title: Презентація на тему «Місяць» (варіант 10)

text:
Презентація на тему місяць
Місяць - єдиний природний супутник планети Земля
Планетарні характеристики
Радіус - 1738 км
Велика піввісь орбіти - 384 400 км
Орбітальний період - 27,321 661 діб
Ексцентриситет орбіти - 0,0549
Нахил орбіти до екватора - 5,16
Температура поверхні - від −160° до +120 °C
Доба - 708 годин
Середня відстань від Землі - 384 400 км (у перигеї — 356 400 км, в апогеї — 406 800 км)

Якщо дивитися на Місяць з Землі, то він виглядає невеликою плямистою кулею, але в телескоп, або навіть в якісний бінокль, видно, що це не так - на Місяці є гори і багато кратерів.

 	Багато років тому вчений Галілео Галілей назвав кратери морями. Тепер ми вже знаємо, що ніяких морів на місяці немає, але за традицією вони зберегли свої назви. У багатьох з них незвичайні для Землі - Море Изобилия, Море Холода, Море Дощів, Море Ясності, Море Паров.	Також кратери носять імена знаменитих людей - Тихо Браге, Коперніка, Птоломея, Юрія Гагаріна.

Також на Місяці є гори. Їх назви цілком земні - Кавказ, Алтай, Карпати, Альпи, Апеніни, Періно, Тенеріфе. Висота гір може доходити до 8 км, але зазвичай вона становить 3-5 км.

Це темний, ніколи не видимий з Землі   бік Місяця.
Люди вперше побачили темну сторону Місяця тільки в 1959 році, коли станція «Місяць 3» зробила її знімки.
Хоча Місяць і обертається навколо своєї власної осі, але робить це дуже повільно - 27,3 діб. Майже за цей же час вона обертається навколо Землі. І оскільки напрямку обертання збігаються, то виходить так, що до Землі вона завжди повернута тільки однією стороною

Дослідження Місяця
 		Винахід телескопів дозволив розрізняти менші деталі рельєфу Місяця. Першу місячну карту склав Річчіолі в 1651 році, він же дав назву найбільшим кратерам. Слідом за ним займалися картографією Місяця Ньютон і Гершель, карта стала докладнішою, оскільки поліпшилася техніка спостереження.

 	З початком космічної ери кількість знань про Місяць значно збільшилася. Став відомий склад місячного ґрунту, вчені навіть отримали його зразки, складена карта зворотного боку.
	Вперше Місяць відвідав радянський космічний корабель Луна-2 13 вересня 1959 року.

Сама програма пілотованого польоту на Місяць називалася Космічна програма «Аполлон». Місяць — єдине позаземне тіло, на якому побувала людина. Перша посадка сталася 20 липня 1969 року; остання — у грудні 1972 року. Місяць є також єдиним небесним тілом, зразки якого були доставлені на Землю.
«Луноход-1»
«Луноход-2»
«Аполлон»
Сьогодні дослідникам доступно 382 кг місячного ґрунту, зібраного в ході здійснення проекту "Аполлон" (1969-1972 рр.) і бл. 300 г ґрунту, доставленого радянськими автоматичними станціями Луна-16, Луна-20 і Луна-24. Цей ґрунт являє собою бл. 2200 різних зразків з дев'яти місць Місяця. Близько 45 кг зразків NASA безкоштовно передало в ряд науково-дослідних організацій у США та в інших країнах. Зразки для дослідження може отримати будь-яка наукова установа, що складе обґрунтовану заявку.

Фази Місяця
Місяць не є самосвітним тілом, як і всі планети. Спостерігати його можна лише настільки, наскільки він освітлюється Сонцем. Через особливості руху Місяць завжди освітлюється Сонцем тільки з одного боку, але земний спостерігач у різний час бачить освітлену половину по-різному. Місяць змінює свою видиму форму, і ці зміни називаються фазами. Фази залежать від відносного розташування Землі, Місяця й Сонця.

Молодик – фаза, коли місяць знаходиться між Землею і Сонцем. У цей момент він невиди- мий для земного спостерігача.
Повня – протилежна точка орбіти Місяця, у якій його освітлена Сонцем півкуля видима земному спостерігачеві повністю.
Проміжні фази – положення Місяця між молодиком і повнею, коли земний спостерігач бачить більшу або меншу частину освітленої півкулі, їх називають чвертями.
Фази Місяця
Мнемонічне правило визначення фаз
У північній півкулі Землі відрізнити першу чверть від останньої можна шляхом такого спостереження — якщо місячний серп на небосхилі виглядає як літера «С», то це «Старий» місяць, тобто остання чверть. Якщо він повернений навпаки, то це молодик, тобто перша чверть.
Але поблизу екватора місяць завжди видно «лежачи на боці», і правило не працює , а в південній півкулі орієнтація серпа протилежна.
Молодий місяць видно ввечері, а старий — ранком. В Індії, де основним є місячний календар, світлою половиною місяця
називають період від молодика до повні, коли місяць росте, або світліє, а темною половиною - період від повні до молодика, коли місяць старіє, або темніє.
Гравітаційна взаємодія. Припливи та відпливи
Походження Місяця
	До того, як вчені отримали зразки місячного ґрунту, вони нічого не знали про те, коли і як утворився Місяць. Було три принципових теорії:
Місяць і Земля сформувалися в той самий час із газо-пилової хмари
Місяць відколовся від Землі
Місяць сформувався в іншому місці і згодом був захоплений Землею.
		Але нова інформація, отримана шляхом детального вивчення зразків з Місяця, зокрема розподілу ізотопів, привела до наступної теорії: Земля зіштовхнулася з об'єктом розміром з Марс, (який можливо сформувався в одній з точок Лагранжа). Місяць утворився з вибитої цим зіткненням речовини. Не всі деталі цієї теорії опрацьовані, але саме вона на сьогодні має найбільше поширення.

Дякую за увагу
Презентацію підготував
Шостак Максим
учень 11 – А класу
 ЗОШ №26


Презентація на тему «Еволюція зір» (варіант 12)


title: Презентація на тему «Державна космічна нормативна база»

text:
30.07.1999
14.02.2003
14.02.2003
30.09.2008
08.04.2011
16.12.2004
16.12.2004
30.07.1999
14.02.2003
14.02.2003


title: Презентація на тему «Сатурн» (варіант 9)

