title: Презентація на тему «Солнечный ветер»

text:
Проект на тему:
«Солнечный ветер»
Подготовила
Ученица 11-В класса
ЗОШ № 11
Подгайная Кристина
г. Бердянск 2014
«Солнечный ветер гонит на Землю
 вал, полной счастья Зари…»
Со́лнечный ве́тер — поток ионизированных частиц (в основном гелиево-водородной плазмы), истекающий из солнечной короны со скоростью 300—1200 км/с в окружающее космическое пространство. Является одним из основных компонентов межпланетной среды.
Множество природных явлений связано с солнечным ветром, в том числе такие явления космической погоды, как магнитные бури и полярные сияния.
История исследования
Предположение о существовании потока частиц, летящих от Солнца, впервые было высказано британским астрономом Ричардом Кэррингтоном. В 1859 году Кэррингтон наблюдали то, что впоследствии было названо солнечной вспышкой. В 1916 году норвежский исследователь Кристиан Биркеланд написал: «С физической точки зрения наиболее вероятно, что солнечные лучи не являются ни положительными ни отрицательными, но и теми и другими вместе». Другими словами, солнечный ветер состоит из отрицательных электронов и положительных ионов. В 1930-х годах ученые определили, что температура солнечной короны должна достигать миллиона градусов, поскольку корона остается достаточно яркой при большом удалении от Солнца. Тремя годами позже Юджин Паркер сделал вывод, что горячее течение от Солнца в чепменовской модели и поток частиц, сдувающий кометные хвосты в гипотезе Бирманна — это два проявления одного и того же явления, которое он назвал «солнечным ветром».
Однако в январе 1959 года первые прямые измерения характеристик солнечного ветра были проведены советской станцией Луна-1, посредством установленных на ней счетчика и газового ионизационного детектора. Три года спустя такие же измерения были проведены и американкой Марсией Нейгебауэр по данным станции Маринер-2.Первые численные модели солнечного ветра в короне с использованием уравнений магнитной гидродинамики были созданы Пневманом и Кноппом в 1971 г.
Однородно и стационарно ли вытекает
солнечный ветер с поверхности Солнца?
До 1990 года все космические аппараты летали вблизи плоскости солнечной эклиптики, что не позволяло прямыми методами измерений проверить степень зависимости параметров солнечного ветра от солнечной широты. Косвенные же наблюдения отклонения хвостов комет, пролетавших вне плоскости эклиптики, указывали на то, что в первом приближении такой зависимости нет. Однако измерения в плоскости эклиптики показали, что в межпланетном пространстве могут существовать так называемые секторные структуры с различными параметрами солнечного ветра и различным направлением магнитного поля. Такие структуры вращаются вместе с Солнцем и явно указывают на то, что они являются следствием аналогичной структуры в солнечной атмосфере, параметры которой зависят от долготы. В частности, оказалось, что скорость солнечного ветра возрастает, а плотность уменьшается с гелиографической широтой. Измеренная, например, на аппарате "Улисс" скорость солнечного ветра изменилась от 450 км/с в плоскости эклиптики примерно до 700 км/с на - 75° солнечной широты. Надо, однако, отметить, что степень различия параметров солнечного ветра в плоскости эклиптики и вне ее зависит от цикла солнечной активности.
Солнечные ветры вызывают молнии на Земле
Учёные из университета Рединга обнаружили, что ионизирующие частицы в потоках солнечного ветра могут влиять на уровень грозовой активности. Наша звезда производит потоки частиц различных скоростей, так как находится в постоянном движении. Быстрый солнечный ветер может догнать более медленные потоки. Соответственно, в тех областях, где быстрые и медленные потоки взаимодействуют друг с другом, плотность высокоэнергетических частиц может значительно увеличиваться. Когда Земля проходит через такие регионы, исследователями и фиксируется всплеск космического излучения. Так как Солнце совершает полный оборот каждые 27 дней, высокоскоростные потоки солнечного ветра регулярно и предсказуемо достигают Земли. учёные обнаружили, что в течении 40 дней после каждого прохождения Земли через участок из плотных солнечных потоков происходило в среднем 422 удара молний. Пик грозовой активности приходится на 12-18 день после прибытия потока солнечного ветра. Выходит, что повышение активности молний явно связано с изменениями космических условий.
Полярное сияние
Полярное сияние — свечение (люминесценция) верхних слоёв атмосфер планет, обладающих магнитосферой, вследствие их взаимодействия с заряженными частицами солнечного ветра.

Ответ на вопрос, что же это такое, первым нашел Михаил Ломоносов. Проведя бесчисленное количество опытов, он высказал предположение об электрической природе этого явления. Также была выявлена тесная связь с активностью деятельности Солнца. Итак, северное сияния возникает вследствие бомбардировки верхних слоёв атмосферы заряженными частицами.
Скорость солнечного ветра с удалением от Солнца
Изменение  скорости  солнечного  ветра
определяется двумя силами: силой солнечной гравитации и силой,  связанной  с
изменением давления. На  больших  расстояниях  от
Солнца давление почти не изменяется  по  величине, Сила гравитации убывает как квадрат  расстояния  от
Солнца и тоже мала  на  достаточно  больших расстояниях.
Поскольку обе силы становятся очень  малы,  то,  согласно  теории,  скорость
солнечного  ветра  становится  почти  постоянной  и  при  этом   значительно
превосходит  звуковую., Экспериментально подтвердили  предсказания о солнечном  ветре.  В  частности,  его  скорость  оказалась  в
среднем почти постоянной. Очевидно,  что  скорость  солнечного   ветра   не   может   быть   до
бесконечности постоянной, поскольку  Солнечная  система  окружена  межзвездным
газом с конечным давлением. Поэтому солнечный ветер на  больших  расстояниях
от Солнца должен тормозиться газом межзвездной среды.
Рекуррентные потоки
Рекуррентные  потоки  высокоскоростного  солнечного  ветра отличаются
прежде всего  тем,  что  существуют  в  течение  многих  месяцев,  регулярно
появляясь в окрестностях  Земли  примерно  через  27  дней. Однако в настоящее время можно считать  доказанным,  что
обсуждаемые потоки зарождаются на Солнце в области так называемых дыр. Открытые силовые линии магнитного  поля
не  препятствуют  радиальному  расширению  корональной  плазмы,  что   может
объяснить  пониженную  плотность  последней  в  области  дыр  и   увеличение
скорости генерируемого в них  солнечного  ветра.  Вместе  с  тем  увеличение
скорости  солнечного  ветра,   обусловленное   благоприятной   конфигурацией
силовых линий  магнитного  поля,  не  может  компенсировать  ее  уменьшения,
связанного с низкой температурой плазмы в рассматриваемых  областях  и   для
объяснения  появления  высокоскоростных  потоков   приходится   предположить
наличие в корональных дырах мощного  источника  МГД  –  волн.
Вариации солнечного ветра
Солнечный ветер не однороден. Его скорость является высокой (800 км/с) над корональными дырами и низкой (300 км/с) над стримерами. Эти потоки быстрого и медленного солнечного ветра взаимодействуют друг с другом и попеременного пересекаются Землей по мере того, как Солнце вращается. Такие резкие изменения в скорости солнечного ветра негативно воздействуют на магнитное поле Земли и могут производить магнитные бури в земной магнитосфере.


title: Презентація на тему «Штучні супутники Землі» (варіант 1)

text:
Штучні супутники Землі
Штучні Супутники Землі (ШСЗ) - космічні літальні апарати, виведені на орбіти довкола Землі і призначені для вирішення наукових і прикладних завдань.
Користуючись законом всесвітнього тяжіння і ІІ законом Ньютона, можна розрахувати швидкість, яку необхідно надати тілу, щоб воно рухалося по коловій орбіті навколо Землі. Ця швидкість буде дорівнювати квадратному кореню з відношення гравітаційної сталої та маси Землі до суми радіусу Землі і висоти, на якій знаходиться тіло.
Мінімальну швидкість, яку необхідно надати тілу в горизонтальному напрямі, щоб воно стало штучним супутником Землі, називають першою космічною швидкістю. Її можна розрахувати як квадратний корінь з радіусу Землі і прискорення вільного падіння. Перша космічна швидкість приблизно дорівнює 8 кілометрів за секунду.
Запуск першого ШСЗ, що став першим штучним небесним тілом, створеною людиною, був здійснений в СРСР 4 жовтня 1957 і з'явився результатом досягнень в області ракетної техніки, електроніки, автоматичного управління, обчислювальної техніки небесної механіки і ін. розділів науки і техніки.
 За допомогою цього вперше була виміряна щільність верхньої атмосфери (по змінах його орбіти), досліджені особливості поширення радіосигналів в іоносфері, перевірені теоретичні розрахунки і основні технічні рішення, пов'язані з виведенням ШСЗ.
1 лютого 1958 на орбіту був виведений перший американський ШСЗ (штучний супутник Землі) «Експлорер-1», а декілька пізніше самостійні запуски виробили і інші країни: 26 листопада 1965 — Франція (супутник «А-1»), 29 листопада 1967 — Австралія («ВРЕСАТ-1»), 11 лютого 1970 — Японія («Осумі»), 24 квітня 1970 — КНР(Китайська Народна Республіка) («Китай-1»), 28 жовтня 1971 — Великобританія («Просперо»).
У практиці космічних досліджень широкого поширення набула міжнародна співпраця. Так, в рамках науковотехнічної співпраці соціалістичних країн запущений ряд ШСЗ. Перший з них — «Інтеркосмос-1» — був виведений на орбіту 14 жовтня 1969.
Всього до 1973 запущено понад 1300 ШСЗ різного типа, у тому числі близько 600 радянських і понад 700 американських і ін. країн включаючи пілотовані космічні кораблі-супутники і орбітальні станції з екіпажем.
Відповідно до міжнародної домовленості космічний апарат називається супутником, якщо він зробив не менше одного звороту довкола Землі. Інакше він вважається ракетним зондом, що проводив виміри уздовж балістичної траєкторії, і не реєструється як супутник. Залежно від завдань, що вирішуються з допомогою ШСЗ, їх підрозділяють на науководослідницькі і прикладні.
Якщо на супутнику встановлені радіопередавачі, та або інша вимірювальна апаратура, імпульсні лампи для подачі світлових сигналів і т. п., його називають активним.
Пасивні ШСЗ призначені зазвичай для спостережень із земної поверхні при вирішенні деяких наукових завдань (до таких ШСЗ належать супутники-балони, що досягають в діаметрі декількох десятків мкоду).
Науково-дослідницькі служать для досліджень Землі, небесних тіл, космічного простору. До їх числа відносяться, зокрема, геофизичні супутники, геодезичні супутники, орбітальні астрономічні обсерваторії і ін.
Прикладними є супутники зв‘язку, метеорологічні супутники, ШСЗ для дослідження земних ресурсів, навігаційні супутники, супутники технічного призначення (для дослідження дії космічних умов на матеріали, для випробувань і відробітку бортових систем) і ін.
ШСЗ, призначені для польоту людей, називаються пілотованими кораблями-супутниками. На екваторіальній орбіті, лежачій поблизу плоскості екватора, називаються екваторіальними, на полярній (або приполярною) орбіті, яка проходить поблизу полюсів Землі, — полярними, виведені на кругову екваторіальну орбіту, видалену на 35860 км. від поверхні Землі, і рухомі в напрямі, співпадаючому з напрямом обертання Землі, «висять» непорушно над однією точкою земної поверхні; такі супутники називаються стаціонарними.
Відповідно до міжнародної системи реєстрації космічних об'єктів (ШСЗ, космічних зондів і ін.) в рамках міжнародної організації КОСПАР в 1957—1962 космічні об'єкти позначалися роком запуску з додаванням букви грецького алфавіту, відповідної порядковому номеру запуску в даному році, і арабської цифри — номери орбітального об'єкту залежно від його яскравості або міри наукової значущості.
Відповідно до різноманітності наукових і прикладних завдань, що вирішуються з допомогою ШСЗ, супутники можуть мати різні розміри, масу, конструктивні схеми, склад бортового устаткування. Наприклад, маса найменшого ШСЗ (з серії «ЕРС») — всього 0,7 кг ; радянський ШСЗ «Протон-4» мав масу близько 17 т.
Енергоживлення бортової апаратури більшості ШСЗ здійснюється від сонячних батарей, панелі яких орієнтуються перпендикулярно напряму сонячних променів або розташовані так, щоб частина з них освітлювала Сонцем при будь-якому його положенні відносно ШСЗ (так звані всенаправлені сонячні батареї).
ШСЗ виводяться на орбіти за допомогою автоматичних керованих багатоступінчастих ракет-носіїв, які від старту до деякої розрахункової крапки в просторі рухаються завдяки тязі, що розвивається реактивними двигунами.
Ця дорога, звана траєкторією виведення ШСЗ на орбіту, або активною ділянкою руху ракети, складає зазвичай від декількох сотень до двох-трьох тис. км. . Ракета стартує, рухаючись вертикально вгору, і проходіт крізь найбільш щільні шари земної атмосфери на порівняно малій швидкості (що скорочує енергетичні витрати на подолання опору атмосфери).
При підйомі ракета поступово розвертається, і напрям її руху стає близьким до горизонтального. На цьому майже горизонтальному відрізку сила тяги ракети витрачається не на подолання гальмівної дії сил тяжіння Землі і опору атмосфери, а головним чином на збільшення швидкості. Після досягнення ракетою в кінці активної ділянки розрахункової швидкості (по величині і напряму) робота реактивних двигунів припиняється; це — так звана точка виведення ШСЗ на орбіту.
Контроль руху ШСЗ і вторинних орбітальних об'єктів здійснюється шляхом спостережень їх із спеціальних наземних станцій. За результатами таких спостережень уточнюються елементи орбіт супутників і обчислюються ефемериди для майбутніх спостережень, у тому числі і для вирішення різних наукових і прикладних завдань.
По використовуваній апаратурі спостереження ШСЗ розділяються на оптичних, радіотехнічних, лазерних; по їх кінцевій меті — на позиційні (визначення напрямів на ШСЗ) і далекомірні спостереження, виміри кутової і просторової швидкості.
Найбільш простими позиційними спостереженнями є візуальні (оптичні), виконувані за допомогою візуальних оптичних інструментів і дозволяючі визначати небесні координати ШСЗ з точністю до декількох хвилин дуги.
Для вирішення наукових завдань ведуться фотографічні спостереження за допомогою супутникових фотокамер, що забезпечують точність визначень до 1—2¢¢ по положенню і 0,001 сік за часом.


