сложные системы

ЗВЕЗДНАЯ ЭВОЛЮЦИЯ
ЗВЕЗДНАЯ ЭВОЛЮЦИЯ
    Физические закономерности, связывающие наблюдаемые характеристики звезд, отражаются на диаграмме цвет-светимость - диаграмме Герцшпрунга - Ресселла, на которой звезды образуют отдельные группировки - последовательности: главную последовательность звезд, последовательности сверхгигантов, ярких и слабых гигантов, субгигантов, субкарликов и белых карликов.

Звездная эволюция
Большую часть своей жизни любая звезда находится на так называемой главной последовательности диаграммы цвет-светимость. Все остальные стадии эволюции звезды до образования компактного остатка занимают не более 10% от этого времени. Именно поэтому большинство звезд, наблюдаемых в нашей Галактике, - скромные красные карлики с массой Солнца или меньше.     Главная последовательность включает в себя около 90% всех наблюдаемых звезд.

Звездная эволюция
Срок жизни звезды и то, во что она превращается в конце жизненного пути, полностью определяется ее массой. Звезды с массой больше солнечной живут гораздо меньше Солнца, а время жизни самых массивных звезд - всего миллионы лет.
Если масса звезды невелика, то силы гравитации сравнительно слабы и сжатие звезды прекращается. Она переходит в устойчивое состояние белого карлика.
Если масса превышает критическое значение, сжатие продолжается. При очень высокой плотности электроны, соединяясь с протонами, образуют нейтроны. Вскоре уже почти вся звезда состоит из одних нейтронов и имеет такую громадную плотность, что огромная звездная масса сосредоточивается в очень небольшом шаре радиусом несколько километров и сжатие останавливается - образуется нейтронная звезда.
Если же масса звезды будет настолько велика, что даже образование нейтронной звезды не остановит гравитационного коллапса, то конечным этапом эволюции звезды будет черная дыра.

Галактики
Млечный Путь
Млечный Путь - грандиозное скопление звезд, видимое на небе как светлая туманная полоса.
На древнегреческом языке слово "глактикос" означает "молочный", "млечный", поэтому Млечный Путь и похожие на него звездные системы называют галактиками.

Млечный Путь
В нашей Галактике - Млечном Пути - более 200 млрд. звезд самой разной светимости и цвета.     Окрестности Солнца - это объем Галактики, в котором доступными современной астрономии средствами можно наблюдать и изучать звезды разных типов. Как показывает практика, это "шар", который содержит около 1,5 тысяч звезд. Радиус этого шара - 20 парсек.
В настоящее время в окрестностях Солнца исследованы все звезды.

Созвездия
    Наши предки объединили все звезды в группы - созвездия.     Созвездия не являются физическими группировками звезд, связанных между собой общими свойствами.    Созвездия - это участки звездного неба. Звезды в созвездиях объединены нашими предками для того, чтобы было легче ориентироваться в звездном небе, т.е. на основании случайного совпадения их положений на небе.     Все небо разделено на 88 созвездий, которые носят имена мифических героев, животных, предметов.

Скопления
Скопления звезд - это их группы с общими физическими свойствами. Этим скопления отличаются от созвездий, которые являются результатом случайного совпадения положений звезд на небе.     Наблюдения в XIX веке позволили установить, что звездные скопления разделяются на шаровые скопления и рассеянные скопления. Во второй половине XX века к этим классам звездных группировок добавился еще один - ассоциации звезд.

Галактика
    В итоге в структуре Галактики выделяют плоский линзообразный диск, погруженный в более разреженный звездное облако сферической формы - гало. В итоге Галактика имеет форму двояковыпуклой линзы, похожа на чечевичное зерно.
    Одним из наиболее заметных образований в дисках галактик, подобных нашей, являются спиральные ветви (или рукава).

Галактика - гигантская гравитационно-связанная система из звёзд и звёздных скоплений, межзвёздного газа и пыли, и тёмной материи. Все объекты в составе галактик участвуют в движении относительно общего центра масс

Метагалактика
    Метагалактика - часть Вселенной, доступная современным астрономическим методам исследований, - содержит несколько миллиардов галактик - звездных систем, в которых звезды связаны друг с другом силами гравитации.