text:
Сатурн

Сату́рн — шоста за віддаленістю від Сонця та друга за розмірами планета Сонячної системи. Сатурн швидко обертається навколо своєї осі (з періодом — 10,23 години), складається переважно з рідкого водню і гелію, має товстий шаратмосфери. Сатурн обертається навколо Сонця за 29,46 земних років на середній відстані 1427 млн км
Сатурн належить до газових гігантів: він складається переважно з газів і не має твердої поверхні. Маса планети у 95 разів перевищує масу Землі, однак середня густина Сатурна становить усього 0,69 г/см³, це єдина планета Сонячної системи, чия середня густина менша від густини води. Тому, хоча маси Юпітера і Сатурна відрізняються більше, ніж утричі, їхні екваторіальні діаметри відрізняються лише на 19%. Густина інших газових гігантів значно більша (1,27—1,64 г/см³). Прискорення вільного падіння на екваторі становить 10,44 м/с², що можна порівняти зі значеннями на Землі та Нептуні, але набагато менше, ніж на Юпітері. Екваторіальний радіус планети дорівнює 60 300 км, а полярний — 54 400 км;
Середня відстань між Сатурном і Сонцем становить 1430 млн км. Рухаючись із середньою швидкістю 9,69 км/с, Сатурн обертається навколо Сонця приблизно за 29,5 років (10 759 днів). Відстань Сатурна від Землі змінюється в межах від 8,0 до 11,1 а.о. (1195—1660 млн км), середня відстань під час протистояння — близько 1280 млн км. Сатурн і Юпітер обертаються майже в точному резонансі (2:5).
Видимі під час спостережень характерні об'єкти атмосфери Сатурна обертаються з різною швидкістю залежно від широти. Як і у випадку Юпітера, є кілька груп таких об'єктів. Так звана «Зона 1» має період обертання 10 год 14 хв 00 с. Вона простягається від північного краю південного екваторіального поясу до південного краю північного екваторіального поясу. На інших широтах Сатурна, складових «Зони 2», період обертання спочатку було оцінено в 10 год 39 хв 24 с (810,76 °/день). Згодом дані було переглянуто: нова оцінка — 10 год, 34 хв та 13 с. «Зона 3», наявність якої передбачається на основі спостережень радіовипромінювання планети під час польоту «Вояджера-1», має період обертання 10 год 39 хв 22,5 с.
Періодом обертання Сатурна навколо осі вважають 10 годин 34 хвилини і 13 секунд
Існує три головних кільця, названих A, B і C. Вони добре помітні з Землі. Слабші кільця називають D, E та F. При ближчому розгляді кілець виявляється дуже багато. Між кільцями існують щілини, де немає частинок. Найбільшу щілину, яку можна побачити у середній телескоп із Землі (між кільцями А и В), названо щілиною Кассіні. Ясними ночами у потужніші телескопи можна побачити й менш помітні щілини.


title: Презентація на тему «Життя у Всесвіті» (варіант 1)

text:
Життя у Всесвіті
Підготувала
Учениця 11-А
Коваль Дар`я
Як зародилося життя?
Наукові експерименти, які проводилися в 50-х роках ХХ ст., показали, що на ранній стадії розвитку землі при спалахах блискавок з води та газів утворилися амінокислоти – основа живої матерії. Але досі невідомо, яким чином ці речовини стали самовідтворюватись. Таємниця зародження життя невідкрита й сьогодні.

З чого складається матерія?
Основа життя – складні сполуки вуглецю, які називаються органічними речовинами. Деякі з них – амінокислоти – утворюють протеїни. З протеїнів утворюються складні речовини, які  утворюють і живлять живі клітини.

Де зародилося життя?
Більшість вчених вважають, що життя зародилося на Землі  в океанах або в вулканічних водоймах. Але існує припущення, що Землю запліднили космічні мікроорганізми.
Як вчені шукають позаземне життя?
Відтоді, як у 1996 році в уламку марсіанської породи було знайдено окам'янілості мікроскопічних форм життя, вчені завзято шукають ознаки подібних організмів в уламках порід, що прилетіли з космосу. Апарати для досліджень, які спускаються на Марс, оснащуються  пристроями для буріння, щоб шукати ознаки життя в ґрунті планети.
Чи є життя на інших планетах?
Органічні речовини розповсюджені по всьому Всесвіті, і є шанс, що на неозорих просторах знайдеться планета, на якій, як і на Землі може зародитися життя. Проте ніхто не  знає, чи є виникнення життя на Землі результатом щасливого випадку, чи це закономірно за даних умов.
Яке походження теорії існування життя на інших планетах?
Наукова ідея позаземних цивілізацій з'явилася в XVII столітті у зв'язку з появою геліоцентричної системи світу Коперника і винаходом телескопу Галілеєм. На Місяці були виявлені гори і долини, і було зроблено припущення про існування місячних аборигенів — «селенітів». Пізніше було висловлено припущення про існування марсіан.
Деякі факти:
Ще в 1976 році в зразках породи, взятої з поверхні Марса, були знайдені речовини, схожі на відходи життєдіяльності живих організмів. Повторні проби не підтвердили результат.
У 1977 році в Університеті Огайо (Ohio State University) радіотелескоп зафіксував непізнаний сигнал із сузір'я Стрільця, що триває 37 секунд. Джерело сигналу, що пройшов через 220 мільйонів світлових років, невідомий.
У 1984 році в Антарктиді був знайдений метеорит, який прилетів з Марса, на якому були виявлені сліди Нанобактерії. Позаземне походження цих бактерій до цих пір під сумнівом.
У 2002 році в атмосфері Венери були виявлені карбоніли - органічні сполуки, з великою ймовірністю свідчать про наявність мікробів чи інших живих організмів.
У 2003 році на поверхні Європи, супутника Юпітера, виявлені сполуки сірки, які можуть бути слідами життєдіяльності бактерій, споріднених тим бактеріям, що мешкають в льодах Антарктиди.
У 2003 році телескоп в Пуерто-Ріко вловив потужний сигнал з області, розташованої між сузір'ями Риб і Овна, де немає зірок з планетами, придатними для життя.
Дякую за    увагу!


title: Презентація на тему «Taking a gap year in Ukraine» (варіант 2)

text:
  Taking a gap year in Ukraine
Designed by:Vitsinska Oksana and Melnyk Nastya
GAP YEAR- vacation, provided the student or senior secondary vocationals school for medical reasons and in other cases (disasters, family problems).
    Taking a gap year will help improve your communication skills, your decision making and your ability to build relationships.
  Taking a whole year out to do something amazing is anopportunity that most people will never have, so don’t take itlightly. Once you’re in a secure job with a mortgage and afamily you probably won’t be able to take a year out to dowhatever you want, so gap years are an ideal way to dosome traveling while you’re young and to ‘get it out of yoursystem’.