title: Презентація на тему «Комети і астероїди»

text:
Підготувалаучениці 11-А класуМакарівського НВКЗаріцька Вікторія
Комети і астероїди
Астероїди
Загальна їх кількість — більше 575 тис.
  Загальна маса -4,2 × 1021 кг, що становить менше одного відсотка від маси Землі.
Орбіти більшості відомих астероїдів розташовані між орбітами Марса й Юпітера (так званий головний пояс астероїдів).
Найвідоміші астероїди: Паллада, Юнона, Веста, Ерос, Амур, Гідальго, Ікар.
Розмір: понад 100 км, але вже відкрито 26 астероїдів діаметром понад 200 км
Класифікація астероїдів
астероїди C-типу — темні, багаті на вуглець, вони становлять 75% усіх відомих астероїдів
астероїди S-типу — кам'янисті, багаті на кремній, становлять 17% всіх астероїдів;
до астероїдів U-типу належать усі інші, що не потрапляють до перших двох категорій.
Розподіл у Сонячній системі
Головний пояс астероїдів:  дуже різні за розмірами, від 544 км у діаметрі, як Палада, до 10 м. Вони мають сформоване внутрішнє ядро та зовнішню кору. Однак більшість астероїдів невеликі й мають неправильну форму. Загальна маса усіх астероїдів поясу оцінюється в (3,0—3,6)× 1021 кг, що становить 4 відсотки від маси Місяця.
Навколоземні астероїди: мають орбіти, що лежать неподалік земної орбіти . Деякі з них навіть перетинають орбіту Землі й потенційно можуть зіткнутися з нашою планетою, тому вивченню таких астероїдів приділяють значну увагу..
Троянські  астероїди:пов'язані силою тяжіння з Юпітером і синхронізовані з ним у русі. Вони або випереджають або відстають від планети-гіганта в її орбітальному русі. Відомо їх небагато, хоча вважається, що має бути не менше, ніж у поясі.

Астрероїди-Кентаври :це астероїди, орбіти яких лежать між орбітами Юпітера й Нептуна
Дослідження
Астероїд Веста (знімок космічного телескопа Хаббл)
перший астероїд Цереру (тепер це карликова планета) виявив італієць Джузеппе Піацці, 1 січня 1801 року
1891 року німецький астроном Макс Вольф вперше застосував для пошуку астероїдів метод астрофотографі
таном на 27 березня 2013 в базі даних Центру малих планет налічувалось 99 992 812 об'єктів
у 611 198 визначено орбіти і їм надано постійний номер
17 766 з них мали офіційно затверджені назви
Дослідники припускають, що у головному поясі астероїдів має бути від 1,1 до 1,9 мільйона об'єктів
Комети
Хвостаті небесні гості — комети завжди привертали до себе увагу не тільки спеціалістів, а й найширших кіл людей.
У наш час на зміну всіляким марновірним уявленням про комети прийшло чітке розуміння природного походження цих своєрідних небесних тіл.
Маленьке ядро діаметром кілька кілометрів — єдина тверда частина комети, і в ньому практично зосереджена вся її маса.
Маса комет надто мала й зовсім не впливає на рух планет. А планети
спричиняють великі збурення в русі комет.

Будова комет
Як правило, комети складаються з «голови» — невеликого яскравого згустку-ядра, що оточена світлою туманною оболонкою (комою), яка складається з газу та пилу.
У комет з наближенням до Сонця утворюється «хвіст» — слабка світна смуга, що у результаті дії сонячного вітру найчастіше спрямована у протилежну від Сонця сторону.
Комети зблизька
Ядро комети Галлея має неправильну форму; його розміри дорівнюють кільком кілометрам: 14 — у довжину, 7,5 — у ширину; обертається ядро навколо своєї осі, що майже перпендикулярно площині орбіти комети. Період обертання дорівнює 53 години.
Майбутні дослідження
Станція підійде до комети у 2014 р. далеко від Сонця - у холодній області, де в комети ще немає хвоста. Процес посадки на комету буде схожим, на стикування космічних апаратів, а не на приземлення. Швидкість посадкового модуля зменшиться до 0,7 м/с (2,5 км/год), що менше швидкості пішохода. Відеокамера, установлена зовні, покаже ландшафт  кометного ядра й те, що відбувається на ньому при викидах газових струменів з надр. Настільки докладна інформація надійде вперше й дасть пояснення тому, як улаштовано й із чого складається кометне ядро.


title: Презентація на тему «Млечный Путь»

text:
Млечный Путь
Млечный Путь — галактика, в которой находятся Земля, Солнечная система и все отдельные звёзды, видимые невооружённым глазом. Относится к спиральным галактикам с перемычкой.

Млечный Путь вместе с Галактикой Андромеды (М31), Галактикой Треугольника (М33), и более 40 маленькими галактиками-спутниками его и Андромеды образуют Местную Группу галактик, которая входит в Местное Сверхскопление (Сверхскопление Девы).

         Этимология
       Название Млечный Путь — калька с лат. via lactea «молочная дорога», которое, в свою очередь, калька с др.-греч. ϰύϰλος γαλαξίας «молочный круг». По древнегреческой легенде, Зевс решил сделать своего сына Геракла, рождённого от смертной женщины, бессмертным, и для этого подложил его спящей жене Гере, чтобы Геракл выпил божественного молока. Гера, проснувшись, увидела, что кормит не своего ребёнка, и оттолкнула его от себя. Брызнувшая из груди богини струя молока превратилась в Млечный Путь.

В советской астрономической школе Млечный Путь назывался просто «наша Галактика» или «система Млечный Путь»; словосочетание «Млечный путь» использовалось для обозначения видимых звёзд, которые оптически для наблюдателя составляют Млечный Путь.
           Структура Галактики
      Диаметр Галактики составляет около 30 тысяч парсек (порядка 100 000 световых лет, 1 квинтиллион километров) при оценочной средней толщине порядка 1000 световых лет. Галактика содержит, по самой низкой оценке, порядка 200 миллиардов звёзд (современная оценка колеблется в диапазоне предположений от 200 до 400 миллиардов). Основная масса звёзд расположена в форме плоского диска. По состоянию на январь 2009, масса Галактики оценивается в 3·1012 масс Солнца, или 6·1042 кг. Новая минимальная оценка определяет массу галактики всего в 5·1011 масс Солнца. Бо́льшая часть массы Галактики содержится не в звёздах и межзвёздном газе, а в несветящемся гало из тёмной материи.

     Диск
     По оценкам ученых, галактический диск, выдающийся в разные стороны в районе галактического центра, имеет диаметр около 100 000 световых лет. По сравнению с гало, диск вращается заметно быстрее. Скорость его вращения неодинакова на различных расстояниях от центра.

                Ядро

        В средней части Галактики находится утолщение, которое называется балджем (англ. bulge — утолщение), составляющее около 8 тысяч парсек в поперечнике. Центр ядра Галактики находится в созвездии Стрельца (α = 265°, δ = −29°). Расстояние от Солнца до центра Галактики 8,5 килопарсек (2,62·1017 км, или 27 700 световых лет). В центре Галактики, по всей видимости, располагается сверхмассивная чёрная дыра (Стрелец A*) вокруг которой, предположительно. Для центральных участков Галактики характерна сильная концентрация звезд: в каждом кубическом парсеке вблизи центра их содержится многие тысячи. Расстояния между звездами в десятки и сотни раз меньше, чем в окрестностях Солнца. Как и в большинстве других галактик, распределение массы в Млечном Пути такое, что орбитальная скорость большинства звезд этой Галактики не зависит в значительной степени от их расстояния до центра. Далее от центральной перемычки к внешнему кругу, обычная скорость обращения звезд составляет 210—240 км/с. Таким образом, такое распределение скорости, не наблюдаемое в солнечной системе, где различные орбиты имеют существенно различные скорости обращения, является одной из предпосылок к существованию темной материи.

              Рукава
        Галактика относится к классу спиральных галактик, что означает, что у Галактики есть спиральные рукава, расположенные в плоскости диска. Диск погружён в гало сферической формы, а вокруг него располагается сферическая корона. Солнечная система находится на расстоянии 8,5 тысяч парсек от галактического центра, вблизи плоскости Галактики, на внутреннем крае рукава, носящего название рукав Ориона. Такое расположение не даёт возможности наблюдать форму рукавов визуально. Новые данные по наблюдениям молекулярного газа (СО) говорят о том, что у нашей Галактики есть два рукава, начинающиеся у бара во внутренней части Галактики. Кроме того, во внутренней части есть ещё пара рукавов. Затем эти рукава переходят в четырёхрукавную структуру, наблюдающуюся в линии нейтрального водорода во внешних частях Галактики.

       Гало
      Галактическое гало имеет сферическую форму, выходящую за пределы галактики на 5—10 тысяч световых лет, и температуру около 5·105 K. Центр симметрии гало Млечного Пути совпадает с центром галактического диска. Состоит гало в основном из очень старых, неярких маломассивных звезд. Они встречаются как поодиночке, так и в виде шаровых скоплений, которые могут содержать до миллиона звезд. Возраст населения сферической составляющей Галактики превышает 12 млрд лет, его обычно считают возрастом самой Галактики.
   Эволюция и будущее Галактики

     Возможны столкновения нашей Галактики с иными галактиками, в том числе со столь крупной как галактика Андромеды, однако конкретные предсказания пока невозможны ввиду незнания поперечной скорости внегалактических объектов.


Презентація на тему «Зоряні карти»


title: Презентація на тему «Телескоп» (варіант 1)

text:
Виконали:
учениця 11-Б класу
ЗОШ №8
Лесік Марина

Телескоп

Що таке телескоп?

 Телескоп - прилад, призначений для спостереження небесних світил.
За конструкцією поділяють телескопи на:
Рефрактори(лінзові)
Ррефлектори(дзеркальні)
Дзеркально-лінзові
Прилад для спостереження віддалених об'єктів, був вперше сконструйований у 1608 році трьома винахідниками — Гансом Ліпперсгеєм, Захарієм Янсеном та Джейкобом Метьюсом.
Значно вдосконалений Галілео Галілеєм у 1609 році.
Назва «телескоп» запропонував у 1611 грецький математик Джованні Демізіані для одного з інструментів Галілея , показаному на банкеті в Академії деї Лінчеї.

Сам Галілей використовував для своїх телескопів латинський термін perspicillum.

Рефрактор

Це телескоп, у якому для створення зображення використовують лінзи.
 Їх використовують для візуальних, фотографічних, а з деякими обмеженнями — для спектральних та інших спостережень.

Рефлектор

Телескоп,у якому для створення зображення використовують дзеркало. Вперше рефлектор побудував Ісаак Ньютон близько 1670.