Метагалактика
 Внешний вид и структура звездных систем весьма различны, и в соответствии с этим галактики делятся на морфологические типы: эллиптические, спиральные, неправильные.
 Наша Галактика принадлежит к типу спиральных.
 В окрестностях нашей Галактики, в пределах полутора мегапарсек от нее, расположены еще около 40 галактик, которые образуют местную группу.

Метагалактики
    Скопления галактик - это самые крупные устойчивые системы во Вселенной. Существуют и более протяженные образования: цепочки из скоплений или гигантские плоские поля, усеянные галактиками и скоплениями, но гравитация не удерживает эти системы, и они вместе со всей Вселенной расширяются.

Будущее Вселенной
Будущее: расширение или сжатие?
Некоторые ученые полагают, что в далеком будущем возможен обратный процесс – «Большое Сжатие», и Вселенная вернется к своему изначальному состоянию сингулярности;
Другие считают, что расширение будет продолжаться всегда и, в итоге, Вселенная рассеется в звездную пыль, и, возможно, материя исчезнет…

Источники
Статья «Эволюция Вселенной» А.Н. Васильев; Соросовский образовательный журнал, 1996г
Фильм «Рождение Вселенной», National geographic, перевод телеканала «Культура»
Статья «Расширяющаяся Вселенная», образовательный проект nrc.edu.ru
Материалы Wikipedia
Материалы hubblesite.org

Спасибо за внимание.


title: Презентація на тему «Небесні світила» (варіант 1)

text:
Небесні  світилайНебесна сфера .Сузір’я .

         Зоряне небо!.. Напевне, немає людини, яку б не вражала його витончена довершеність, його незбагненна краса і таємничість. Недаремно давні греки дали всьому зоряному Всесвіту назву космос, що означає - оздоба, прикраса. І в цьому немає нічого дивного! Свого часу М. Коперник висловився з захопленням: «...Бо що може бути чарівнішим від небосхилу, який вмішує у собі все прекрасне?»

        Розмірковуючи над будовою зоряного Всесвіту, філософ Арістотель (384-322 рр. до н. е.) стверджував: «Всесвіт - досконалий, а тому сферичний, бо сфера - єдина досконала фігура». Згідно з його розрахунками, радіус Всесвіту, тобто відстань до сфери зір, має бути у дев'ять разів більшою, ніж відстань від Землі до Сонця, а Земля, за його уявленнями, займає центральне положення у Всесвіті, адже «усі важкі тіла прямують до центра Землі, а оскільки будь-яке тіло прямує до центра всесвіту, то Земля мусить перебувати нерухомо в цьому центрі». Щоправда, інший відомий грецький філософ Демокріт (460-370 рр. до н. е.), а ближче до натттих часів Галілей доводили протилежне: Всесвіт - безмежний, зорі перебувають на різних відстанях від Землі, але ця різниця у відстанях на око не сприймається, тому і здається, що зорі знаходяться на внутрішній поверхні деякої сфери. Це виявилось і справді так!

Сьогодні ми знаємо, що немає сфери над нашими головами, знаємо, що зорі дуже далекі від нас, та поняття небесної сфери залишилось, бо виявилося дуже зручним при вивченні видимих рухів світил та визначенні їхніх взаємних розташувань на небі.
Небесна сфера - уявна сфера довільного радіуса, в центрі якої знаходиться спостерігач і на яку спроектовано всі світила так, як він бачить їх у певний момент часу з певної точки простору.
Небесну сферу можна уявити у вигляді велетенського глобуса (довільного радіуса), схожого на глобус Землі, але розглядається він зсередини. Центр небесної сфери збігається з оком кожного окремого спостерігача. Як і на земному глобусі, на небесній сфері можна намалювати уявні лінії і певні точки, що дає змогу ввести систему небесних координат.
Перше враження від спостереження зоряного неба - це незліченність зір і хаотичність їхнього розташування на небосхилі. Насправді ж зір, які можна побачити неозброєним оком, на небі Землі близько 6 000.