Here are 10 good reasons for you                    to go for a gap year.
1. Learn About the World
Although gap years don’t have to involve foreign travel, most gap year students seize the opportunity to travel abroad.
Young people are able to figure out who they are and what inspires them.
This firsthand experience of unfamiliar cultures offers profound lessons, especially for curious and motivated young people.
After all, engaged travel is one of the best forms of genuine education.
2. Learn About Yourself
For students who grew up in a structured environment with clearly defined social, athletic and academic goals, gap years offer valuable personal freedom.
Young people are able to figure out who they are and what inspires them. During the gap year, they begin to emerge as self-actualized adults.
3. Have Fun
You only live once. A gap year bursting with travel, adventure, exploration and self-discovery can be a life-changing and intensely memorable experience.
4. Overcome Challenges
Make no mistake – a gap year isn’t time to slack off or take a vacation.
Gap year students usually work, volunteer or undertake self-directed service projects.
For many students, especially those from sheltered backgrounds, the gap year is a time to learn how to get along in the real world. This process isn’t always easy, but it is an essential part of growing up.
5. Save Money
There’s a common perception that gap years are only for wealthy students.
However, taking a gap year can actually save you money in the long run. Gap year students often work part-time as they travel, or volunteer for organizations that cover their expenses.
At the other end of the spectrum, structured gap year programs often offer college credit and cost less than college tuition.
The kicker is that by taking a gap year, students are much more likely to know what they want to study in college. Clear academic and career goals keep students from aimlessly drifting through 4 years of college and 3 years of graduate school at upwards of $40,000 per year.
6. Learn A Foreign Language
Proficiency in a foreign language is an invaluable skill for young people in today’s interconnected world.
Living, working and traveling overseas is the best way to learn a foreign language, which means that gap year students who supplement their high-school Spanish with travel in Bolivia have a serious advantage over their peers.
Disadvantiges:

Time/year behind

Distraction
Cost/debts
Loss of momentum


title: Презентація на тему «Венера» (варіант 33)

text:
Венера
Підготувала учениця 11 класу
Стрельчук Катерина
         Планета Венера - є другою за рахунком планетою по віддаленості від головної зірки Сонячної системи - Сонця і найближчій по відношенню до Землі (відстань від Землі - близько 39 мільйонів кілометрів). Стародавні астрономи назвали цю планету на честь Венери, яка була богинею любові в римському пантеоні.

Вчені визначили, що діаметр Венери дорівнює 12 100 кілометрів, що приблизно на 640 кілометрів менше, ніж у Землі.
       Одна з давніх гіпотез народження планети Венера взята з міфології, яка стверджує, що Земля і Венера - сіамські близнюки, які були поділені після народження. Венеру в стародавні часи також називали сестрою Землі.
     Жовтень 1610 - Галілей помітив і зафіксував у Венери фази, схожі на місячні.
        У 18 столітті великий російський вчений Михайло Ломоносов відкрив на Венері наявність атмосфери
        Маса планети Венера по розрахункам учених - 4,87 × 1024кг, тобто орієнтовно складає 81,5% від земної маси.
За розмірами планета Венера дуже схожа з планетою Земля. Радіус Венери дорівнює 6051,8 кілометрів. Для порівняння - радіус Землі становить 6378 кілометрів. Таким чином радіус Венери складає десь 95% від земного.
Хоча її і називають близнюком Землі стан поверхні Венери зовсім інший, ніж у Землі. Вчені вважають, що на поверхні планети дуже жарко і сухо і що води в рідкому вигляді тут немає через занадто високі температури.
      Венеру дуже легко дізнатися в нічному небі, так як по блиску вона набагато яскравіше найяскравіших із зірок. Головною особливістю Венери є її рівний білий колір. Також як і Меркурій, у Венери має періоди ранкової та вечірньої видимості. У стародавні часи вважали, що Венера вранці і ввечері - різні зірки. Вона є третім по яскравості об'єктом на нашому небі.
Венера обертається навколо Сонця практично по круглій орбіті, і середня її відстань від сонця змінюється незначно. Щоб зробити оборот навколо сонця, Венері необхідно 225 земних діб або на 140 діб менше, ніж Землі.
Обертаючись  навколо сонця швидше, Венера обганяє її кожні 584 земних діб, перетворюючись з «вечірньої зірки» (видимої після заходу), в «ранкову зірку» (видиму перед сходом), а потім — навпаки.

Через те, що Венера обертається навколо своєї осі дуже повільно (повний оборот здійснюється за 243 земних днів), день на Венері довший, ніж рік.
Атмосфера і температура
     Атмосфера Венери складається в основному з вуглекислого газу (96%) і азоту (майже 4%). Водяна пара та кисень містяться в ній у незначних кількостях (0,02% і 0,1%). Атмосфера містить в 105 разів більше газу ніж земна, температура - 750 К (475 ° C). Під великим тиском повітря може збиратися в щільні хмари, які створюють сильні блискавки — в 1000 разів могутніші ніж на Землі.
Внутрішня будова

Венера постійно покрита щільними хмарами, що складаються з сірчаної кислоти,через які не можуть проникнути промені видимої частини спектра. З цієї причини астрономи не мають можливість побачити поверхню Венери через оптичні телескопи. Більшість знань про Венеру видобуто за допомогою радіолокаційних зображень отриманих з американських і радянських міжпланетних космічних станцій.
 Венеру вперше відобразили з космосу в грудні 1962 року, коли безпілотний космічний апарат Марінер 2 пролетів на відстані 34 740 кілометрів від планети, через 35 місяці після того, як він стартував з Землі. Це була перша планета (за винятком Землі), яку побачили з космосу.
Маринер-2
Маринер-10
Піонер-Венера-1
Піонер-Венера-2
Венера-експрес
Венера-10
Венера-13
Висока температура на поверхні Венери є результатом парникового ефекту. Через великі хмари, що складаються з сірчаної кислоти і оточуючих планету і щільної атмосфери з двоокису вуглецю, майже вся сонячна енергія, що проникає через атмосферу, утримується під нею і нагріває поверхню планети.
Сила тяжіння на Венері трохи менша, ніж на поверхні Землі. Якби людина, що важить на Землі 70 кг, прилетіла  на Венеру, там би вона важила близько 62 кілограмів.
Поверхня Венери візуально схожа на справжнє пекло. По землі розтікається розпечена лава з вулканів, утворюючи величезні лавові океани. Оскільки товщина кори тонка (20 км), то це дає можливість лаві досить легко пробитися через неї. Тому виверження вулканів на Венері — часте явище. Так само планета вважається вулканічно  активною планетою в Сонячній системі.

На Венері зафіксовано понад 1600 вулканів. Вулкан Максвелл — найвища гора на Венері, а також друга найвища точка в Сонячній системі (після вулкана Олімп, розташованого на Марсі). Висота вулкана становить 11 км над середнім рівнем поверхні. Її вершина вважається найхолоднішим (близько 380 ° C) і розрядженим (тиск 59 атмосфер) місцем на Венері.
Геологи вважають, що колись на Венері були великі запаси води, приблизно такі ж, як і на Землі. Але вода висохла приблизно 300 мільйонів років тому, після того як збільшилася інтенсивність сонячного випромінювання.
Так як Венера дуже повільно обертається навколо своєї осі, тут немає зміни пір року — вона просто постійно «смажиться» з усіх сторін.
Вчені вважають, що Венера сформувалася, в основному, після вулканічних процесів, завдяки великій кількості виверження вулканів, розливів лави, формуванню кратерів і гірських хребтів на поверхні планети.