Телескоп має три основні призначення:
Збирати випромінювання від небесних світил на приймальний пристрій (око, фотографічну пластинку, спектрограф і ін.);

Будувати у своїй фокальній площині зображення обєкта або певної ділянки неба;

Допомогти розрізняти обєкти, розташовані на близькій кутовій відстані один від одного, що непомітно неозброєним оком.


title: Презентація на тему «Зоряні скупчення та асоціації» (варіант 1)

text:
Зоряні скупчення та асоціації
Зоряне скупчення — гравітаційно зв'язана група зірок, що має загальне походження і рухома в гравітаційному полі галактики як єдине ціле.
Скупчення зірок M 80
. Деяка частина зір Галактики об’єднана в скупчення, тобто в групи, які пов'язані між собою взаємним тяжінням і тому, рухаються в просторі як єдине ціле.  Розрізняють два види зоряних скупчень: розсіяні та кулясті.
     Розсіяні зоряні скупчення складаються з декількох десятків, сотень, іноді тисяч зір, що мають неправильну форму. Їхні діаметри становлять 10-20 світлових років.
Розсіяне зоряне скупчення Плеяди
Розсіяне зоряне скупчення — гравітаційно пов'язана група зір I типу зоряного населення. Їх середню масу оцінюють у 300 M☉. У структурі виділяють ядро, діаметр якого не перевищує 30 пк і корону, діаметр якої в 2—10 разів більший за діаметр ядра.
Кулясті зоряні скупчення мають сферичну або злегка сплюснуту форму. Вони налічують сотні тисяч і навіть мільйони зір, які групуються до центру.
 Кулясте скупчення NGC 6121
Кулясті скупчення є колективними членами нашої Галактики і входять до її сферичної підсистеми: вони обертаються навколо центра масГалактики сильно витягнутими орбітами зі швидкостями  200 км/с та періодами обертання 108—109 років.
Кулясті скупчення нашої Галактики
 Діаграма колір-зоряна величина кулястого скупчення M3.
Кулясті скупчення в інших галактиках
В інших галактиках (наприклад, Магелланових Хмарах), спостерігаються й відносно молоді кулясті скупчення.
Зоряні асоціації — угрупування гравітаційно непов'язаних або слабопов'язаних між собою молодих зір (віком до декількох мільйонів років), об'єднаних спільним походженням.
Дякую за увагу
    Виконала Скакалова Олександра 11-А


title: Презентація на тему «Животные в космосе»

text:
Животные в космосе

Животные в космосе — животные, в научно-исследовательских целях посылаемые в космическое пространство на космических кораблях. До выхода человека в космос (1961 год) полёты животных имели цель проверить, могут ли будущие космонавты выжить после полёта, и если да, то как полёт может сказаться на их здоровье. В эпоху пилотируемой космонавтики животных посылают в космос для изучения различного рода биологических процессов, эффектов микрогравитации и в других целях.
Собаки в космосе
Полёты собак в космос — серия биологических экспериментов, включавших проведение исследований по возможности полётов на геофизических и космических ракетах живых существ, наблюдение за поведением высокоорганизованных животных в условиях таких полётов, а также, изучение сложных явлений в околоземном пространстве.

Первый этап научных исследований (июль — сентябрь 1951 года)
Мишка и Чижик

Дезик и Цыган

Дезик и Лиса

Непутёвый и ЗИБ

Мишка и Чижик

Второй этап научных исследований (1954—1957 годы)

Лиса (вторая) и Рыжик (второй)

Лиса (вторая) и Бульба

Третий этап научных исследований (1957—1960 годы)

Рыжая и Джойна

Белка и Модница

Отважная и Малёк

В Китае производились запуски собак на геофизических ракетах в 60-х годах XX века. Учёными Института биофизики Китайской академии наук были отобраны 30 собак. Они проходили специальную подготовку, во время которой учились переносить перегрузки, длительное время находиться в замкнутом пространстве, не бояться шума и вибрации. Две собаки совершили полёты на ракетах.

СССР. Космические аппараты
Полёты собак на космических аппаратах предполагали орбитальные полёты вокруг Земли продолжительное время с первой космической скоростью. Основной целью экспериментов по запускам космических кораблей-спутников, было исследование влияния факторов космического полёта на организм животных и других биологических объектов (перегрузка, длительная невесомость, переход от перегрузок к невесомости и обратно), изучение действия космической радиации на животные и растительные организмы. Также проводились медико-биологические эксперименты и научные исследования космического пространства. Полёты собак на кораблях-спутниках должны были доказать безопасность орбитальных космических полётов для человека.

Обезьяны в космосе
Наиболее близкие к человеку по физиологии обезьяны многократно запускались в суборбитальные и орбитальные полёты как до, так и после первого полёта в космос человека. США запускали обезьяну в космос первоначально между 1948—1961 и по одному полёту в 1969 и в 1985 годах. В суборбитальные полёты запускали обезьян Франция в 1967 году, Аргентина в 1969—1970 годах, Иран с 2011 года. Советский Союз и Россия запускали обезьян между 1983 и 1996 годами. Всего в космос летали 32 обезьяны; у каждой было только по одной миссии.
Кошки в космосе
Кошки запускались в космос только Францией. Считается, что успешный суборбитальный полёт совершил кот Феликс, хотя многие источники утверждают, что первой в мире кошкой, совершившей космический полёт, была Фелисетт.
Черепахи в космосе
В рамках «лунной программы СССР» летно-конструкторские испытания корабля 7К-Л1 предусматривали изучить, как перегрузки повлияют на живые организмы. Успешный запуск корабля 7К-Л1 № 9 был осуществлен 15 сентября 1968 г. На борту космического корабля, названного в печати «Зонд-5», находились живые объекты: две среднеазиатские черепахи, дрозофилы, хрущаки, традесканция с бутонами, клетки Хела в культуре, семена высших растений.


title: Презентація на тему «My happy family»

text:
My happy family
Заголовок слайда
Текст слайда
Everyone wants to grow well children. what do you need to do for this? here are some rules that are executed in my family:
Child begin to require clever or "include fool." Such behavior is annoying parents and conflict begins, entailing punishment of a child. In fact, children do not have enough attention from his parents, and therefore their love. And such an extreme way they get attention.
Such behavior of the child, parents need to show our love somehow informally.

Obstinate child and any price he wants to get his win , to convince , to prove who is the boss . This elemental power struggle . Parents easily get involved in this fight , because it is a joyous process , nice goal - to prove that you're in the family chief . For this fight child hides its lack of significance. The strategy of an adult in this situation - to realize that the essence of the conflict between two people fighting for power, take time out and switch to something else , and then carry on with the child peace talks . A further show the child its significance in your family to him and you do not have to fight over trifles . Learn and understand their children in a crisis situation to understand the true motives of their child. Behave correctly , achieving positive results in educating children without punishment.

The family is one of nature's masterpieces.
A baby is God's opinion that the world should go on.
Other things may change us, but we start and end with family.
Our family is not large. We are a family of 3: my father, my mother  and I.My name is Viktoriya. I am seventeen. I am a school leaver. Our family is very united. We like to spend time together. In the evenings we watch TV, read books and newspapers, listen to music or just talk about the events of the day. Our parents don’t always agree with what we say, but they listen to our opinion.
Our family is very united, close-knit and happy. I spend a lot of time with my family. We go for a walk together, visit friends and relatives, watch films or just talk. I love my family very much.


Презентація на тему «Марс» (варіант 3)


Презентація на тему «Розвиток космонавтики» (варіант 1)


title: Презентація на тему «Сузір’я» (варіант 5)

text:
Сузір’я
Міністерство освіти і науки України
м.Івано-Франківськ
2013
Виконала:
ліцеїстка 42 групи
ПМЛ
Тачинська Ю.І.
Сузір'я — одна з 88 ділянок, на які поділена небесна сфера. У менш формальному контексті термін вживається для назви групи зір, взаємне розташування яких складає якусь фігуру чи контур.
Деякі відомі сузір'я містять добре помітні фігури, складені яскравими зірками, які легко впізнати, наприклад, Велика Ведмедиця (контур ковша), Оріон (фігура мисливця), Лев (контур лежачого лева), Скорпіон. Інші сузір'я не мають таких визначних контурів і містять менш яскраві зорі. Розподіл зір між сузір'ями довільний, і різні культури виділяють на небі різні сузір'я. Однак декілька найпомітніших контурів, складених яскравими зорями, виділяються більшістю культур, хоча, звичайно, вони отримують різні назви; такими є сузір'я Оріона й Скорпіона.

Назви сузір’їв
Українські назви здебільшого є перекладами грецьких або латинських назв.
Поряд із ними для окремих сузір'їв в Україні вживаються народні назви. Так, Велика Ведмедиця - це «Великий Віз», Мала Ведмедиця - «Малий Віз», Кассіопея - «Борона» чи «Пасіка», Дельфін - «Криниця», Пояс Оріона - «Косарі», Орел - «Дівчина з відрами», зоряне скупчення Гіади, що утворюють голову Тельця, - «Чепіги»[Джерело?], а зоряне скупчення Плеяди - «Стожари», Чумацький Шлях.Окремі зорі астрономи називали відповідно до тієї частини тіла, яку «бачили» у візерунку сузір'я. Наприклад, Унук Ельхайя (серце змії), Денебола - (хвіст лева), назви зір у сузір'ї Лебедя: Денеб (хвіст), Альбірео (око птаха), Садр (груди).
Легенди походження назв сузір’їв
Космос завжди приваблював людство. Споконвічно небо розглядала безліч очей. І на небі все так само сяяла безліч зір. Людина поступово приходила до думки, що планета, на якій вона живе, — це лише частинка величезної світобудови. Вона побачила, що небо живе своїм життям, урочистим, загадковим, величним і вічним. На землі ж швидкоплинність життя, усіх процесів являли собою лише мить у порівнянні з незламністю Неба. Небесним світилам почали поклонятися, а найбільш яскраві й помітні групи зір об'єднали в сузір'я, кожному з яких дали своє найменування: Персей, Кассіопея, Андромеда, Південна Гідра, Телець, Центавр, Пегас, Овен тощо. Міфологія, герої якої «оселилися» на небосхилі, тісно пов'язалася з небесними об'єктами. Список, таким чином, містить 88 сузір'їв.
Сузір’я Ворон і Чаша.Відповідно до одного давньогрецького міфу, бог музики і поезії Аполлон одного разу послав ворона за водою для виконання якогось релігійного ритуалу. По дорозі ворон зробив зупинку, щоб подзьобати ягід, а потім, запізнившись з поверненням до Аполлона, безуспішно намагався виправдатися. Бог покарав птицю, відправивши на небо з чашею для води.