          Видиме розташування зір на небі змінюється надзвичайно повільно. Без точних вимірів помітити його впродовж сотень і навіть тисяч років неможливо. Ця обставина дозволила за незапам'ятних часів намалювати по найяскравіших зорях перші характерні «зоряні візерунки» - сузір'я.
Більшість їхніх назв, які використовуються й сьогодні - це спадок від давніх греків. Так, у творі «Альмагест» Птолемея перелічено 48 сузір'їв. Нові сузір'я з'явилися на небі після перших подорожей у південну півкулю Землі під час великих географічних мандрівок ХУІ- ХУІІ ст., а також після винайдення телескопа.
На початку XX ст. налічувалося 108 сузір’їв. Але на конгресі Міжнародного Астрономічного Союзу 1922 р. їхню кількість було зменшено до 88. Тоді ж було встановлено також нові межі сузір'їв, що існують і досі.

          У деяких сузір'ях виділяють менші групи зір, наприклад Плеяди та Пади в сузір'ї Тельця, Ківш у сузір'ї Великої Ведмедиці тощо.
Поряд із загальноприйнятими в астрономії назвами для окремих сузір'їв вживають і народні назви. Так, в Україні Велика Ведмедиця - це «Великий Віз», Мала Ведмедиця - «Малий Віз», Кассіопея -«Борона» чи «Пасіка», Дельфін - «Криниця», Пояс Оріона - «Косарі», Орел - «Дівчина з відрами», зоряне скупчення Пади, що утворюють голову Тельця, - «Чепіги», а зоряне скупчення Плеяди -«Стожари».
Про кожну істоту, яку давні люди уявляли у візерунку конкретної групи зір і ім'ям якої називали це сузір'я, було складено певну легенду. Наприклад: син грецького бога морів Посейдона, Оріон, був хоробрим і вправним мисливцем. Не було звіра, якого він не міг би вполювати. Розлючена-богиня Артеміда, охоронниця звірів, підіслала до Оріона отруйного Скорпіона, від укусу якого він загинув. Та Зевс, головний у пантеоні грецьких богів, забрав на небо і Оріона, перетворивши його на зимове сузір'я, і Скорпіона, помістивши його на літньому небі, щоб той ніколи не наздогнав Оріона.

        Позначення і назви зір. Астрономи минулого задовольнялися тим, що визначали положення окремих зір на малюнку істоти, яку вони «бачили» у візерунку тієї чи іншої їхньої групи (наприклад, зоря Серце Скорпіона).
Згодом найяскравіші зорі отримали власні назви (їх налічується 275). Із них лише 15 % - грецькі назви і 5 % - латинські, а 80 % - це арабські назви. Перекладаючи трактати арабських астрономів, європейські вчені, очевидно, спеціально залишали їх для використання. Наприклад, в арабських списках зорі сузір'я Лебідь названі прийнятим у ті часи способом: Денеб- «Яскрава на хвості», Садр - «Груди». Так вони називаються і зараз. Назва найближчої до нас зорі Проксима перекладається з грецької як «найближча».

         Майже 500 років тому зорі в кожному сузір'ї було позначено літерами грецького алфавіту а (альфа), Р (бета), у (гамма) і т. д. в міру зменшення їхньої яскравості. Щоправда, в окремих випадках порядок позначень «переплутаний», і подекуди переставлені літери для слабкіших і яскравіших зір. Наприклад, у сузір'ї Близнят найяскравіша зоря Поллукс позначена літерою р, тоді як слабкіша - Кастор - літерою а.
Для зір, яскравість яких змінюється з часом, запроваджені позначення літерами латинського алфавіту: К, 8 ... 2, далі КК, А2. Якщо в сузір'ї змінних зір більше, ніж 334 (стільки комбінацій можна утворити з однієї і двох літер), то такі змінні зорі позначають так: У335, 336... (наприклад, У335 Лебедя).

        Окремі зорі названо іменами вчених, що їх вивчали. Наприклад, є зоря Барнарда, яка знаходиться в сузір'ї Змієносця. Вона цікава тим, що за 180 років зміщується на небі на величину діаметра Місяця. Є зоря Тіхо Браге - залишок спалаху Наднової зорі 1572 p., яку вивчав відомий астроном Тіхо Браге.
Назва нашої зорі - Сонце - походить від індоєвропейського кореня «сау» - «світити».