Венера і Меркурій є єдиними планетами нашої системи, у яких немає природних супутників.
Венера, найяскравіша з планет. Вона сяє настільки сильно, що в безмісячну ніч вона цілком може відкидати тінь на Землю.

Життя на Венері
      Про можливість існування життя на Венері говорили десятиліттями, але з 1950 року це стало здаватися неможливим. Венера перебуває набагато ближче до Сонця, ніж Земля, температура її поверхні дуже висока і досягає +500 ° С (700 К), а також якщо врахувати той факт, що атмосферний тиск Венери в 90 разів вище тиску Землі і наявність пристойного парникового ефекту, роблять життя дуже малоймовірним явищем і тільки у верхніх шарах атмосфери, далеко від поверхні планети, умови віддалено прийнятні для підтримки життя.
Місяць. Венера. Марс. 01.12.2002
Дякую за увагу! 


title: Презентація на тему «Ecological problems in Great Britain»

text:
Ecological problems in Great Britain
The Geographical Position of Great Britain
The United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland covers an area of some 244 thousand square miles. It is situated on the British Isles.
At the end of the 1980s Britain became much more conscious of the fact of degradation of the environment. Two incidents in 1988 triggered a major shift in attitude to this question.
One was the death of hundreds of seals in the North Sea as a result of a pollution-related virus.
The other was a scandal concerning the intended dumping of a shipment of toxic waste in Britain. Suddenly the public was aware that Britain was rapidly turning into a wasteland. All political parties suddenly began talking about the environment.
Total emissions of smoke in the air have fallen by 85 per cent since 1960. Most petrol stations in Britain stock unleaded petrol. The Government is committed to the control of gases emission, which damage the ozone layer.
They also contribute to the greenhouse effect, which leads to global warming and a rise in sea levels. Britain stresses the need for studying the science of climate change.
Green belts are areas where land should be left open and free from urban sprawl. The Government attaches great importance to their protection. National parks cover 9 per cent of the total land area of England and Wales. The National Rivers Authority protects island waters in England and Wales.
In Scotland the River purification authorities are responsible for water pollution control. Great Britain takes care of it's environment for themselves and next generations.
Environmental protection is an international issue of great importance and Great Britain pays much attention to it. There are nearly 500 000 protected buildings and 7000 conservation areas of architecture of historical interest in Britain. The Government supports the work of the voluntary sector in preserving the national heritage.
The British are discovering that a cleaner environment costs a lot.
We all know very well how to behave so as not to harm nature, and many are talking about its protection. But we must each start with himself, soul feel unity with nature.


title: Презентація на тему «Wales» (варіант 2)

text:
Wales
Attractions of Wales
Conwy Castle
 Carnarfon Castle
Conwy Castle  - a medieval castle, located in the county Karnarvonshir in Wales.
 The castle was built in the years 1283-1289 on the orders of Edward I of England.
 Within four years, working from March to October, 1500 people have erected a fortress and a wall. Conwy Castle is surrounded by a stone wall with eight round towers and battlements.
Caernarfon Castle - one of the most impressive castles of the English King Edward I. The castle is located in Carnarvon is surrounded by waters of Menai Strait, which separates the island of Anglesey, North Wales. It it was built in 1283 in place of wooden fortifications,that were built in 1073.
Pembroke Castle - a medieval castle, located in Pembroke, the county of Pembrokeshire in southwest Wales. It was founded  by Roger Montgomery in 1093.Pembroke Castle remained in ruins until 1880 when a three-year restoration project was undertaken.Veteran Major-General acquired the castle in 1928 and started an extensive restoration of the castle's walls and gatehouses.
Wales
Attractions of Wales
Conwy Castle
 Carnarfon Castle
Wales
Attractions of Wales
Conwy Castle
 Carnarfon Castle
Pembroke Castle
Pembroke Castle - a medieval castle, located in Pembroke, the county of Pembrokeshire in southwest Wales. It was founded  by Roger Montgomery in 1093.Pembroke Castle remained in ruins until 1880.Veteran Major-General acquired the castle in 1928 and started an extensive restoration of the castle's walls, towers and gatehouses.
Cardiff Castle is the most important castle in the capital of Wales. It was
Wales
Attractions of Wales
Conwy Castle
 Carnarfon Castle
Pembroke Castle
Wales
Attractions of Wales
Conwy Castle
 Carnarfon Castle
Pembroke Castle
Cardiff Castle- a medieval castle, located in the county of Glamorganshire in Wales. Cardiff Castle is the most important castle in the capital of Wales. It was built by roman army and rebuilt by Robert Fitszhamon in 1091. For 25 years, the castle was home to the National College of Music  and in 1974 became one of the most popular attractions for quests.
Wales
Attractions of Wales
Conwy Castle
 Carnarfon Castle
Pembroke Castle
Cardiff Castle
Harlech Castle
Cardiff Castle- a medieval castle, located in the county of Glamorganshire in Wales. Cardiff Castle is the most important castle in the capital of Wales. It was built by roman army and rebuilt by Robert Fitszhamon in 1091. For 25 years, the castle was home to the National College of Music  and in 1974 became one of the most popular attractions for quests.
Harlech - one of the castles built by King Edward I in order to strengthen British influence in Wales. The castle is near the sea, high on a rocky cliff. On the one hand it protects the rock, and on the other - deep ditch. construction work continued seven years from 1283 to 1290.It is near County Merionetshir.Now it is museum.
Wales
Attractions of Wales
Conwy Castle
 Carnarfon Castle
Pembroke Castle
Cardiff Castle
Harlech Castle
Wales
Attractions of Wales
Conwy Castle
 Carnarfon Castle
Pembroke Castle
Cardiff Castle
Harlech Castle
Wales
Attractions of Wales
Conwy Castle
 Carnarfon Castle
Pembroke Castle
Cardiff Castle
Harlech Castle
The End!
        Thank you for attention!!!
Wales
Attractions of Wales
Conwy Castle
 Carnarfon Castle
Pembroke Castle
Cardiff Castle
Harlech Castle
The End!
        Thank you for attention!!!
Conwy Castle
 Carnarfon Castle
Pembroke Castle
Cardiff Castle
Harlech Castle
Caernarfon Castle - one of the most impressive castles of the English King Edward I. The castle is located in Carnarvon is surrounded by waters of Menai Strait, which separates the island of Anglesey, North Wales. It it was built in 1283 in place of wooden fortifications,that were built in 1073.
Pembroke Castle - a medieval castle, located in Pembroke, the county of Pembrokeshire in southwest Wales. It was founded  by Roger Montgomery in 1093.Pembroke Castle remained in ruins until 1880.Veteran Major-General acquired the castle in 1928 and started an extensive restoration of the castle's walls, towers and gatehouses.
Cardiff Castle- a medieval castle, located in the county of Glamorganshire in Wales. Cardiff Castle is the most important castle in the capital of Wales. It was built by roman army and rebuilt by Robert Fitszhamon in 1091. For 25 years, the castle was home to the National College of Music  and in 1974 became one of the most popular attractions for quests.
Harlech - one of the castles built by King Edward I in order to strengthen British influence in Wales. The castle is near the sea, high on a rocky cliff. On the one hand it protects the rock, and on the other - deep ditch. construction work continued seven years from 1283 to 1290.It is near County Merionetshir.Now it is museum.
Conwy Castle
 Carnarfon Castle
Pembroke Castle
Cardiff Castle
Harlech Castle
Conwy Castle
 Carnarfon Castle
Pembroke Castle
Cardiff Castle
Harlech Castle
Conwy Castle
 Carnarfon Castle
Pembroke Castle
Cardiff Castle
Harlech Castle
Conwy Castle  - a medieval castle, located in the county Karnarvonshir in Wales.
 The castle was built in the years 1283-1289 on the orders of Edward I of England.
 Within four years, working from March to October, 1500 people have erected a fortress and a wall. Conwy Castle is surrounded by a stone wall with eight round towers and battlements.
Harlech - one of the castles built by King Edward I in order to strengthen British influence in Wales. The castle is near the sea, high on a rocky cliff. On the one hand it protects the rock, and on the other - deep ditch. construction work continued seven years from 1283 to 1290.It is near County Merionetshir.Now it is museum.
Conwy Castle
 Carnarfon Castle
Pembroke Castle
Cardiff Castle
Harlech Castle
Conwy Castle
 Carnarfon Castle
Pembroke Castle
Cardiff Castle
Harlech Castle
Conwy Castle
 Carnarfon Castle
Pembroke Castle
Cardiff Castle
Harlech Castle
Conwy Castle  - a medieval castle, located in the county Karnarvonshir in Wales.
 The castle was built in the years 1283-1289 on the orders of Edward I of England.
 Within four years, working from March to October, 1500 people have erected a fortresses and  walles . Conwy Castle is surrounded by a stone wall with eight round towers and battlements.
Carnarfon Castle - one of the most impressive castles of the English King Edward I. The castle is located in Carnarfon is surrounded by waters of Menai Strait, which separates the island  Anglesey, North Wales. It was built in 1283 on the place of wooden fortifications, that were built in 1073.
Pembroke Castle - a medieval castle, located in Pembroke, the county of Pembrokeshire in southwest of Wales. It was founded  by Roger Montgomery in 1093.Pembroke Castle remained in ruins until 1880.Veteran Major-General acquired the castle in 1928 and started an extensive restoration of the castle's walls, towers and gatehouses.
Cardiff Castle- a medieval castle, located in the county of Glamorganshire in Wales. Cardiff Castle is the most important castle in the capital of Wales. It was built by Roman army and rebuilt by Robert Fitszhamon in 1091. For 25 years, the castle was home to the National College of Music  and in 1974 became one of the most popular attractions for quests.
Harlech - one of the castles built by King Edward I in order to strengthen British influence in Wales. The castle is near the sea, high on a rocky cliff. On the one hand it is protected by the rock, and on the other - deep ditch. Construction work continued for seven years from 1283 to 1290.It is near County Merionetshir. Now it is museum.