Південний Хрест — сузір’я Південної півкулі неба. Чотири його найбільш яскраві зірки утворюють характерну фігуру ромба (або хреста), легко помітну на зоряному небі. Зображення сузір’я Південний Хрест прикрашає державні прапори двох розташованих в Південній півкулі країн — Австралії та Нової Зеландії.
Прапор Австралії
Прапор Нової Зеландії
Сузір’я Ліри зображує той музичний інструмент, на якому нібито колись грав Орфей, що змушував з її допомогою ворушитися камені і підспівувати йому. Чарівними звуками своєї ліри Орфей зумів зачепити навіть грубе серце Аїда, бога царства тіней, і той дозволив Еврідіці, дружині Орфея, повернутися у світ живих. Цю чудову ліру виготовив вісник олімпійських богів Гермес і віддав її Аполлону в якості компенсації за вкрадених у останнього корів, а Аполлон подарував її Орфею.
З назвою сузір’я Малого Пса пов’язують наступний давньогрецький міф. Бог Діоніс, покровитель виноградарства й виноробства, навчив афінянина Ікарія мистецтву робити вино, а той пригостив своїм напоєм пастухів. Коли у ніколи не пробувавших вина, а тому швидко сп’янілих пастухів стало двоїтися в очах, вони вирішили, що Ікарій їх зачарував, і вбили його. Собака Ікарія на прізвисько Майра побігла за дочкою свого господаря і, вхопивши зубами за поділ сукні, привела її до бездиханного тіла батька. Охоплена горем дівчина наклала на себе руки, після чого Майра кинулася на джерело. Із співчуття боги перенесли Майру на небо у вигляді сузір’я, але і звідти вона зуміла помститися вбивцям свого господаря. Нестерпне світло Малого Пса викликало чуму на острові, де знайшли притулок вбивші Ікарія пастухи. Дізнавшись про причину спіткавшого їх лиха, жителі острова умилостивити Майру, зрадивши вбивць смерті.
Сузір’я Волосся Вероніки зобов’язане своєю назвою чудовим волоссю єгипетської цариці Вероніки, що жила в III столітті до нашої ери. Згідно з легендою, Вероніка турбувалася за свого чоловіка Птолемея, що воював з сирійцями, і дала обітницю богам: якщо Птолемей благополучно повернеться з походу, вона пожертвує їм своє волосся, символ своєї краси. Птолемей повернувся з війни здоровий і неушкоджений, і Вероніка, виконуючи обітницю, обрізала своє волосся і віддала в жертву богам. У пам’ять про подружню любов, настільки наочно доведеною царицею, боги перетворили волосся Вероніки на сяючі зірки, призначені вічно прикрашати весняні ночі.
Назва сузір’я Козерога пов’язана з міфом про грецького бога Пане, у якого було людське тіло і козлячі роги і копита. Згідно з легендою, на Олімп одного разу напав Тифон — найбільше та найстрашніше з коли-небудь існувавших чудовиськ. Боги в страху поспішили сховатися в морських глибинах, для чого перетворилися на риб. Але Пану це вдалося тільки частково. Тому Козерога іноді представляють у вигляді істоти з цапиною головою і покритим лускою риб’ячим хвостом.
Велетень Оріон, син морського царя Посейдона, славився як мисливець. Одного разу він переслідував плеяд, дочок титана Атланта. Щоб врятуватися від переслідування, сестри попросили богів перетворити їх в зірки. Оріон якось похвалився, що звільнить всю землю від диких звірів і чудовиськ. Побоюючись, що богиня-мисливиця Артеміда не встоїть перед красою Оріона, Аполлон (брат Артеміди) відправився до Геї (богині землі) і розповів їй про слова Оріона. Тоді Гея нацькувала на велетня жахливого скорпіона, який його і вбив. Розчулення співчуттям боги перетворили мисливця і скорпіона в сузір’я, помістивши їх поруч із сузір’ям Плеяд.
Походження назви сузір’я Північна Корона зв’язують з легендою про сутичку афінського царевича Тесея і критського бикоголового чудовиська Мінотавра. Завдяки сприянню критської царівни Аріадни Тесеєві вдалося перемогти Мінотавра і вибратися з Лабіринту, де той мешкав. На знак вдячності Тесей подарував таємно втікшій з ним Аріадні прекрасну корону. Але це не завадило царевичу незабаром безжально покинути дівчину на острові Наксос, поки вона спала. Коли прокинулася Аріадна голосно ридала й волала до неба про допомогу, до неї з’явився бог Діоніс. Бажаючи увічнити пам’ять страдниці, він зняв з її голови корону і закинув на небо. Вставлені в корону дорогоцінні камені перетворилися в зірки, які з тих незапам’ятних часів і утворюють сузір’я Північної Корони.
Деякі, правда, стверджують, що цю корону виготовив з вогняного золота і червоних індійських каменів бог-коваль Гефест для прекрасної морської богині Фетіди, а Аріадні подарував її Діоніс, викравши критську царівну у Тесея. Лише після смерті Аріадни невтішний Діоніс помістив цю корону на небо в пам’ять про свою кохану.
Сузір’я Корми, Кіль, Вітрила і Компас утворилися в XVIII столітті в результаті «розчленування» абатом Лакайль сузір’я Корабля Арго. Описане ще Клавдієм Птолемеєм в 150 році нашої ери, це сузір’я уособлювало міфічне судно, на якому аргонавти на чолі з Ясоном досягли Колхіди, щоб здобути золоте руно.
Щит — єдине сузір’я, назва якого пов’язана з конкретним історичним діячем. У 1684 році Ян Гевелій ввів це сузір’я в свій каталог та назва пов’язав з польським королем Яном III Собеським, обраним на трон за гучні перемоги над турками. У великого астронома була ще одна причина увічнити пам’ять про короля: той допоміг ученому відбудувати обсерваторію, знищену пожежею. До цього зірки Щита входили в сузір’я Орла, але в подяку королю Гевелій дав їм нову назву.

Сім найяскравіших зірок сузір’я Великої Ведмедиці складають композицію, обрисом нагадуючу ківш. Він настільки чітко виділяється в нічному небі Північної півкулі, що з цього небесного ковша зазвичай і починають вивчення сузір’їв. Усі сім зірок мають власні назви, дані їм середньовічними арабськими астрономами: Дубге (альфа Великої Ведмедиці), Мерак (бета Великої Ведмедиці), Фекда (гамма Великої Ведмедиці), Мегрец (дельта Великої Ведмедиці), Аліот (епсилон Великої Ведмедиці), Міцар (ксі Великої Ведмедиці) і Бенетнаш, вона ж Алкаід (ета Великої Ведмедиці). У проекції на уявний небосхил крайні зірки — Дубге і Бенетнаш — стрімко летять в одному напрямку, а інші зірки — у протилежному. Наслідком цього факту є надзвичайно повільна для земного спостерігача, але безперервна зміна форми ковша. Мерак, Фекда, Мегрец, Аліот і Міцар подібні за фізичними властивостями і летять не тільки в одну сторону, а й майже з однаковою швидкістю. Вони не випадкові попутники в просторі, а зоряний потік, тобто утворення із зірок, що мають, мабуть, спільне походження. Жовтий гігант Дубге і блакитна зірка Бенетнаш ніяк не пов’язані ні з іншими п’ятьма зірками ковша, ні один з одним.

Відоме з античних часів сузір’я Водолій, зображуване древніми у вигляді людини, що ллє воду в чан поруч з Південними Рибами, уособлює Ганімеда, сина троянського царя Троса і німфи Калліроя. Через свою надзвичайну красу Ганімед, коли він пас батьківські стада на схилах Іди, був викрадений Зевсом, що перетворився в орла (або тим, хто послав орла), і винесений на Олімп. Там він виконував обов’язки чашників, розливаючи на бенкетах богам нектар. За іншою версією, Ганімеда спочатку викрала богиня ранкової зорі Еос, а громовержець потім забрав його у неї. На сплату за втраченого сина Гермес від імені Зевса подарував Трос золоту виноградну лозу роботи Гефеста і двох прекрасних коней. Гермес переконав Троса, що відтепер його син стане безсмертним і негаразди старості не торкнуться його. Дружина громовержця Гера порахувала появу прекрасного чашника образою для себе і своєї дочки Геби. Вона до тих пір докучала Зевсу, поки той не підніс Ганімеда на небо у вигляді зодіакального сузір’я Водолія.
Сузір’я Геркулеса, Гідри, Рака і Лева.Назви всіх цих сузір’їв уособлюють персонажів давньогрецького міфу про Геракла (римляни називали його Геркулесом). Вбивство Немейського лева було першим з подвигів великого героя, скоєних ним по велінню нікчемного царя Еврістея. Шкура лева надійно захищала тварину від заліза, бронзи і каменю. Переконавшись на власному досвіді, що жахливому звірові не може пошкодити ніяке зброя, Геракл задушив його руками. Одягнувши на себе шкуру Немейського лева, Геракл вирушив виконувати другу вимогу Еврісфея — вбити лернейську гідру, у якої було величезний собачий тулуб і дев’ять зміїних голів, з них одна — безсмертна. Гідра була настільки отруйна, що навіть її дихання або запах слідів могли знищити все живе. Даремно Геракл рубав мечем голови гідри — на місці однієї відрубаної одразу ж виростали дві, а то й три нові.
На допомогу гідрі з болота виповз величезний рак і вчепився герою в ногу. Геракл у люті розтоптав його і закликав на допомогу свого племінника Іолая. Той став припікати обезголовлені шиї гідри палаючою головнею, так що голови вже не відростали знову. Відрубавши останню, безсмертну, голову, Геракл закопав її, все ще шиплячу, в землю і привалив зверху величезною скелею.

Сузір’я Персея, Пегаса, Андромеди, Кассіопеї, Цефея та Кіта.Назви всіх цих сузір’їв уособлюють персонажів міфу про Персея, сина Зевса і аргоської царівни Данаї. Здобувши голову страшної горгони Медузи, Персей повертався на крилатому коні Пегасі до Греції. Пролітаючи повз Ефіопію, він побачив прикуту до прибережної скелі оголену красуню, в яку відразу ж закохався. Це була Андромеда, дочка місцевого царя Цефея і Кассіопеї. Отримавши обіцянку Цефея і Кассіопеї, що, якщо він врятує Андромеду, її віддадуть йому в дружини, Персей знову злетів у повітря і, стрімко кинувшись униз, обезголовив наближаючесь чудовисько. Однак Цефей і Кассіопея порушили дане ними слово, пояснивши Персеєві, що їх дочка вже обіцяна іншому. Кассіопея закликала колишнього нареченого Андромеди, і той з’явився на чолі озброєного загону. У подальшій битві Персей перебив багатьох противників, а що залишилися дві сотні звернув на камінь, показавши їм голову горгони Медузи. Згодом боги помістили Персея і Андромеду, Цефея і Кассіопею, Пегаса і навіть чудовисько (в образі кита) на небо у вигляді сузір’їв. При цьому Кассіопею в покарання за її зраду зв’язали і поклали в ринкову корзину. У певний час року кошик перевертається, виставляючи Кассіопею на загальне посміховисько.Згідно давньогрецького міфу, дочка Зевса і Феміди, богиня справедливості Астрея, керувала світом щасливих людей золотого століття. Згодом зіпсованість людських вдач змусила Астрею покинути землю і піднестися на небо, де вона стала сузір’ям Діви. Деякі, однак, стверджують, що в сузір’я Діви перетворилася інша дочка Зевса і Феміди — Діке, богиня правди і справедливої відплати.

Розглядаючи сузір'я Тельця, потрібно сказати, що в давніх народів воно символізувало початок року, весняне відродження природних сил. Оскільки в житті людей величезну роль відігравало скотарство, то з биком (тельцем) пов'язували саме те сузір'я, яке після завзятої боротьби із зимовим небом з'являлося на весняному небі як перша ознака приходу тепла. У багатьох культурах відоме поклоніння бикові. Так, у Давньому Єгипті народ поклонявся священному бику Апісу, у критській міфологіїіснував Мінотавр, герої Еллади втихомирювали биків. А вже згадавши аргонавтів, які добули золоте руно барана (Овна), не дивно знайти на небі й сузір'я Овна, а також сузір'я Кіль, Корму і Вітрила, що складають головну частину сузір'я Корабля, на якому аргонавти помандрували до Колхіди.
Сузір'я Близнюків назване так на честь аргонавтів Діоскурів — Кастора й Поллукса — синів Зевса і Леди. У сузір'ї є дві яскраві й дуже близько розташовані одна до одної зорі. Брати Діоскури вважалися в давнину заступниками моряків, що потрапили в бурю.Кастор славився як вправний візник, а Поллукс — як неперевершений кулачний боєць. Одного разу Діоскури не поділили здобич зі своїми двоюрідними братами, велетнями Ідасом і Лінкеєм. У битві з ними брати сильно постраждали. Коли Кастор помер від ран, Поллукс не захотів розлучитися з ним і попрохав батька не розлучати їх. З того часу завдяки Зевсові брати півроку проводять у царстві похмурого Аїда, а півроку — у променях Олімпу. Бувають періоди, коли в той самий день зорю Кастор видно на світанку, а Поллукс — увечері. Можливо, саме ця обставина ісприяла народженню легенди про братів, які живуть то в царстві мертвих, то на небі.

Терези — символ рівноваги. У сузір'ї Терезів, найімовірніше, раніше знаходилася точка осіннього рівнодення, тобто в природі наставала рівність дня й ночі. Поява на небі Терезів у середніх широтах вказувала хліборобам, що настав час сівби, давнім єгиптянам нагадувала про збирання першого весняного врожаю, іншим хліборобам — про зважування зібраного врожаю.За одним з грецьких міфів Астрея, за допомогою ваг, вершила правосуддя:зважувала долі людей, оцінювала їхні вчинки, щоб потім покарати брехунів, ошуканців, злочинців та ін. Зевс вирішив, що Терези дочки варто помістити на небо, щоб вони були вічним нагадуванням людям про необхідність дотримуватися законів.

Скорпіон — сузір'я пізньої осені, і за обрисами дійсно нагадує цюотруйну тварину. З приходом осені природа начебто вмирає, але, подібнодо бога Діоніса, вона знову готова пробудитися навесні. За легендами,осіннє Сонце «жалила» отруйна істота, після чого світило ставалослабким, блідим і «хворіло» протягом усієї зими.Велетень Оріон був укушений Скорпіоном, якого потім Гера сховала на діаметрально протилежній частині небесної сфери. Згодом цей Скорпіон жахливо налякав Фаетона, сина Геліоса, який ослухався батька і вирішив промчатися небом на вогненній колісниці. Як розповідає міфологія, Фаетона спопелив вогненний жар.

У сузір'ї Стрільця Сонце знаходиться взимку, тому воно символізує кінецьстарого й початок нового року. Стрілець завжди зображується з двомаобличчями, при цьому одне з них звернене в минуле, інше — у майбутнє.Відповідно до давньогрецького міфу мудрий кентавр Хірон створив модельнебесної сфери й у Зодіаку відвів одне місце для себе. Але підступнийкентавр Кротос обманом випередив Хірона і, перетворившись, став сузір'ямСтрільця. Могутній Зевс перетворив Хірона після смерті на сузір'яКентавра. Тому серед сузір'їв можна знайти двох кентаврів, але одного зних, а саме Стрільця, боїться навіть Скорпіон, тому що на нього дивитьсявістря стріли, спрямоване колишнім Кротосом.Через сузір'я Стрільця проходить Молочний Шлях, серце нашої Галактики,тому воно багате на красиві туманності й зоряні скупчення.