        Визначення відстаней до небесних світил. Те, що відстань до Місяця дорівнює 60 радіусам Землі, за тривалістю його проходження через тінь Землі при повному місячному затемненні встановив ще грецький вчений Гіппарх біля 150 р. до н. е.
Відстані до планет Сонячної системи вдалося визначити лише у XVII ст. через вимірювання горизонтального паралаксу.
Горизонтальний паралакс - це кут між напрямом на світило з якої-небудь точки земної поверхні і напрямом з центра Землі.
Відстані до близьких зір визначають за допомогою вимірювання їхнього річного паралаксу.

         Річний паралакс л — кут, під яким із зорі було б видно радіус земної орбіти.
     Вперше надійні річні паралакси було виміряно в середині XIX ст. Дотепер відомо точні величини річних паралаксів майже для 100 000 зір, і на цій основі розроблено біля десяти інших методів визначення відстаней до віддаленіших об'єктів.

          Оскільки відстані між'астрономічними об'єктами дуже великі, то користуватися звичними одиницями довжини (метр, кілометр) незручно. Тому в астрономії використовують особливі одиниці для вимірювання відстаней: астрономічна одиниця (а. о.), яка дорівнює середній відстані Землі від Сонця (149 600 000 км), і парсек (пк), від слів «паралакс» і «секунда» - відстань, з якої середній радіус земної орбіти видно під кутом 1" (секунда дуги). Часто використовують похідні одиниці: кілопарсек (1 кпк = 1 000 пк) і мегапарсек (1 Мпк = 1 00000пк).
Інколи використовується одиниця довжини світловий рік (св. p.). Це така відстань, яку проходить світло за один рік, поширюючись зі швидкістю 300 000 км/с.
Між одиницями довжини, що використовуються в астрономії, існують такі співвідношення:
1пк = 3,26 св. р. = 206 265 а.о. = А16 м; 1 св. р. = 0,3066 пк = 63 240 а. о. = 9,5 •10^15м .


Презентація на тему «Планети земної групи» (варіант 2)


Презентація на тему «Созвездие Волосы Вероники»


title: Презентація на тему «Будова Всесвіту» (варіант 4)

text:
Будова всесвiту
Ягупова Вiкторiя 11-б
Все́світ — весь матеріальний світ, різноманітний за формами, що їх приймає матерія та енергія, включаючи усі галактики, зорі, планети та інші космічні тіла. Всесвіт настільки великий, що його розміри важко уявити. Всесвіт, досліджуваний астрономами, — частина матеріального світу, що доступна дослідженню астрономічними засобами, які відповідають досягнутому рівневі розвитку науки (часто цю частину всесвіту називають метагалактикою), простягається на 1,6·1024 км і нікому не відомо, наскільки він великий за межами видимої частини.
Матерія у Всесвіті розподілена вкрай нерівномірно, значна частина її зосереджена в окремих більш або менш щільних космічних тілах: галактиках, зірках і туманностях. Відстані між окремими об'єктами як правило, вимірюють у світлових роках, тобто відстанях, які світло проходить за один рік (від Сонця до найближчої до нас зірки воно йде понад 4 роки).
Небесні тіла, з яких складається Всесвіт, вивчає наука астрономія. Астрофізика намагається зрозуміти явища і процеси, що відбуваються у Всесвіті. Теорії еволюції Всесвіту та гіпотези його подальшого розвитку розробляються в рамках космології. Наукове дослідження Всесвіту опирається на так званий космологічний принцип, який стверджує, що закони природи у всьому об'ємі Всесвіту однакові.
Будова Всесвіту
Серед небесних тіл найвиразніше виділяються зірки, завдяки світлу, яке вони випромінюють. Зоряна речовина перебуває у стані плазми — електропровідного намагніченого середовища. У надрах зірок температура сягає десятків мільйонів градусів. Еволюція зірок включає такі фази: протозірка, утворення в центрі цього утворення термоядерного вогнища, основна фаза вигорання водню у термоядерних реакціях, перетворення зірки в червоного гіганта, а потім — в білого карлика (для зірок — аналогів Сонця), колапс масивних зірок з вибухом «наднових» та виникненням нейтронних зірок і колапсарів — «чорних дірок».
Деякі зірки мають супутники — планети або подібні до них масивні тіла і утворюють разом з ними системи, аналогічні до нашої Сонячної. При забезпеченні низки сприятливих умов на планетах може виникнути життя, як це має місце на Землі.
Найближчі до Землі зірки обертаються навколо загального центру мас, утворюючи загалом велетенську зоряну систему — галактику Чумацький Шлях, радіус якої сягає 4·1022 км. Загальна кількість зірок у нашій Галактиці близька до 1011. Тривалість основної фази вигорання гідрогену у термоядерних реакціях коливається в межах 8·106 — 70·109 років. Окрім нашої Галактики, до якої входить наша Сонячна система, виявлено багато інших галактик та зоряних систем, які утворюють велетенську космічну систему — Метагалактику (декілька мільярдів галактик).
Зірки та інші астрономічні об'єкти займають тільки незначну частину об'єму Всесвіту. Більшість Всесвіту займає міжзоряний простір — області, заповнені в основному електромагнітним випромінюванням і нейтрино з незначною кількістю атомів баріонної речовини, здебільшого — атомів гідрогену. Густина Всесвіту в середньому дуже низька — приблизно 9,9·10−30 г/см3. Це відповідає приблизно одному атому гідрогену на кубічний метр.