Презентація на тему «Чи самотні ми у Всесвіті?»


title: Презентація на тему «Гамма-телескопы»

text:
The High Energy Stereoscopic System
INTErnational Gamma-Ray Astrophysics Laboratory
GLAST


Презентація на тему «Еволюція зір» (варіант 10)


title: Презентація на тему «Космонавтика України» (варіант 1)

text:
Космонавтика України
Україна — визнана у світі космічна держава. Вона входить до п'яти провідних країн на ринку космічних послуг і технологій.
До української ракетно-космічної галузі входять 40 підприємств. Провідним центром серед них є всесвітньо відоме конструкторське бюро «Південне» та виробниче об'єднання «Південний машинобудівний завод» у Дніпропетровську. Там створюють та серійно виробляють ракети-носії, космічні апарати, системи управління, орієнтації і траєкторних вимірювань.
Великими досягненнями українських фахівців стало створення космічних апаратів «Січ-1», «Океан-О», «АУОС» та «Мікрон», ракетоносіїв «Зеніт-3SL», «Дніпро», «Циклон-3».
«Січ-1»
«АУОС»
«Зеніт-3SL»
«Дніпро»
Досягнення України в ракетно-космічній галузі дозволили їй разом із США, Росією та Норвегією взяти участь у спільному міжнародному проекті «Морський старт» для запуску в Тихому океані космічних супутників різного призначення. Крім того, наша країна бере участь у міжнародних проектах створенні носіїв Antares та VEGA.
Космодром «Морський старт» — морська платформа «Одісей»
Космодром «Морський старт» — корабель, центр управління польотами
Зараз Україна, як космічна держава підписала цілий ряд міждержавних угод. Вже через рік запрацює спільна з Бразилією програма, яка передбачає використання бразильського космодрому «Алкантара».
Нинішні проекти включають програму Наземний старт, Дніпро — у співробітництві з Росією і проект Циклон-4 з Бразилією. Україна також брала участь в багатьох міжнародних науково-дослідницьких програмах, включаючи дослідження з питань космічної біології на станції Мир, вивчення магнітосфери з міжнародною програмою Інтербол і багато інших програм, що ще раз демонструє науковий, технологічний і промисловий рівень України.
Перспективи
Україна могла б бути сьогодні одним з дійсних лідерів космонавтики. В Україні народилися й тривалий час вели діяльність видатні творці космічної техніки. Один тільки конструкторський доробок киянина Гліба Лозино-Лозинського давав всі підстави для цього. Він взяв активну участь в проектуванні реактивних винищувачів МіГ-15 та МіГ-17, а МіГ-21 та МіГ-25 вже значною мірою саме його дітища. З 1965 року Лозино-Лозинський почав працювати на космонавтику, де розробив унікальний напрямок орбітальних легких літаків, першим з яких був одномісний керований орбітальний апарат «Спіраль». З 1976 року в очолюваному Лозино-Лозинським НВО «Молнія» розроблялися орбітальні кораблі «Бор» та «Буран». Наприкінці 80-х років Лозино-Лозинський розробив унікальну багаторазову авіаційно-космічну систему виведення «МАКС», яка й понині випереджає все наявне у світі. Ця система складалася з летючого аеродрому — українського літака Мрія та пілотованого космічного літака «Блискавка».
Велике космічне минуле дає шанс на велике майбутнє. Оскільки більше половини системи «МАКС» виробляється в Україні. В Дніпропетровську виготовлявся паливний бак, а також в Києві виготовлений літак «Мрія», а другий зразок знаходиться в напів-готовому стані й його можна добудувати одразу для використання в якості літаючого космодрому.
В програмі з освоєння космосу до 2017 року Україна планує запустити ще один власний супутник для дистанційного вивчення ситуації на поверхні землі та в її надрах і відправити апарат на Місяць.
Україна бере участь в американському проекті «Antares» і будує першу ступінь ракети. Перші пуски цієї ракети можуть пройти вже 2012 року в США на космодромі Воллопс. Проте ця програма зараз не є основною для НАСА, адже Конгрес США вирішив вкласти більшу частину коштів в розробку власного ракетоносія «Ares». Крім того, з часом НАСА планує залишити ракети лише власного виробництва
З Європейським Союзом перспективи більш позитивні. Адже тут Україна за один крок від ратифікації угоди про співпрацю. Також в 2013 році буде нарешті сформовано систему супутників «Галілео», яка забезпечуватиме навігацію, а в цій программі Київ також бере участь. Втім Європа також орієнтується на незалежність в сфері космічних технологій, й в перспективі планує замінити українські вироби виробами власного ракетного комплексу.