Замикає зодіакальне коло сузір'я Риби. У зорях сузір'я справді- ввижається обрис двох риб, зв'язаних стрічкою. Назва сузір'я, очевидно, бере свої корені з фінікійської міфології. Богиня родючості зображалася у вигляді жінки з риб'ячим хвостом. Основним промислом народу було рибальство, а період особливо багатого рибного лову наставав тоді, коли Сонце вступало в сузір'я Риби.


title: Презентація на тему «Теорія великого вибуху»

text:
Теорія великого вибуху. Прискорювач заряджених частинок
Підготував
учень 7-Б класу,
Лагода Віталій
Теорія великого вибуху
Є багато теорій виникнення Всесвіту: М-теорія, теорія суперструн. Одна з теорій -це теорія Великого вибуху. Великий вибух — фізико-космологічна теорія, згідно з якою Всесвіт виник із надзвичайно щільного та гарячого стану приблизно 13,7 мільярдів років тому. Вона ґрунтується на екстраполяції в минуле факту розбігання небесних тіл за законом Хаббла та на моделі Всесвіту, запропонованій Олексанром Фрідманом.
Теорію зародження і еволюції Всесвіту, яку сьогодні називають «теорією великого вибуху» запропонував 1931 року бельгійський абат астроном Жорж Леметр. Знаючи про розходження галактик, про що свідчили спостереження Едвіна Хаббла, та незалежно отримавши рівняння Фрідмана, Леметр припустив, що розходження галактик можна екстраполювати в минуле, звівши все до єдиної точки, яку вчений називав «первинним атомом».
Назву «великий вибух» теорії дав у виступі на радіо її противник Фред Гойлр “Big bang” означає англійською мовою «великий бах» — саме так Гойт зневажливо охарактеризував гіпотезу Леметра. Однак, вираз прижився і втратив початкове негативне забарвлення.

Теорія “Вібруючий всесвіт”
Але що відбувалося до великого вибуху. Одна з теорій, що пояснює первинні витоки – Вібруючий Всесвіт. Багато вчених встановили, що матерії, яка міститься у Всесвіті достатньо, щоб досягти гравітаційної сили для зупинки подальшого процесу розширення і почати в певний момент зворотного процесу.
Відповідно до цієї теорії, постійний стиск всього Всесвіту міг призвести до виникнення єдиної первісної точки. З цього моменту Всесвіт в буквальному сенсі міг піти по тому ж самому шляху від «великого стиснення » до нового великого вибуху. При стисканні Всесвіту, досягаючи певної стадії, властивості кванта часу-простору призвели до виникнення відштовхування, а не притягання, що викликало великий вибух.
Великий вибух
Закон Хаббла
Швидкість, з якою збільшуються відстані між галактиками , підпорядковується простій закономірності, виявленій американським астрономом Едвіном Хабблом в 1929 р.: швидкість видалення галактики v прямо пропорційна його відстані від нас d , або v = Hd . Коефіцієнт пропорційності H називається постійної Хаббла і визначає швидкість розширення простору як навколо нас, так і навколо будь-якого спостерігача у Всесвіті. Відстань до галактик визначають за допомогою червоного зміщення.
Галактики можуть віддалятися одна від одної з швидкістю, більшою за швидкість світла. Швидкість віддалення нескінченно зростає з відстанню. Це не є порушенням теорії відносності, оскільки віддалення викликано не рухом у просторі, а розширенням самого простору. Теорія відносності не розглядає швидкість віддалення.
Закон Хаббла
В законі Хаббла є винятки, оскільки він описує лише середню поведінку галактик. Наприклад, найближча до нас велика галактика Андромеда взагалі рухається до нас , а не від нас. Все пояснюється тим, що галактика може мати і невеликий власний рух, оскільки галактики гравітаційно впливають один на одного, як, наприклад, наша галактика і Андромеда . Віддалені галактики також мають невеликі хаотичні швидкості , але при великій відстані від нас ці випадкові швидкості мізерно малі на тлі великих швидкостей видалення. Тому для далеких галактик закон Хаббла виконується з високою точністю.
Прискорювач заряджених частинок
Велику роль в тому, щоб зрозуміти, що відбувалося після великого вибуху, відіграють прискорювачі заряджених частинок. Прискорювач заряджених частинок - пристрої для отримання заряджених частинок, які мають високу енергію. В основі роботи прискорювача закладено взаємодія заряджених часток з електричним і магнітним полями. Електричне поле здатне безпосередньо здійснювати роботу над часткою, тобто збільшувати її енергію. Магнітне поле, створюючи силу Лоренца, задає траекторію, по якій рухаються частинки.Конструктивно прискорювачі можна принципово розділити на дві великі групи. Це лінійні прискорювачі, де пучок частинок одноразово проходить прискорювані проміжки, і циклічні прискорювачі, в яких пучки рухаються по замкнутих кривих (наприклад, колу), проходячи прискорювані проміжки багато разів. Можна також класифікувати прискорювачі за призначенням: колайдери, джерела нейтронів, бустери, джерела синхротронного випромінювання, установки для терапії раку, промислові прискорювачі.

Прискорювач заряджених частинок
Великий адронний колайдер не перший прискорювач частинок, наприклад, циклотрон був збудований ще в 1930 р.
Бетатрон 1942 року
Сучасний циклотрон для радіаційної терапії

Синхрофазотрон
Австралійський синхротрон

Великий адронний колайдер
Великий адронний колайдер (ВАК) - прискорювач заряджених частинок на зустрічних пучках, призначений для розгону протонів і важких іонів (іонів свинцю) і вивчення продуктів їх зіткнень. Колайдер побудований в ЦЕРНі (європейська організація, яка займається ядерними дослідженнями), що знаходиться близько Женеви, на кордоні Швейцарії та Франції. ВАК є найбільшою експериментальною установкою в світі, довжина основного тунелю становить 26,7 км. Його будівництво закінчили в 2006 р. У будівництві і дослідженнях брали участь більше 10 тисяч вчених і інженерів з більш ніж 100 країн.
Великий адронний колайдер
Перелік найважливіших наукових результатів , отриманих на колайдері:
відкриті нові, теоретично передбачені частинки, серед яких бозон Хіггса, його маса – 125,3 ± 0,6 ГеВ
отримані більш вагомі, у порівнянні з попередніми експериментами, ознаки виникнення кварк-глюонної плазми в ядерних зіткненнях
підтверджено існування топ-кварка і спостереження частинки Y ( 4140 ), які раніше спостерігалася лише на Теватроні
показано відсутність асиметрії протонів і антипротонів
досліджені події народження адронних струменів
не були виявлені наступні гіпотетичні об'єкти: легкі чорні діри, збуджені кварки, суперсиметричні частинки, лептокварки.
Міжнародний лінійний колайдер
Міжнародний лінійний колайдер – спільний міжнародний проект США, Японії і Німеччини. Його вартість – 7,8 млрд. доларів. Загальна довжина складатиме 31 км. За планом будівництво почнеться в 2016 р. в Японії, а введення в експлуатацію в 2026 р.
Загальна схема комплексу
Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Супутники планет» (варіант 2)

text:
Супутники планет
Автор: Хрипко Даша
Супутники Марса
Фобос (від грец. — страх) і Деймос (від грец. — жах) названі на честь вічних супутників бога війни Марса. Ці космічні тіла за формою нагадують величезні картоплини: найбільший діаметр Фобоса — 28 км, а Деймоса — 16 км. Їх поверхня темного кольору має безліч кратерів. Космонавти на поверхні цих супутників змушені будуть прив'язуватися до корабля, бо маленька сила тяжіння завдасть клопоту при пересуванні — поштовх ноги може надати тілу достатньої швидкості для міжпланетних польотів.

Деймос та Фобос мають тверду поверхню, яка вкрита шаром чорного пилу і засіяна кратерами. На Фобосі видно дивні борозни, що схожі на ріллю.
Існування супутників Марса передбачав ще Кеплер, який вірив у магічну силу цифр: Земля має 1 супутник, у Юпітера були відомі на той час 4 супутники, тому навколо розташованого посередині Марса мають обертатися 2 супутники. Потім цю ідею розвинув Свіфт, який у «Мандрах Гулівера» описує супутники Марса. Але тільки у 1877 р. А. Голл (США) відкрив Фобос і Деймос. Періоди їх обертання (7,7 год і 30,3 год) і відстань до планети виявилися майже такими, як описав Свіфт 150 р. тому. Насправді, ніякої магії у цьому дивному передбаченні немає, бо Свіфт напевне знав, що за допомогою третього закону Кеплера можна визначити період обертання та відстань супутника від Марса
Супутники Юпітера
Юпітер має принаймні 39 супутників, які були зареєстровані до 2003 p., і тьмяні кільця. Чотири найбільші супутники — Іо, Європа, Ганімед, Каллісто  відкрив Галілей за допомогою свого першого телескопа, тому їх називають Галілеєві супутники.

Галілеєві супутники Юпітера. Європа, Ганімед, Каллісто покриті снігом і льодом. Під льодовою корою може існувати океан рідкої води, в якій не виключена вірогідність існування життя
Основні характеристики
Іо має найбільшу геологічну активність з усіх тіл Сонячної системи — там зареєстровано 8 постійно діючих вулканів, з жерл яких викидаються розжарені гази і магма. Іо привертає увагу фантастичною гамою кольорів — жовтих, червоних та брунатних, що надають йому сполуки сірки у продуктах виверження вулканів. Поверхня Іо зовсім рівна, бо рідка магма при температурі +400 °С заповнює будь-які западини.
На Іо багато сірки і діючих вулканів
Три інші Галілеєві супутники — Європа, Ганімед та Каллісто — дуже схожі між собою: на їх поверхні видно багато снігу та льоду. На малюнку зображені тріщини у льодовому панцирі Європи

Під льодовою корою на цих супутниках може існувати океан рідкої води. Численні кратери свідчать про інтенсивне метеоритне бомбардування в минулому. Під час вибухів з кратерів витікала вода, яка заповнювала долини, тому на поверхні не видно ділянок з великими перепадами висоти. Правда, у деяких місцях помічені загадкові утворення, які нагадують жолобки та гребені гірських хребтів, що свідчить про можливу тектонічну діяльність у минулому. Ганімед є найбільшим супутником у Сонячній системі, який за розмірами навіть переверщує Меркурій.

На поверхні Каллісто привертають увагу серія концентричних гребенів та гряди горбів, що оточують дві великі ділянки, які були названі басейнами. Гряди горбів дуже схожі на брижі — хвилі, які утворює кинутий у воду камінь. Напевно, енергія, що виділилася при падінні гігантського метеорита, розтопила лід, але при сильному морозі ( — 150 °С) вода миттєво замерзла.

Супутники Сатурна
“Сім'я” Сатурна складається із системи кілець та 30 супутників, але більшість з них мають невеликі розміри. Найбільший супутник Титан оточений густою азотною атмосферою, і його поверхня захована під щільними хмарами з метану. Попри малу силу тяжіння (1/7 земної) атмосферний тиск на поверхні Титана складає 1,6 атм, бо маса стовпа повітря над одиницею поверхні у 10 разів більша, ніж на Землі.