Усі зірки складаються з однакових елементів, які відомі на Землі. Найпоширенішим хімічним елементом у Всесвіті є гідроген, йому поступаються по черзі: гелій, оксиген, карбон, нітроген. Повсюди у Всесвіті відбувається обмін речовиною і променевою енергією. Поширеність хімічних елементів у Всесвіті пов'язана з історією їх утворення в процесі нуклеосинтезу.

Всесвіт розширюється…..
Розширення Всесвіту відбувається не в порожнечу, принаймні наукових свідчень про обмеженість Всесвіту нема. Границі Всесвіту, якщо вони існують, лежать далеко за межами можливостей спостережень. Розширення Всесвіту означає лише те, що відстані між астрономічними об'єктами збільшуються. Це розширення в сучасну еру прискорюється. Питання про те, чи зупиниться воно в далекому майбутньому й перейде в стиснення, залишається дискусійним і залежить від загальної кількості матерії у Всесвіті.
                    Теорії походження Всесвіту
Теорія Великого вибуху:
Існують різноманітні теорії виникнення Всесвіту, якими намагались обґрунтувати, з чого виник Всесвіт і як він набув сучасних обрисів.
Основною теорією виникнення Всесвіту вважається теорія про Великий вибух, який відбувся приблизно 13,73 (± 0,12) млрд років тому з подальшим розширенням Всесвіту. У результаті Великого вибуху виникла матерія, простір і час. Теорія вважає, що після Великого вибуху Всесвіт мав дуже високу температуру. Приблизно через 10 секунд сформувались атомні частинки — протони, електрони і нейтрони. Атоми Гідрогену і Гелію, з яких складаються більшість зірок, утворилися лише через декілька сотень тисяч років після Великого вибуху, коли Всесвіт значно розширився в розмірах і охолов.
Пропонувалися також і інші теорії, наприклад теорія стаціонарного Всесвіту, яка, втім, втратила прихильників після відкриття реліктового випромінювання в середині 1960-их.
За підрахунками, якщо Великий вибух відбувся приблизно 14 млрд років тому, Всесвіт мав охолонути до температури близько трьох градусів Кельвіна. За допомогою радіотелескопів були зареєструвані радіошуми, які відповідають даній температурі, на всьому зоряному небі. Вони вважаються відголосками стану Всесвіту через деякий час після Великого вибуху, того часу, коли відбулося утворення нейтральних атомів.
                                                Інфляційна модель
Теорії інфляції описують передбачувану стадію розширення Всесвіту, що почалася через ~ 10−42 с після Великого Вибуху, що носить назву інфляційної стадії. Ця ідея дозволяє пояснити плоску геометрію простору. Крім цього теорія інфляції припускає народження спостережуваного Всесвіту з маленької спочатку причинно-зв'язаної області, що пояснює однорідність і ізотропність Всесвіту. Габблове розширення є рухом по інерції завдяки великій кінетичної енергії, що була накопичена в ході інфляції.
Будь-яке інфляційне розширення починається з планківських розмірів і часів, коли сучасні закони фізики починають адекватно описувати процеси, які відбуваються в цей момент. Єдина причина прискореного розширення в рамках загальної теорії відносності  — це негативний тиск. Такий тиск можна описати скалярним полем, який отримав назву інфлантона. Зокрема, таким же чином можна описати і тиск фізичного вакууму (космологічну константу). В кінці інфляційної стадії це поле повинне розпадатися, в іншому випадку експоненціальне розширення ніколи не закінчиться.
Основний клас моделей інфляції грунтується на припущенні про повільне скочування: потенціал інфлантона повільно зменшується до нульового значення. Початкове значення може задаватися по-різному: це може бути значення початкових квантових збурень, а може бути строго фіксованим. Конкретний вид потенціалу залежить від обраної теорії.
Теорії інфляції також діляться на нескінченні і скінченні у часі. В теорії з нескінченною інфляцією існують області простору — домени — які почали розширюватися, але через квантові флуктуації повернулися в початковий стан, у якому виникають умови для повторної інфляції. До таких теорій належить будь-яка теорія з нескінченним потенціалом і хаотична теорія інфляції Лінде.
До теорій зі скінченним часом інфляції належить гібридна модель. У ній існує два види поля: перше, що відповідає за великі енергії (а, отже, за швидкість розширення), а друге за малі, що визначають момент завершення інфляції. У такому випадку квантові флуктуації можуть вплинути тільки на перше поле, але не на друге, а значить і сам процес інфляції скінченний.
До нерозв'язаних проблем інфляції можна віднести стрибки температури в дуже великому діапазоні, в якийсь момент вона падає майже до абсолютного нуля. У кінці інфляції відбувається повторний нагрів речовини до високих температур. На роль можливого пояснення настільки дивної поведінки пропонується «параметричний резонанс».
Презентацію підготувала учениця 11-б класу Ягупова Вікторія
Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Будова Галактики» (варіант 1)