title: Презентація на тему «Комети» (варіант 12)

text:
Комети
Коме́та — мале тіло Сонячної системи, яке обертається навколо Сонця і має так звану кому (атмосферу) і/або хвіст. Кома і хвіст комети — це наслідки випаровування ядра комети під дією сонячного випромінювання. Ядро являє собою малу планету, що складається з каменю, пилу та криги.
Загальні відомості зі спостережень

Уважають, що комети походять із Хмари Оорта, розташованої на великій відстані від Сонця; вона складається із «решток», що залишилось після конденсації сонячної туманності. Зовнішні краї цієї хмари досить холодні для того, щоб вода існувала там у твердому (а не газоподібному) стані. Тіла, розташовані на закраїнах Сонячної системи, з правила, складаються з летючих речовин (водяних, метанових і інших льодів), що випаровуються при підлітанні до Сонця.
Усього виявлено понад 400 короткоперіодичних комет. Із них близько 200 спостерігалося в більш ніж одному проходженні перигелію. Багато з них входить в так звані сімейства. Наприклад, приблизно 50 найбільш короткоперіодичних комет (їхній повний оберт навколо Сонця триває 3—10 років) утворюють сімейство Юпітера. Дещо менш чисельні сімейства Сатурна, Урана та Нептуна (до останнього, зокрема, належить знаменита комета Галлея).
Комети, що виринають із глибини космосу, виглядають як туманні об'єкти, за якими тягнеться хвіст, що його довжина іноді сягає мільйонів кілометрів. Ядро комети — це тіло з твердих частинок і льоду, оповите туманною оболонкою, яка називається комою. Ядро діаметром у кілька кілометрів може мати навколо себе кому в 80 тисяч км у поперечнику. Потоки сонячних променів вибивають частинки газу з коми і відкидають їх назад, витягаючи в довгий димчастий хвіст, який волочиться за нею в просторі.
Яскравість комет дуже сильно залежить від їхньої відстані до Сонця.
Анімація руху комети по еліптичній орбіті навколо зірки. Голубим кольором позначено газовий хвіст, сірим — твердотілий хвіст.
Комети з'являються з периферії Сонячної системи і їхні орбіти постійно змінюються під впливом гравітації основних планет. Унаслідок цього деякі з комет переходять на близько-сонячні орбіти і Сонце знищує їх, коли вони наближаються до нього, інші крижані брили назавжди лишають Сонячну систему. Яскрава комета — одне з найцікавіших космічних явищ і завжди привертає увагу.

Матеріал, з якого складаються комети, має неоднаковий склад та властивості, тому й по-різному реагує на сонячне випромінювання. Таким чином, хвости космічних мандрівниць набувають різної форми.
Хвости комет різняться за довжиною та формою. У деяких комет вони тягнуться через усе небо. Також були зафіксовані випадки відділення хвоста від комети.
Теорію хвостів і форм комет розробив наприкінці XIX століття російський астроном Федір Бредіхін (1831—1904). Йому ж належить і класифікація кометних хвостів, що використовувалася в тогочасній астрономії. Бредіхін запропонував відносити хвости комет до трьох основних типів: прямі та вузькі, направлені прямо від Сонця; широкі і трохи викривлені, що ухиляються від Сонця; короткі, сильно відхилені від центрального світила.

Будова комет
Як правило, комети складаються з «голови» — невеликого яскравого згустку-ядра, що оточена світлою туманною оболонкою (комою), яка складається з газу та пилу.
Тривале існування низки періодичних комет, що багаторазово пролітали поблизу Сонця, пояснюється незначною втратою речовини при кожному прольоті (через утворення пористого теплоізоляційного шару на поверхні ядер або наявності в ядрах тугоплавких речовин).
У комет із наближенням до Сонця утворюється «хвіст» — слабка світна смуга, що у результаті дії сонячного вітру найчастіше спрямована у протилежну від Сонця сторону.
Хвости комет розрізняються довжиною й формою, не мають різких обрисів і практично прозорі — крізь них добре видні зірки, — тому що утворені з надзвичайно розрідженої речовини. Склад її різноманітний: газ чи дрібний пил, або ж суміш того й іншого. Цей пил схожий з астероїдним матеріалом сонячної системи, що з'ясувалося в результаті дослідження комети Вільда (2) космічним апаратом «Стардаст» («Зоряний пил»). По суті, це «видиме ніщо»: людина може спостерігати хвости комет тільки тому, що газ і пил світяться. При цьому світіння газу пов'язане з його йонізацією ультрафіолетовими променями й потоками часток, що викидаються із сонячної поверхні, а пил просто розсіює сонячне світло.
Майбутні дослідження
Найцікавішим дослідженням обіцяє стати місія Європейського космічного агентства до комети Чурюмова-Герасименко (яка була відкрита в 1969 році співробітником Київського університету Климом Івановичом Чурюмовим та аспіранткою Світланою Іванівною Герасименко). Цей новий етап у вивченні комет почався в 2004 році запуском автоматичної станції Rosetta. Планується, що станція Rosetta уперше стане штучним супутником комети і буде приблизно два роки рухатися разом з нею, фіксуючи відомості про те, як у міру наближення до Сонця нагрівається поверхня кометного ядра, викидаючи речовину, з якого виникне й виросте газово-пиловий хвіст.