Найбільший супутник Титан має густу азотну атмосферу з домішками метану. Можливо, там падають метанові дощі й на поверхні існують моря з рідкого метану
На поверхні Титана навіть удень морок, бо крізь 100-кілометровий шар туману пробивається дуже мало світла, тому там пекучий мороз      (—180 °С). Саме така низька температура і спричиняє існування досить густої атмосфери, в той час як на Меркурії і на супутнику Юпітера Ганімеді атмосфера практично відсутня, хоча вони мають більшу масу.
Фантасти стверджують, іщо на Титані може навіть існувати життя, бо в атмосфері виявлено багато компонентів органічних сполук.
Кільця Сатурна
Кільця Сатурна вперше побачив Галілей у 1610p., але за допомогою невеликого телескопа він не зміг розпізнати справжню суть спостереження. Він виявив, що з боків Сатурн має дві гулі, які зливаються, якщо дивитися на них з великої відстані. Тільки у 1659 р. датський астроном X. Гюйгенс довів, що ґулі є тонким плоским кільцем навколо Сатурна. При спостереженнях з поверхні Землі у великі телескопи ми бачимо три концентричні кільця, але за допомогою АМС було виявлено, що ці кільця складаються ще з тисяч окремих вузьких кілець.
На знімках АМС «Вояджер» видно тисячі концентричних кілець Сатурна, які дивно переплетені між собою
Дослідження показують, що діаметр частинок у кільцях коливається в межах від міліметра до десятків метрів і складаються ці маленькі супутники зі снігу та льоду. Товщина кілець дуже мала в порівнянні з їх шириною — всього кілька десятків метрів.
Залежно від того, як зорієнтований Сатурн щодо Землі, його кільця видно максимально розкритими або, коли Земля знаходиться у площині кілець, вони стають невидимими, бо ми їх бачимо з ребра
У 1848 р. французький астроном Рош довів, що існує межа у відстані до планети і супутники планет не можуть до неї наближатися, бо гравітаційні сили розірвуть їх на частини. Якщо середня густина супутника така сама, як планети, то ця межа Роша дорівнює 2,4 радіуса планети. Є гіпотеза: колись існував супутник Сатурна, який увійшов за межу Роша і був розірваний припливними силами.
Згідно з іншою гіпотезою кільця — це залишки того будівельного матеріалу, з якого утворилася Сонячна система 5 млрд. років тому. Цю гіпотезу підтверджують невеликі тьмяні кільця навколо інших планет-гігантів.
Супутники Урана
Уран має 15 супутників і темні кільця. За допомогою телескопів відкриті тільки 5 великих супутників: Аріель, Умбріель, Титанія, Оберон і Міранда, а 10 малих супутників вперше сфотографовані у 1986 р. АМС «Вояджер-2». Супутники повернені до Урана однією півкулею, а їх орбіти лежать у площині екватора, внаслідок чого на всіх супутниках відбувається така ж дивна зміна пір року, як і на Урані.
Великі супутники складені з льоду та скелястих порід. Міранда є найбільш цікавим супутником, на якому видно терени з долинами, проваллями та пасмами гір. Це все свідчить про періоди катастроф у її геологічній історії, коли кілька разів якісь космічні фактори змінювали поверхню супутника. На поверхні Міранди видно дивні яри і долини, що нагадують трекові доріжки на стадіонах
Титанія і Оберон мають безліч кратерів. Сірий колір поверхні свідчить про те, що сніг на ній брудний. Оберон (зліва), Титанія (справа)
Супутники Нептуна
У наш час відомо 8 супутниківНептуна та виявлено тонкі тьмяні кільця. За допомогою телескопів було відкрито 2 супутники — Тритон і Нереїду, а інші сфотографувала АМС «Вояджер-2» у 1989 р. Найбільший супутник Нептуна Тритон (радіус — 1380 км) має кілька загадкових утворень. Світла поверхня Тритона поглинає мало сонячної енергії, тому температура там не піднімається вище ніж -236 °С. Це найнижча денна температура, яку зареєстрували на супутниках планет Сонячної системи. Поверхня Тритона є твердою і має багато замерзлих озер.
Південний полюс Тритона. Поверхня вкрита льодом і снігом, а в полярній шапці, можливо, є замерзлий азот
Тритон є єдиним великим супутником серед тіл Сонячної системи, який рухається навколо планети у зворотному напрямку в порівнянні з обертанням Нептуна навколо осі. Це свідчить, що Тритон, можливо, був колись захоплений гравітаційним полем Нептуна, і він по спіралі наближується до планети. Коли відстань між Нептуном та Тритоном зменшиться до 65 000 км (межа Роша), припливні сили зруйнують супутник, і навколо Нептуна утвориться величезне кільце, подібне до кілець Сатурна.
Супутник Плутона – Харон
 Харон обертається навколо планетиі своєї осі з періодом 6,4 доби, планета і супутник постійно повернені один до одного однією і тою ж півкулею. Харон має зворотний напрям обертання — за годинниковою стрілкою, тому астрономи вважають, що він колись самостійно обертався навколо Сонця і був захоплений полем тяжіння Плутона.
Радіус Харона 650 км, а фізичні умови на ньому майже такі самі, як і на Плутоні, — ці тіла отримують мізерну кількість сонячної енергії, вкриті льодом і схожі на Тритон. Назва Харона пов'язана з міфічним перевізником душ померлих людей через ріку Стікс.


title: Презентація на тему «Комети» (варіант 2)

text:
Комети
Виконала Мінакова Аліса
Коме́та — мале тіло Сонячної системи, яке обертається навколо Сонця і має так звану кому (атмосферу) і/або хвіст. Кома і хвіст комети — це наслідки випаровування ядра комети під дією сонячного випромінювання. Ядро являє собою малу планету, що складається з каменю, пилу і криги.

  Як правило, комети складаються
 з «голови» — невеликого яскравого
 згустку-ядра, що оточена світлою
туманною оболонкою (комою), яка
складається з газу та пилу.
Тривале існування низки періодичних
комет, що багаторазово пролітали поблизу
Сонця, пояснюється незначною втратою
 речовини при кожному прольоті, через
 утворення пористого теплоізоляційного
 шару на поверхні ядер або наявності в
ядрах тугоплавких речовин.
  У комет з наближенням до Сонця утворюється «хвіст» — слабка світна смуга, що у результаті дії сонячного вітру найчастіше спрямована у протилежну від Сонця сторону.
  Хвости комет розрізняються довжиною й формою, не мають різких обрисів і практично прозорі — крізь них добре видні зірки, — тому що утворені з надзвичайно розрідженої речовини. Склад її різноманітний: газ чи дрібний пил, або ж суміш того й іншого. Цей пил схожий з астероїдним матеріалом сонячної системи. По суті, це «видиме ніщо»: людина може спостерігати хвости комет тільки тому, що газ і пил світяться. При цьому світіння газу пов'язане з його йонізацією ультрафіолетовими променями й потоками часток, що викидаються із сонячної поверхні, а пил просто розсіює сонячне світло.

Комети з'являються з периферії
Cонячної системи і їхні орбіти
постійно змінюються під впливом
гравітації основних планет. Внаслідок
цього деякі з комет переходять
 на близько-сонячні орбіти і Сонце
знищує їх коли вони наближаються
 до нього, інші комети назавжди
залишають Сонячну систему. Вважається,
що комети походять із Хмари Оорта,
розташованої на великій відстані від Сонця;
вона складається із «рештків», що залишилось після конденсації сонячної туманності. Зовнішні краї цієї хмари досить холодні для того, щоб вода існувала там у твердому стані. Тіла, розташовані на околицях Сонячної системи, як правило, складаються з летючих речовин, що випаровуються при підльоті до Сонця.

Усього виявлено більше 400 короткоперіодичних комет. З них близько 200 спостерігалося в більш ніж одному проходженні перигелія. Багато хто з них входить в так звані сімейства. Наприклад, приблизно 50 найбільш короткоперіодичних комет утворюють сімейство Юпітера. Дещо малочисельніше сімейства Сатурна, Урана і Нептуна.

Комети, що виринають з глибини космосу, виглядають як туманні об'єкти, за якими тягнеться хвіст, що іноді досягає в довжину мільйонів кілометрів. Ядро комети — це тіло з твердих частинок і льоду, оповите туманною оболонкою, яка називається комою. Ядро діаметром в декілька кілометрів може мати навколо себе кому в 80 тисяч км в поперечнику. Потоки сонячних променів вибивають частинки газу з коми і відкидають їх назад, витягаючи в довгий димчастий хвіст, який волочиться за нею в просторі.
Яскравість комет
дуже сильно залежить
від їх відстані до Сонця.
 З усіх комет тільки дуже мала
частина наближається до Сонця
 і Землі настільки, щоб їх можна
 було побачити неозброєним оком.
 Найпомітніші з них іноді називають
 «Великими кометами».
Астрономи пояснюють настільки різні форми кометних хвостів у такий спосіб. Матеріал, з якого складаються комети, має неоднаковий склад та властивості, тому й по-різному реагує на сонячне випромінювання. Таким чином, хвости космічних мандрівниць набувають різної форми.

Хвости комет розрізняються завдовжки і формою. У деяких комет вони тягнуться через все небо. Наприклад, хвіст комети, що з'явилася в 1944 році, був завдовжки 20 млн км. А комета C/1680 V1 мала хвіст, що протягнувся на 240 млн км. Також були зафіксовані випадки відділення хвоста від комети.
			Теорію хвостів і форм комет розробив 			в кінці XIX століття російський 				астроном Федір Бредіхін (1831—			1904). Йому ж належить і 				класифікація кометних 	хвостів, що 			використовується в сучасній 				астрономії. Бредіхін 					запропонував відносити хвости комет 			до основних трьох типів: прямі і 			вузькі, направлені прямо від Сонця 			широкі і трохи викривлені, що 				ухиляються від Сонця; короткі, сильно 			відхилені від центрального світила.

Маси комет приблизно в мільярд разів менше маси Землі , щільність речовини хвостів комет наближається до нуля. Хвости «небесних гостей» майже не впливають на планети Сонячної системи. У травні 1910 Земля проходила крізь хвіст комети Галлея, ніяких пов'язаних з цім змін на планеті та в русі планети не відмічено.
Зіткнення великої комети з планетою призводить до великомасштабних наслідків в атмосфері, магнітосфері, кліматі останньої. Гарним і досить якісно дослідженим прикладом такого зіткнення було зіткнення уламків комети Шумейкер-Леві 9 з Юпітером в липні 1994 року. Ця комета підійшла занадто близько до Юпітера й була попросту розірвана його гравітаційним полем на 23 фрагмента розміром до 2 км. Ці уламки, розтягнувшись в одну лінію 1,1 млн км (це втроє більше, ніж від Землі до Місяця), продовжували
свій політ назустріч Юпітерові,
поки не зіштовхнулися з ним.
Цілий тиждень, з 16 по 22 липня
1994 року, тривав кометопад.
Один за одним відбувалися
 гігантські спалахи, коли черговий
 уламок комети входив в атмосферу
 Юпітера з гігантською швидкістю
 64 км/с. У процесі падіння порушення
в структурі радіаційних поясів навколо
планети досягли такого ступеня, що
 над Юпітером з'явилося дуже інтенсивне полярне сяйво.
Комета Галле́я — найвідоміша яскрава короткоперіодична комета, яка наближається до Землі кожні 75-76 років. Названа на честь англійського астронома Едмонда Галлея, який вирахував її орбіту. Багато довгоперіодичних комет можуть з'являтися більш яскравими і видовищними, але комета Галлея — єдина короткоперіодична комета добре видима неозброєним оком, період обертання якої співмірний з тривалістю людського життя.

Комета Донаті — довгоперіодична комета, відкрита італійським астрономом Джованні Донаті 2 червня 1858 року. Після Великої Комети 1811 року, вона була найкрасивішою з комет, що з'явилися в XIX столітті. Вона була також першою сфотографованою кометою. Найближче до Землі підійшла 10 жовтня 1858 року.
Коме́та Біе́ли — періодична комета, відкрита 1826 астрономом-любителем Вільгельмом Біелою. Рухалась навколо Сонця з періодом обертання 6,6 року. В кінці 1846 розпалася на 2 частини; в кожній з них виникли ядро і хвіст. Після 1852 комета Біели не спостерігалась. Замість неї з 1872 спостерігають метеорний потік, так звані. біеліди або андромедиди.


Презентація на тему «Формування сонячної системи»


title: Презентація на тему «Фізичні характеристики зір» (варіант 2)

text: Фізичні характеристики зір


title: Презентація на тему «Місяць» (варіант 2)

text:
Click to edit Master text styles
Second level
Third level
Fourth level
Fifth level


title: Презентація на тему «Гагарін Юрій Олексійович»

text:
Гагарін Юрій Олексійович
Перша людина в космосі
         Робота
учениці  10 класу
Лисяної  Валерії
 Народився 9 березня 1934 року у селі Клушино Гжатського району Смоленської області, недалеко від міста Гжатськ, яке нині перейменоване в Гагарін
Окрім Гагаріна, були ще претенденти на перший політ в космос, всього двадцять осіб. Претендентів відбирав Сергій Корольов, важливими були зріст, маса і здоров'я. Ракета, на якій мали летіти, була спроектована для відправки ядерної боєголовки до США. Марк Галлай — людина, яка готувала їх до польоту, — одного разу сказав дуже точно: «У будь-якому авіаційному полку можна було набрати двадцять таких льотчиків».
З двадцяти претендентів відібрали тільки шістьох, Корольов поспішав, оскільки були дані, що 20 квітня 1961 року свою людину в космос відправлять американці. І тому старт планували призначити між 11 і 17 квітня 1961 року. Того, хто полетить в космос, визначили останньої миті на засіданні державної комісії, ними стали Гагарін і його дублер Герман Титов. Було підготовлено три повідомлення ТАРС про політ Гагаріна в космос. Перше — «Успішне», друге на випадок, якщо він впаде на території іншої країни або в Світовому океані — «Звернення до урядів інших країн», з проханням допомоги в пошуку, і третє — «Трагічне», якщо Гагарін не повернеться живим.