text:
Будова Галактики
Підготував учень 34-ї групи
Лебедєв Владислав
Гала́ктика(Γαλαξίας — молочний) — гігантська, гравітаційно-зв’язана система із зірок і зоряних скупчень,міжзоряного газу й пилу, і темної матерії. Всі об'єкти в складі галактик беруть участь в русі відносно загального центру мас.
Слово «гала́ктика» ( γαλαξίας) походить від грецької назви нашої Галактики (κύκλος γαλαξίας означає «молочне кільце» — як опис спостережуваного явища на нічному небі)

Дякую За Увагу!!!


title: Презентація на тему «Будова Всесвіту» (варіант 8)

text:
Будова Всесвіту
Зміст
Будова Галактики
Центр Галактики
Обертання зір у Галактиці
Найближчі сусіди Галактики
Розподіл галактик у Всесвіті

Будова Галактики
Гала́ктика (дав.-гр. Γαλαξίας — молочний) — гігантська, гравітаційно-зв'язана система із зірок і зоряних скупчень, міжзоряного газу і пилу, і темної матерії. Всі об'єкти в складі галактик беруть участь в русі відносно загального центру мас
Галактики поділяють на:

-сфероподібні еліптичні галактики;
-дискові спіральні галактики;
-галактики з перемичкою (баром);
-карликові;
-неправильні
Будова Галактики
Центр Галактики
Чума́цький Шлях — власна назва галактики, у якій розташована Сонячна система, а також усі зорі, які ми бачимо неозброєним оком.