Станція підійде до комети у 2014 далеко від Сонця — у холодній області, де в комети ще немає хвоста. Потім відбудеться сама незвичайна подія у всьому польоті: від станції відділиться невеликий посадковий модуль Philae і вперше здійснить посадку на кометне ядро. Процес посадки на комету буде схожим на стикування космічних апаратів, а не на приземлення. Швидкість посадкового модуля зменшиться до 0,7 м/с (2,5 км/год), що менше швидкості пішохода. Адже сила тяжіння на кометному ядрі, діаметр якого дорівнює 5 км, зовсім невелика, і апарат може просто відскочити від поверхні назад у космос, якщо буде рухатися занадто швидко. Після зіткнення з кометою посадковий модуль повинен прикріпитися «сухопутним якорем», що нагадує гарпун. Надалі «якір» удержить його на кометі, коли той почне буріння її поверхні мініатюрною буровою установкою. Отриманий зразок речовини буде проаналізований міні-лабораторією, що перебуває усередині Philae. Відеокамера, установлена зовні, покаже ландшафт кометного ядра й те, що відбувається на ньому при викидах газових струменів з надр. Настільки докладна інформація надійде вперше й дасть пояснення тому, як улаштовано й із чого складається кометне ядро.


title: Презентація на тему «Космічний радіозв’язок»

text:
Презентація на тему: Космічний радіозв’язок
Виконав учень 11 класу Коробка  Євгеній
Радіозв’язок
Космічний радіозв’язок
Радіозв'язок — різновид зв'язку, у котрому носієм інформації є радіохвилі.
Космічний радіозв'язок - це зв'язок на далеких відстанях за допомогою радіохвиль зі штучними супутниками Землі.Різновидом космічного зв'язку є супутниковий зв'язок.
Супутниковий зв'язок — один з видів радіозв'язку, заснований на використанні штучних супутників Землі на яких змонтовані ретранслятори. Супутниковий зв'язок здійснюється між земними станціями, які можуть бути як стаціонарними, так і мобільними.

Залежно від розташування передавальної та приймальної станцій можливі такі варіанти космічного радіозв'язку:
Космічний об'єкт — космічний об'єкт

Земля — космічний об'єкт

Космічний об'єкт — Земля

Забезпечення двостороннього радіозв'язку на відстанях в десятки і сотні мільйонів кілометрів стало можливим завдяки створенню потужних передавачів, великих антен і дуже чутливої приймальної апаратури. Так, антена Центру далекого комічного зв'язку здатна приймати випромінювання від запаленого сірника на відстані більшій, ніж Місяць від Землі.
Вчені підтримують стійкий зв'язок з багатьма апаратами, що летять до Місяця, Венери, Марса, передають їм команди, одержують відповіді. Наприклад, 18 жовтня 1967 року між Венерою і Землею було перекинуто «радіоміст» завдовжки 75 млн км. Понад 1,5 години радіостанція «Венери-4» передавала неоцінену інформацію про атмосферу нашої «сусідки».
Дякую за увагу !


title: Презентація на тему «История развития космонавтики» (варіант 3)

text:
История развития
космонавтики
Запуск первого
искусственного спутника
    Первый искусственный спутник Земли, советский космический аппарат, запущенный на орбиту 4 октября 1957 года.
    Кодовое обозначение спутника — ПС-1 (Простейший Спутник-1). Запуск осуществился с 5-го научно-исследовательского полигона СССР «Тюра-Там» (получившего впоследствии наименование космодром «Байконур»).

	Дата запуска считается началом космической эры человечества.
Запуск первого
спутника с собакой на борту
	3 ноября 1957 года на околоземную орбиту вышел «Спутник-2». Вместе с ним за границами земной атмосферы оказалось и первое теплокровное - собака Лайка, начавшая эру космических путешествий с экипажем на борту. Цель этого запуска была «определить саму возможность пребывания живых существ на высотах до 100–110 км

	Несмотря на то, что собака прожила на орбите всего несколько часов (она умерла от перегрева и повышенного стресса), пребывание ее в космосе подтвердило, что живые организмы способны переносить условия невесомости. «Спутник-2» совершил 2 570 оборотов вокруг Земли и сгорел в атмосфере 4 апреля 1958 года.
Первый космический
пилотируемый аппарат
	Первый пилотируемый «Восток», запуск которого состоялся 12 апреля 1961 года, стал одновременно и первым в мире космическим аппаратом, позволившим осуществить полёт человека в космическое пространство.
	Создавался под руководством генерального конструктора Сергея Павловича Королёва с 1958 по 1963 год.

Первый  человек, , облетевший вокруг Земли
Первый  корабль «Восток-1» с Ю. А. Гагариным на борту совершил только 1 оборот вокруг Земли, облетев планету за 108 минут.

Его «Восток-1» сделал виток вокруг Земли, пролетев 40 200 километров, а затем совершил посадку.

Первая женщина в космосе
	16 июня 1963 года, на борту космического корабля "Восток-6, советский космонавт Валентина Терешкова стала первой женщиной побывавшей в космосе. После 71 часа в космосе и 48 оборотов вокруг Земли она вернулась на Землю.
Первый шаг в
открытый космос
	Первый выход в космос был совершён советским космонавтом Алексеем Леоновым 18 марта 1965 года с борта космического корабля «Восход-2» с использованием гибкой шлюзовой камеры. Скафандр «Беркут», использованный для первого выхода
 	Общее время первого выхода составило 23 минуты 41 секунду (из них вне корабля 12 минут 9 секунд), и по его итогам был сделан вывод о возможности человека выполнять различные работы в открытом космосе.
Запуск «Союз 5» и
 «Союз 6»
	12 Январь 1969 - Запуск двух космических кораблей «Союз 5» и «Союз 6» с тремя летчиками – космонавтами на борту Алексей Елисеевым, Евгением Хруновым и Борисом Волыновым которые впервые совершили состыковку космических кораблей и имели возможность перейти из одного в другой.
	13 В октябре 1969 – Запуск трех космических кораблей «Союз 5», «Союз 6» и «Союз 7» с семью космонавтами на борту, которые проводили научные исследования и впервые в открытом  космосе  осуществили сварку металла.
«Союз – Аполлон»
	17 июля 1982 года был совершен одновременный вылет с космических станций СССР и США двух ракет которые достигнув земной орбиты земли выпустили спутники и совершили между ними состыковку, это программа получила название «Союз – Аполлон».


title: Презентація на тему «Галактики» (варіант 4)

text:
Галактики

Підготував учень 7-Б класу,
Лагода Віталій
Галактика
Галактика – гігантська, гравітаційно-зв'язана система із зірок і зоряних скупчень, міжзоряного газу і пилу, і темної матерії. Всі об'єкти в складі галактик беруть участь в русі відносно загального центру мас.
Галактики — надзвичайно далекі об'єкти. Відстань до найближчих з них прийнято вимірювати в мегапарсеках, а до далеких — в одиницях червоного зміщення. Найближча до нас галактика – туманність Андромеди – віддалена від Землі на відстані 2,52 млн. св. Років. Розрізнити на небі неозброєним оком можна всього лише три з них: туманність Андромеди (видно в північній півкулі), Велику і Малу Магелланові Хмари (видно в південній). Розрізнити зображення інших галактик до окремих зірок не вдавалося аж до початку XX століття. До початку 1990-их років налічувалося не більше 30 галактик, в яких вдалося побачити окремі зірки, і всі вони входили в Місцеву групу. Після запуску космічного телескопа «Хаббл» і введення в дію 10-метрових наземних телескопів число галактик, в яких вдалося розрізнити окремі зірки, значно зросло.
Місцева група
Місцева група – гравітаційно-пов'язана група галактик , що включає Чумацький Шлях , Галактику Андромеди ( M31 ) та Галактику Трикутника ( М33 ) .До Місцевої групи входить більше 50 галактик. Це число постійно збільшується з виявленням нових галактик. Центр мас Місцевої групи знаходиться приблизно на лінії, що з'єднує Чумацький Шлях і галактику Андромеди.