Старт корабля «Восток» було здійснено 12 квітня 1961 року о 9:07 за московським часом з космодрому Байконур. Корабель вийшов на не розраховану високу орбіту (з апогеєм 327 км замість розрахованого 230 км). У випадку відмови гальмівної установки сходження з неї могло продовжуватися близько 10 діб, на що система життєзабезпечення корабля не була розрахована.
      Виконавши один оберт навколо Землі о 10:25:34 на 108 хвилині, плановий політ було завершено — увімкнуто гальмівну систему. Через несправність клапана в паливній магістралі гальмівна установка відключилася на одну секунду раніше запланованого. Крім того, із запізненням на 10 хвилин від запланованого відбулося розділення спускового апарата і приладового відсіку. О 10.48 радар у місцевому військовому аеропорту виявив невідому ціль, це був спусковий апарат, а трохи пізніше за 7 км до землі, відповідно до плану польоту, Гагарін катапультувався і цілей на радарі з'явилося дві.
 Першими землянами, які зустріли космонавта після польоту, стали дружина лісника Ганна Акимівна Тахтарова і її шестирічна внучка Ріта. Незабаром до місця подій прибули військові з найближчої військової частини. Одна частина військових узяла спусковий апарат під охорону, а інша повезла Гагаріна в розташування. Звідти Гагарін по телефону відрапортував командирові дивізії ППО: «Прошу передати головкому ВПС: завдання виконав, приземлився у визначеному районі, відчуваю себе добре, ударів і поломок немає. Гагарін».

Тим часом з Енгельського аеропорту вилетів вертоліт Мі-4, аби знайти і підібрати Гагаріна. Першим виявили спусковий апарат, але Гагаріна поряд не було, ситуацію прояснили місцеві жителі, вони сказали, що Гагарін виїхав на вантажівці в Енгельс. Вертоліт злетів і узяв курс на місто. Дорогою туди з нього побачили вантажівку, з якої махав руками Гагарін. Його підібрали і вертоліт полетів на базу в Енгельський аеропорт, подавши радіограму «Космонавта взято на борт, рухаюсь на аеродром».
В Енгельському аеропорту Гагаріна вже чекали, біля трапа вертольота було все керівництво бази, йому вручили вітальну телеграму радянського уряду. На «Побєді» Гагаріна повезли в диспетчерський пункт, а потім в штаб бази для зв'язку з Москвою.
До полудня на Енгельський аеродром з Байконура прибули два літаки Іл-18 і Ан-10, на якому були заступник ВПС генерал-лейтенант Агальцов і група журналістів. Коли змонтували трап, першим вийшов з літака Гагарін і привітав присутніх. Гагаріна відвезли на обкомівську дачу на березі Волги. Там він прийняв душ і нормально поїв. Через три години після Гагаріна в Куйбишев прилетіли Корольов і ще кілька осіб з Держкомісії. О 21 годині вечора накрили святковий стіл і відзначили вдалий політ Гагаріна в космос. А вже об 23 всі спали, позначилася накопичена втома.
За Гагаріним прилетів Іл-18, а на підльоті до Москви до літака приєднався почесний ескорт винищувачів МіГів. Літак прилетів в аеропорт Внуково, там Гагаріна чекав грандіозний прийом. Величезний натовп народу, вся верхівка влади, журналісти і оператори. Літак підкотив до центральної будівлі аеропорту, спустили трап і першим по ньому зійшов Гагарін. Від літака до урядових трибун була простелена яскраво-червона килимова доріжка, по ній і пішов Юрій Гагарін під звуки оркестру, який виконував радянський авіаційний марш «Мы рождены, чтоб сказку сделать былью».
Юрій Гагарін трагічно загинув 27 березня 1968 в авіакатастрофі. Згідно з розсекреченими документами, це сталось через виконання різкого маневру.  "Висновки комісії: виходячи з аналізу обставин льотної події і матеріалів розслідування, найбільш ймовірна причина катастрофи - виконання різкого маневру для відвороту від кулі зонда. Або, що менш ймовірно, - для запобігання входу у верхній край першого шару хмарності", - сказав Степанов, цитуючи розсекречений документ.  У ньому також говориться, що різкий маневр призвів до подальшого потрапляння літака в закритичний режим польоту і звалювання в умовах ускладненої метеорологічної ситуації.


title: Презентація на тему «Затменно-переменные звезды»

text:
Затменно-переменные звезды
Переменные звезды – это звезды, блеск которых изменяется, иногда с правильной периодичностью.
Переменность звезд может быть обусловлена затмениями в тесной двойной системе. Такие звезды называются затменными переменными. Обращаясь вокруг общего центра масс, двойные звезды периодически заслоняют друг друга от земного наблюдателя. Такие звезды имеют постоянную кривую блеска.
Из анализа кривых блеска затменно-переменных звезд можно:определить период обращения T;определить параметры орбит компонентов;оценить массы компонентов;оценить радиус звезд R1 и R2.
(Амплитуда и период переменной звезды)
Первая затменно-переменная звезда – Алголь (β Персея) – была открыта в 1669 году итальянским астрономом Монтанари; впервые ее исследовал английский астроном Джон Гудрайк. Кривая блеска Алголя повторяется каждые 2 суток 20 часов и 49 минут. В 1784 году Гудрайк открывает вторую затменную звезду – Шелиак (β Лиры). Ее период 12 суток 21 час и 56 минут, и, в отличие от Алголя, блеск изменяется плавно.
Анимация показывает, как изменяется светимость в тесных двойных системах при изменении их орбиты.
Конец.


title: Презентація на тему «Активні галактики Квазари»

text:
Активні галактики
Квазари
Робота
Учениці 11-а класу
Ліцею №15
М. Чернігова
Дениско Ольги
Активна галактика - галактика  з активним ядром
Активні галактики можна виявити по змінності їх блиску
Активні галактики бувають
Сейфертовська галактика
      Радіоактивна  Центавр А. Зображення у штучних кольорах.
Квазар
Лацертид
  A0 0235+164 випромінює 1041 Вт
Квазари
Перші квазари були відкриті на радіотелескопах в 1950-х роках
Квазари
 радіоголосними (або радіоактивними),
 радіоголосними (або радіоактивними),
 радіоголосними (або радіоактивними),
Радіоголосні
(радіоактивні)
Радіотихі
(радіоспокійні)

Джет
Художник зобразив квазар в центрі галактики. Видно диск з газу і пилу - це речовина, падаюча на чорну діру. Зображення з сайту NASA
Ядро квазара
Фотографія телескопа Hubble
Закривши яскравий квазар 3C273, можна виявити навколо його еліптичну галактику
Галактики з квазарами. Яскраві області в центрах галактик - це самі квазари.
Зміщення спектральних ліній в квазарі 3C273
Астрофізики вперше виявили два квазари у момент їх зіткнення один з одним. Внаслідок  утворюються повійні квазари
Квазар 3C275 – найяскравіший об’ект.
 Він віддален від  нас на 7 міліардов світлових років

Дякую за увагу!


Презентація на тему «Галактика»


title: Презентація на тему «Закони Кеплера» (варіант 1)

text:
Закони Кеплера
Закони Кеплера - три емпіричні залежності, що описують рух планет навколо Сонця. Названо на честь німецького астронома Йоганеса Кеплера, який відкрив їх шляхом аналізу спостережень руху Марса навколо Сонця, здійснених данським астрономом Тихо Браге.
Перший закон Кеплера
Всі планети обертаються навколо Сонця еліптичними орбітами, в одному з фокусів яких перебуває Сонце (всі орбіти планет і тіл Сонячної системи мають один спільний фокус, в якому, власне, і розташовано Сонце).
Найближча до Сонця точка орбіти називається перигелієм, а найдальша від нього точка — афелієм.
Ступінь витягнутості еліпса характеризується його ексцентриситетом. Ексцентриситет дорівнює відношенню відстані фокуса від центра до довжини великої півосі (середньої відстані планети до Сонця). Коли фокуси й центр збігаються, еліпс перетворюється на коло. Орбіти планет — еліпси, які мало відрізняються від кіл; їх ексцентриситети малі. Наприклад, ексцентриситет орбіти Землі е = 0,017.
Другий закон Кеплера
Радіус-вектор планети (тіла Сонячної системи) за рівні проміжки часу описує рівновеликі площі.
Лінійна швидкість руху планети неоднакова в різних точках її орбіти: що ближча планета до Сонця, то більша її швидкість. Швидкість руху планети у перигелії найбільша, а в афелії — найменша. Однак площа, яку "замітає" радіус-вектор за певний проміжок часу, не залежить від того, в якій частині орбіти перебуває планета. Площа, яку "замітає" радіус вектор за одиницю часу називається секторною (сегментною) швидкістю.
Таким чином, другий закон Кеплера кількісно визначає зміну швидкості руху планети орбітою.
З погляду класичної механіки, другий закон Кеплера є проявом закону збереження моменту імпульсу.
Третій закон Кеплера
На відміну від двох перших законів Кеплера, що стосуються властивостей орбіти кожної окремо взятої планети, третій закон пов'язує властивості орбіт різних планет між собою. Якщо періоди обертання двох планет  та , а довжини великих півосей їхніх орбіт, відповідно, а1 та а2 , то виконується співвідношення:

О

а
2
F
2
Квадрати зоряних періодів обертання планет відносяться, як куби великих півосей їхніх орбіт.
Цей закон Кеплера пов'язує середні відстані планет від Сонця з їхніми зоряними періодами обертання і надає змогу встановити відносні відстані планет від Сонця, інакше кажучи, дає змогу подати великі півосі всіх планетних орбіт в одиницях великої півосі земної орбіти.

Велику піввісь земної орбіти взято за астрономічну одиницю відстаней, але її абсолютне значення було визначено пізніше, лише у XVIII столітті.

Відношення кубу півосі до квадрата періоду обертання є сталою для всіх планет Сонячної системи і залежить лише від маси Сонця і гравітаційної сталої, як довів пізніше Ньютон:
Таким чином, це співвідношення дає можливість «зважити» Сонце.
Третій закон Кеплера відіграє важливу роль в сучасній космології. Спостерігаючи за далекими галактиками, астрофізики реєструють слабкі сигнали, що випускаються атомами водню, що обертаються по дуже віддаленим від галактичного центру орбітах - набагато далі, ніж зазвичай знаходяться зірки. По ефекту Доплера в спектрі цього випромінювання вчені визначають швидкості обертання водневої периферії галактичного диска, а по них - і кутові швидкості галактик в цілому.
Відхилення від законів Кеплера
З погляду фізики, закони Кеплера описують рух матеріальної точки навколо нерухомого центра мас у межах ньютонівської теорії гравітації. Насправді на рух планети впливає сила тяжіння не лише з боку Сонця, а й з боку інших планет. Сонце має скінченну масу, а отже центр Сонця також рухається внаслідок тяжіння планет. Крім того, ньютонівська теорія не враховує ефекти, які можна розрахувати лише у рамках загальної теорії відносності. Перелічені фактори призводять до збурень — невеликих відхилень фактичного руху планет від законів Кеплера.
Презентацію підготували
учениці 11-Б класу
Шваєнко Руслана та Безсмертна Вікторія


title: Презентація на тему «Сонце» (варіант 5)

text:
Click to edit Master title style
Click to edit Master text styles
Second level
Third level
Fourth level
Fifth level


Презентація на тему «Видимий рух планет»


title: Презентація на тему «Education in the USA» (варіант 2)

text:
Education in USA
Daria Drozd
“To know everything is to know nothing”
Kennedy said, “Our progress as a nation can be no swifter than our progress in education.”
Information
 School education consists of elementary education, intermediate education and high education.
High school graduates who wish to go on to higher education can try to enter a university, a college, or a technical or vocational school.
High school graduates have to go through standard tests, SAT or ACT, given by non-profit, non-governmental organizations.
College graduates have to go to universities to get a graduate or a professional degree.

Stages of education
Kindergarten ;
School :
-Primary
-Secondary
-High
-Specialized;
College;
University.

School
     Elementary education begins at the age of six or seven, when a child goes to the first grade (form). At the age of sixteen schoolchildren leave the elementary school and may continue their education at one of the secondary schools or high schools, as they call them. The programme of studies in the elementary school includes English, Arithmetic, Geography, History of the USA, Natural Sciences and, besides, Physical Training, Singing, Drawing, Wood or Metal Work, etc. Sometimes they learn a foreign language and general history.
  Beside giving general education some high schools teach subjects useful to those who hope to find jobs in industry and agriculture or who want to enter colleges or universities. After graduating from secondary schools a growing number of Americans go on to higher education. The students do not take the same courses. During the first two years they follow a basic programme. It means that every student must select at least one course from each of the basic fields of study: English, Natural Sciences, Modern Languages, History or Physical Training. After the first two years every student can select subjects according to his professional interest.
The National Government gives no direct financial aid to the institutions of higher education. Students must pay a tuition fee.
Ukrainian students must to pass the test SSAT (Secondary School Admission Test) and TOEFL to enter into high school of American private school.