Чумацький Шлях є спіральною галактикою, разом із галактикою Андромеди, Галактикою Трикутника та низкою інших галактик утворюють місцеву галактичну групу. У свою чергу, місцева група входить до Надскупчення Діви.
Обертання зір у Галактиці
Сонце розташоване поблизу площини Галактики на відстані 25000 св. років від її ядра.
Вектор швидкості Сонця відносно найближчих зір спрямований до сузір'я Геркулес. Разом з усіма сусідніми зорями Сонце обертається навколо ядра Галактики зі швидкістю 250 км/с. Період обертання Сонця навколо ядра називається галактичним роком , який дорівнює 250000000 земних років.
Аналіз швидкості обертання зір свідчить про суттєву відміну між поведінкою об'єктів у сферичній та плоскій складових Галактики.
Найближчі сусіди Галактики
Спостерігаючи інші галактики, астрономи звернули увагу на те, що не всі вони мають спіральну структуру.
За зовнішнім виглядом існують три типи галактик :
-спіральні
-еліптичні
-неправильні.
Наша Галактика, так само як і галактика в сузір'ї Андромеди М3 1, належить до спіральних. Вони мають схожий вигляд, майже однакові розміри і приблизно однакову кількість зір.
Розподіл галактик у Всесвіті
Окремі галактики взаємодіють між собою, навіть відбуваються їхні зіткнення, коли одна галактика поглинає іншу,— спостерігається своєрідний галактичний «канібалізм» .
Однією із характерних рис розподілу галактик у просторі є те, що вони розміщені у Всесвіті у великому масштабі не хаотично, а утворюють дуже дивні структури, які нагадують величезні сітки з волокон.
Ці волокна оточують гігантські, відносно пусті області — порожнечі. Деякі порожнечі мають діаметр 300 млн св. років — на сьогодні це найбільші відомі утворення у Всесвіті. Найбільшим із таких космічних волокон у структурі галактик і є Велика Стіна завдовжки 600 млн св. років
Дякую за увагу
Підготувала
учениця 11-Б кл.
Прилуцької гімназії №1
ім. Георгія Вороного
Кононенко Марина


title: Презентація на тему «Радiотелескоп»

text:
Радiотелескоп
Презентацiя
Киризюк Катерина,Оксанiч  Дарина
11-А клас
Радіотелескоп — астрофізичний прилад для прийому власного електромагнітного випромінювання космічних об'єктів у діапазоні несучих частот від десятків МГц до десятків ГГц і дослідження його характеристик: координат джерел, просторової структури, інтенсивності випромінювання, спектру і поляризації.

Будова та принцип дії
Апертурний синтез
Історія та розвиток
Найбільші радіотелескопи світу
 США, Грін Бенк
 Німеччина, Еффельсберг

Велика Британія, Джодрелл Бенк
Україна, Євпаторія
РТ-70 (П-2500)

Росія, КалязінTNA 1500
Використана  література:


title: Презентація на тему «Космічне сміття»

text:
Космічне сміття
Космічне сміття або орбітальне сміття — некеровані об'єкти антропогенного походження, які більше не виконують своїх функції та літають навколо Землі або в меншій мірі навколо інших планет чи Сонця.
На навколоземній орбіті обертається близько 19 000 об'єктів
Кількість некерованих об’єктів
 «Мертві  супутники».
 Останні ступені ракет.
 Невеликі шматки.
 Фрагменти знищених супутників.
Походження
Небезпека вибухів
Причиною вибухів можуть бути електрохімічні реакції, що протікають в акумуляторах супутників.
Місце , де стався вибух , огортають цілі хмари уламків.
5%
Об'єкти космічного сміття можуть представляти пряму небезпеку для Землі
При їх неконтрольованому сході з орбіти, неповному згорянні при проходженні щільних шарів атмосфери Землі відбувається випадання уламків на населені пункти.
Вага всього великого сміття в космосі  (NASA 2006р)
Максимальний розмір частинки, зіткнення з якою витримає МКС
Середня швидкість, з якою зіштовхуються уламки в космосі
На такій висоті супутники та ракети розвалюються на частини
Висота орбіти, звідки космічне сміття почне падати не раніше ніж через 100 років
Skylab
-100-тонна космічна станція, попередниця КС
Skylab  збирались вивести з орбіти і 1979 році, але не змогли зробити це контрольовано.
Станція зруйнувалася над Індійським океаном, а шлейф уламків зачепив Австралію.
Атомні краплі
    Радянські супутники РОРСАТ (1967-1988) мали на борту повноцінний ядерний реактор.За реакторами NASA знайшло шлейф з крапель застиглого охолоджувача - радіоактивного натрій-калієвого сплаву. Усього таких крапель діаметром до 5 сантиметрів нарахували 110-115 тис.

    Експерти називають їх головною загрозою польотів на висоті близько 900 кілометрів.