Colleges
The are different species:
 Technical Colleges -технічні
Junior Colleges - початкові
Community Colleges – місцеві
Four-year colleges – 4-річні коледжі, прирівнюються до університетів.

Universities
The Ivy League is a collegiate athletic conference comprising sports teams from eight private institutions of higher education in the Northeastern United States. The conference name is also commonly used to refer to those eight schools as a group.  The eight institutions are Brown University, Columbia University, Cornell University, Dartmouth College, Harvard University, Princeton University, the University of Pennsylvania, and Yale University. The term Ivy League also has connotations of academic excellence, selectivity in admissions, and social elitism.
Brown University
Columbia University
Cornell University
Dartmouth College
University of Pennsylvania
Princeton University
Yale University
Harvard University
The end


title: Презентація на тему «Участь України в розвитку космонавтики»

text:
Участь України в розвитку космонавтики.(до 2000 року)
                                         Ярова М.
Становлення космічної галузі України почалося в 1937 році зі створення в Харківському авіаційному інституті Харківської реактивної групи під керівництвом
 Г. Проскури, що здійснила запуск великої стратосферної ракети під Харковом.

1951 рік - великий автомобільний завод був перетворений у завод № 586 для виробництва радянських ракет Р-1.
1954 році на території заводу було створене самостійне  конструкторське бюро, головним конструктором  якого був Михайло Янгель.
У 1966 році завод № 586 був перейменований у Південний машинобудівний завод, а конструкторське бюро – у бюро “Південне”.
У 1957 році була створена космічна ракета-носій “Космос”, що була в експлуатації до 1977 року.

Українські організації “Комунар”, “Арсенал”, Евпаторійський космічний центр брали участь у запуску першого штучного супутника Землі 4 жовтня 1957 року.
З початку 60-х років підприємства України почали розробку і виробництво систем керування, бортової автоматики.
12 квітня 1961 року російська модифікована міжконтинентальна ракета Р-7 вивела на навколоземну космічну орбіту першого в історії людства космонавта Юрія Гагаріна.
З 1965 року бюро “Південне” почало роботи зі створення серії малих супутників для проведення наукових досліджень.
У 1969 році відбулося виведення на орбіту першого супутника -  “Інтеркосмос-1”.

На початку 70-х років конструкторське бюро “Південне” початок розробку автоматичних орбітальних станцій з орієнтацією на Землю і Сонце.
У 1976 році в конструкторському бюро “Південне” під керівництвом Володимира Уткіна  почалися роботи зі створення космічного ракетного комплексу “Зеніт”
На початку 80-х років почалися роботи з запусків космічних апаратів серії “Океан” для дослідження Світового океану.

Для реалізації космічної діяльності в незалежній Україні в 1992 році був створений спеціальний орган виконавчої влади Національне космічне агентство України.
У 1995 році Державне конструкторське бюро “Південне” і виробниче об'єднання “Южмаш" разом з партнерами зі США, Росії і Норвегії почали реалізацію унікального проекту “Морський старт” по створенню ракетно-космічного комплексу.
У 1996 році були створені Інститут космічних досліджень і Національний центр керування й іспиту космічних засобів у місті Євпаторія.
В 1996 році був прийнятий Закон України
“Про космічну діяльність”.

У рамках розвитку міжнародного співробітництва в листопаді 1997 року відбувся політ першого космонавта-дослідника незалежної України Леоніда Каденюка
З 1999 року почалася активна реалізація міжнародних і національних космічних програм.


Презентація на тему «Зірки у Всесвіті»


Презентація на тему «История развития космонавтики» (варіант 2)


Презентація на тему «Закони Кеплера» (варіант 4)


Презентація на тему «Планеты-гиганты»


title: Презентація на тему «My future profession-Interpreter»

text:
My future profession-Interpreter

I would like to be an interpreter in future.
At the present time it is very popular profession in the world because it gives the opportunity to meet a lot of people from different countries and to be well-to-do that is important.
It is not easy to be a good interpreter. You have to know not only Phonetics and Grammar rules. You have to know the culture perfectly because you will not only translate or interpret speech. Sometimes you will help people to communicate by giving advice how to behave in certain cases.
You have to read a lot of English books in origin to make phrases right and to be able to translate jokes, something specific and so on. Also you have to be creative, imaginative, communicative, understand human psychology.
 Interpreter
An interpreter is a person who converts a thought or expression in a source language into an expression with a comparable meaning in a target language either simultaneously in "real time" or consecutively after one party has finished speaking. The interpreter's function is to convey every semantic element (tone and register) and every intention and feeling of the message that the soue-language speaker is directing to target-language recipients.
There are two ways of interpreting known as consecutive and simultaneous.

Simultaneous interpreting involves interpreting in 'real time'. Many would have seen an interpreter sitting in a booth wearing a pair of headphones and speaking into a microphone at a conference or large diplomatic meeting such as the EU or UN. A simultaneous interpreter has the unenviable task of quickly digesting what one person is saying before immediately translating it to others. One of the key skills simultaneous interpreters must demonstrate is decisiveness. They must think quickly and on their feet.

Consecutive interpreting is carried out in face to face meetings, speeches or court cases. A speaker will usually stop at regular junctures, say every few sentences, and have the interpreter translate, before proceeding. A key skill involved in consecutive interpreting is the ability to remember what has been said.
Pros and Cons of the profession
Pros
 The possibility of self-realization in all areas : translation, interpreter , interpreting and consecutive interpreting , translating movies, books , magazines ;
 A person who holds a foreign language , willing to take in journalism , travel agencies , pr- company management;
 Is able to communicate with different people and learn cultures of other countries;
 From professional translators often depends on a favorable outcome of negotiations.
Work can be found in various types of settings (schools, hospitals, conferences, and courtrooms)
Excellent job growth predicted (42% from 2010 to 2020)
Cons
 Unstable loading in different months , the amount of translation varies several times ;
 Fees often are not in fact putting the material, and when it comes to payment from the customer;
 Sometimes such professionals are like people of second-class : interpreters accompanying delegation of shops and bars , and sometimes perform courier assignment.
Irregular and long hours may be common for freelancers.
Interpreting can be stressful at times

Place of work:
travel agencies
bureaus
international companies and organizations
hotels and restaurants
presentations, negotiations, business meetings
museums and galleries
exhibitions, educational institutions
The dominant activities:

Organizing and conducting tours of cultural and historical places for foreigners;
 Support for foreign students during their visits to the country ;
 Assist in the placement and residence of foreign nationals ;
 Translation of presentations , meetings, negotiations
 Providing written translations ( specialized scientific, technical, artistic, journalistic literature) ;
 Support groups for trips abroad;
 Translation of foreign television and radio programs, motion pictures ;
 Teaching activities .
Professional qualities:
Strong analytical thinking , flexible thinking processes ;
good long term structured memory , memory for auditory images ;
concentration and attention span ;
advanced verbal reasoning;
communication and organizational skills, ability to hear and to listen ;
verbal ability , well put it , a rich vocabulary ;
a high level of distribution of attention ;
emotional stability, patience, diligence , punctuality , curiosity investigator;
physical and mental endurance.

Quote of the translation
Non verbum e verbo, sed sensum exprimere de sensu.
St. Jerome


Презентація на тему «Нептун» (варіант 7)


title: Презентація на тему «Місяць — супутник Землі» (варіант 3)

text:
Місяць – супутник Землі
Підготувала:
учениця 11-Акласу
ТвердохЛіБ АНЖЕЛІКА
Місяць — єдиний природний супутник планети Земля. Це другий за яскравістю об'єкт на земному небосхилі після Сонця і п'ятий за величиною природний супутник планет Сонячної системи. Також є першим і єдиним позаземним об'єктом природного походження, на якому побувала людина. Середня відстань між центрами Землі і Місяця — 384 467 км
Планетарні характеристики:
Радіус = 1738 км
Велика піввісь орбіти = 384 400 км
Орбітальний період = 27,321 661 діб Ексцентриситет орбіти = 0,0549
Нахил орбіти до екватора = 5,16
Температура поверхні = від −160° до +120 °C
Доба = 708 годин
Середня відстань від Землі = 384 400 км (у перигеї — 356 400 км, в апогеї — 406 800 км)
Це другий за яскравістю об'єкт на небосхилі після Сонця. Оскільки Місяць обертається навколо Землі з періодом близько місяця, кут між Землею, Місяцем і Сонцем змінюється; ми спостерігаємо це явище як цикл місячних фаз. Період часу між послідовними новими місяцями становить 29,5 днів (709 годин).
Орбіта
З давніх часів люди намагалися описати і пояснити рух Місяця, використовуючи все точніші теорії. Основою сучасних розрахунків є теорія Брауна. Створена на рубежі XIX—XX століть, вона пояснювала рух Місяця з точністю вимірювальних приладів того часу.
При цьому в розрахунку використовувалося більше 1400 членів (коефіцієнтів і аргументів при тригонометричних функціях). Сучасна наука може розраховувати рух Місяця і перевіряти розрахунки на практиці з ще більш високою точністю.
Так, для розрахунку позиції Місяця з точністю вимірювань лазерної локації застосовуються вирази з десятками тисяч членів і не існує межі кількості членів у виразі, якщо буде потрібно ще більш висока точність.
Лібрації
Між обертанням Місяця навколо власної осі і його обертанням навколо Землі існує відмінність: навколо Землі Місяць обертається зі змінною кутовою швидкістю внаслідок ексцентриситету місячної орбіти (другий закон Кеплера) — поблизу перигею рухається швидше, поблизу апогею — повільніше.
Обертання ж супутника навколо власної осі рівномірне. Це дозволяє побачити із Землі західний і східний край зворотного боку Місяця. Це явище називається оптичною лібрацією за довготою.

Схема лібрації Місяця за довготою
Атмосфера Місяця вкрай розріджена. Коли поверхня не освітлена Сонцем, вміст газів над нею не перевищує 2,0×105 частинок/см ³ (для Землі цей показник становить 2,7×1019 частинок/см ³), а після сходу Сонця збільшується на два порядки за рахунок дегазації ґрунту.
Розрідженість атмосфери призводить до високого перепаду температур на поверхні Місяця (від -160 ° C до +120 °C), залежно від освітленості; при цьому температура порід, що залягають на глибині 1 м, постійна та дорівнює-35 ° C. Зважаючи на практичну відсутність атмосфери небо на Місяці завжди чорне, навіть коли Сонце перебуває над горизонтом, і на ньому видно зорі.

Умови на поверхні Місяця
Земний диск висить у небі Місяця майже нерухомо. Причини невеликих щомісячних коливань Землі по висоті над місячним горизонтом і за азимутом (приблизно по 7 °) такі ж, як у лібрацій. Кутовий розмір Землі при спостереженні з Місяця в 3,7 разів більше, ніж місячний при спостереженні з Землі, а закривається Землею площа небесної сфери в 13,5 разів більше, ніж закривається Місяцем.
Ступінь освітленості Землі, видима з Місяця, обернена місячними фазами, видимим на Землі: у повню з Місяця видно неосвітлену частину Землі, а під час молодика у місячному небі спостерігається освітлена півкуля Землі, яка створює приблизно в 50 разів сильніше освітлення, ніж Місяць у повню на Землі: максимальна видима зоряна величина Землі на Місяці становить приблизно-16m.

Умови на поверхні Місяця
Місяць не є самосвітним тілом, як і всі планети. Спостерігати його можна лише тому, що він відбиває світло Сонця. Місяць завжди освітлюється Сонцем лише з одного боку, але земний спостерігач у різний час бачить освітлену половину під різними кутами. Місяць змінює свою видиму форму, і ці зміни називають фазами. Фази залежать від відносного розташування Землі, Місяця й Сонця.
Молодик — фаза, коли Місяць перебуває між Землею і Сонцем. У цей час він невидимий для земного спостерігача.
Повня — протилежна точка орбіти Місяця, у якій його освітлена Сонцем півкуля видима земному спостерігачеві повністю.
Проміжні фази — положення Місяця між молодиком і повнею, коли земний спостерігач бачить більшу або меншу частину освітленої півкулі, їх називають чвертями.
Фази Місяця
Гравітаційні сили між Землею і Місяцем викликають деякі цікаві ефекти. Найвідоміший з них — морські припливи й відпливи. Гравітаційне тяжіння Місяця сильніше на тому боці Землі, який звернено до Місяця, і слабше — на протилежному боці. Тому поверхня Землі, особливо океани, витягнута в напрямку до Місяця.
Якби ми подивилися на Землю збоку, ми побачили б дві опуклості, одна з яких спрямована у бік Місяця, а інша — у протилежний бік. Цей ефект набагато сильніший в океанській воді, ніж у твердій корі, тож опуклість води більша. А оскільки Земля обертається набагато швидше, ніж Місяць пересувається своєю орбітою, рух опуклостей навколо Землі створює два припливи на день.
Гравітаційна взаємодія. Припливи та відпливи
Дякую за увагу!