об'єкт J002E3
Витягнуте 18-метрове тіло, що робить оборот навколо Землі за 48 днів, спочатку приймали за астероїд.
 Об'єкт рухається по хаотичної орбіті, час від часу опиняючись далі Місяця.
Визнати його залишками корабля Apollo-12, допоміг спектральний аналіз: сліди титану вказували на фарбу, якою покривали цей вид ракет.
Методи захисту від зіткнення з космічним сміттям
Ефективних заходів захисту від об'єктів космічного сміття розміром більше 1 см в діаметрі немає
При зіткненні супутника з сміттям утворюється нове сміття (синдром Кесслера), що призводить до його неконтрольованого росту.
     синдром Кесслера
Зіткнення двох об'єктів призведе до появи великої кількості уламків. Кожен з них здатний зіткнутися з іншим сміттям, що викличе "ланцюгову реакцію" народження нових уламків. При великій кількості зіткнень кількість виниклих нових уламків може зробити навколоземний простір непридатним для польотів.

Зменшення кількості сміття в космосі
Пропонується вже на етапі проектування супутників передбачати шляхи їх видалення з орбіти
- гальмування до швидкості входу в щільні шари атмосфери, де вони згорять
-переведення на «орбіти поховання» (значно вище орбіт ДСО-супутників).
Дякуємо за увагу!
Над презентацією працювали Іванкевич Юлія та Ковалевська Аніта11-Б


title: Презентація на тему «Астрономія і астрологія»

text:
Астрономія  і астрологія
Астрономія
	      одна з найдавніших наук, що включає спостереження і пояснення подій, які відбуваються за межами Землі та її атмосфери;
  	      астрономи досліджують зірки, планети і їх супутники, комети і метеоритні тіла, туманності, зоряні системи і речовину, що заповнює простір між зірками і планетами
Історія
 	Астрономія — одна з найстаріших наук, яка виникла з практичних потреб людства. За розташуванням зір і сузір'їв первісні землероби визначали настання пір року. Кочові племена орієнтувалися за Сонцем і зорями. Необхідність у літочисленні привела до створення календаря;
  	особливо великого розвитку досягла астрономія у Стародавній Греції. Піфагор вперше дійшов висновку, що Земля має кулясту форму.
Цікаві факти з астрономії
 Щорічно на поверхню Землі з Космосу віпадає кілька тон пилу та каміння;
 Щоб сонячне світло досяг Землі потрібно близько 8,5 хвилин.
 Щодоби на Землю падає близько 200 тисяч метеоритів
Чумацький Шлях
 Полярне сяйво
Чумацький Шлях
власна назва галактики, у якій розташована Сонячна система, а також усі зорі, які ми бачимо неозброєним око;
Першим вченим, який припустив, що Чумацький Шлях складається із віддалених зірок, був Демокрит

Полярне сяйво
	Полярним сяйвом називають особливе світлове
явище, яке час від часу виникає у верхніх шарах
земної атмосфери – низку яскравих кольорових
смуг, що змінюють розмір і колір. Дуже часто це
явище називають північним сяйвом, так як його
століттями спостерігали жителі полярних областей
Північної півкулі.  Це незвичайне і красиве
видовище виникає завдяки взаємодії магнітного поля
нашої планети з космічними випромінюваннями, які
проникають у верхні шари атмосфери.

Значення астрономії
 	Найширше розповсюджуються астрономічні методи навігації в мореплавстві і авіації, а останнім часом — і в космонавтиці. Обчислювання ефемерид (таблиць положень) найважливіших об'єктів і складання календарів, необхідним в народному господарстві, також засновані на астрономічних даних;
 	складення географічних і топографічних карт, вираховування настання морських припливів і відпливів
Астрологія
   система вчень, спираючись на яку, нібито, можливо за розташуванням небесних тіл (здебільшого, планет), передбачати майбутнє життя індивіда чи суспільства

Історія
		Астрологія виникла внаслідок того, що люди, які не знали законів природи на сучасно обґрунтованому рівні і впродовж сотень років спостерігали певні явища «підмісяцевого світу» (день і ніч, зміни пір року, розливи річок, затемнення Місяця і Сонця тощо), не розуміли суті цих явищ і тому, обожнюючи небесні світила, приписували їм якусь вищу волю «надмісяцевого світу», яка нібито відображає всі події на Земній кулі.
 Астрологія була тісно пов'язана з медициною.
І саме завдяки тому, що вважалося, що медик
зобов'язаний знати астрологію (для постановки правильного діагнозу, правильного визначення, які ліки допоможуть хворому, розрахунків часу для тих або інших маніпуляцій, операцій, точного визначення часу настання криз хвороби)