Основні частини галактики
Ядро - невелика область в центрі галактики.
Диск - відносно тонкий шар , в якому сконцентровано більшість об'єктів галактики. Підрозділяється на газопилової диск і зоряний диск .
Полярне кільце - рідкісний компонент . У класичному випадку галактика з полярним кільцем має два диска , що обертаються в перпендикулярних площинах. Центри цих дисків в класичному випадку збігаються. Причина виникнення полярних кілець до кінця не ясна.
Балдж - найбільш яскрава внутрішня частина сфероїдальної компонента.
Гало - зовнішній сфероїдальної компонент . Кордон між балджем і гало розмита і досить умовна.
Спіральна гілку - ущільнення з міжзоряного газу і переважно молодих зірок у вигляді спіралі. Швидше за все , є хвилями щільності , викликаними різними причинами , однак питання про їх походження до цих пір остаточно не вирішене.
Бар ( перемичка ) - виглядає як щільне витягнуте утворення, що складається із зірок і міжзоряного газу.
Основні частини галактики

Типи галактик
Галактика М32
Галактика NGC5078
Еліптичні галактики
Спіральні галактики
Галактика М81
Галактика NGC1365
Туманність Андромеди (галактика М31)
Галактика М101
Спіральні галактики з перемичкою
Галактика NGC 1300
Велика Магелланова Хмара
Мала Магелланова Хмара
Неправильні галактики
Активна галактика

Активна галактика – це галактика з активним ядром. Такі галактики поділяються на: сейфертовськи, радіогалактики, лацертиди і квазари. Є думка, що в центрі галактик з активним ядром знаходиться чорна діра, яка і є причиною підвищеної інтенсивності випромінювання, особливо в рентгенівському діапазоні. З ядра таких галактик зазвичай виривається релятивістський струмінь (джет). Відмінною рисою багатьох активних галактик є змінне (від декількох днів до декількох годин) рентгенівське випромінювання.

Взаємодіючі галактики
Взаємодіючі галактики – це галактики, розташовані в просторі досить близько, щоб взаємна гравітація істотно впливала на форму, рух речовини і зірок, на процеси зореутворення, а в деяких випадках і на обмін речовиною між галактиками. Для взаємодіючих галактик характерна наявність «хвостів», «мостів» і викидів речовини.

Взаємодія з супутником
Галактика Вир (M51) і NGC 5195
Галактика NGC 2207 і IC 2163
Зіткнення галактик
Галактики «Мишки» (NGC 4676A і 4676B)
Галактики «Антени» або «Вуса» (NGC 4038 і 4039)
Теорії виникнення галактик
Ієрархічна теоріяЗгідно з першою, після виникнення перших зірок у Всесвіті почався процес гравітаційного об'єднання зірок у скупчення і далі в галактики. Останнім часом ця теорія поставлена під сумнів. Сучасні телескопи здатні «заглянути» так далеко, що бачать об'єкти, що існували приблизно через 400 тис. років після Великого вибуху. Виявилося, що на той момент вже існували сформувалися галактики. Передбачається, що між виникненням перших зірок і вищевказаним періодом розвитку Всесвіту пройшло занадто мало часу, і галактики сформуватися не встигли б.
Інфляційна теоріяІнша поширена версія полягає в наступному. Як відомо, у вакуумі постійно відбуваються квантові флуктуації. Відбувалися вони і на самому початку існування Всесвіту, коли йшов процес інфляційного розширення Всесвіту з надсвітовою швидкістю. Це означає, що розширювалися і самі квантові флуктуації. Ті з них, які існували в момент припинення інфляції, залишилися «розтягненими» і таким чином виявилися першими неоднорідностями у Всесвіті. Виходить, що матерія мала близько 400 тис. років на гравітаційне стиснення навколо цих неоднорідностей і утворення газових туманностей. А далі почався процес виникнення зірок і перетворення туманностей в галактики.
Деякі відомості про Молочний Шлях
Тип – спіральна галактика з перемичкою
Діаметр –100 000 св. років
Товщина – 3000 св. років
Число зірок – 2—4·1011
Вік найстарішої з відомих зірок – 13,2 млрд років
Відстань від Сонця до галактичного центра 26 000 ± 1 400 св. років
Галактичний період обертання Сонця 225—250 млн років
Період обертання спіральної структури 50 млн років

Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Меркурій» (варіант 12)

text:
Меркурій
Меркурій – найближча до Сонця планета і найменша з „великих” планет; її діаметр становить близько 0,4 діаметра Землі, маса приблизно в 20 раз менша від земної маси. Зоряна доба, тобто період обертання навколо осі відносно зір, становить 58,65 нашої доби. Середня відстань Меркурія від Сонця становить 57,9 млн. км, а зоряне обертання навколо Сонця робить за 88 днів.

Планету названо на честь римського бога Меркурія, послідовника грецького Гермеса та вавилонського Набу. Давні греки часів Гесіода назвали Меркурій «Στίλβων» (Стилбон, блискучий). До V століття до н. е. греки вважали, що Меркурій, видимий на вечірньому та вранішньому небі — це два різні об'єкти.
Планета майже завжди залишається схованою й променях ранкової або вечірньої заграви і бачити її в наших широтах вдається рідко. Тому про її природу знають дуже мало.
Спостерігати Меркурій дуже важко. Поляризація дослідження дають можливість вважати, що за своєю природою, як і за розміром Меркурій схожий на Місяць.
Проходження Меркурія трапляються в середньому 13 раз за століття; вони бувають тільки в травні і листопаді; останнє проходження спостерігалося 14 листопада 1953 року.
У Меркурія супутників не знайдено. Помітною відмінністю є мала кількість западин, подібних до місячних „ морів”.
Несподівано було виявлено магнітне поле Меркурій, напруженість якого становить близько 1% напруженості магнітного поля біля поверхні Землі
Швидкість обертання Меркурія вище, ніж в інших планет. З за швидкості свого обертання і найкоротшої з усіх великих планет орбіти, у Меркурія найкоротший рік: із середньою швидкістю 48 км/сек він робить повний оборот навколо Сонця за 88 днів земної доби. За цей час планета робить всьго півтора обороту навколо своєї осі.
Орбіта Меркурія дуже витягнута: перигелій дорівнює 46 мільйонам км від Сонця, а афелій - 70 мільйонів км.
Цікаві факти
Меркурій — найшвидша планета в Сонячній Системі, вона рухається орбітою навколо Сонця з середньою швидкістю 47,87 км/с, що майже вдвічі більше швидкості Землі. Тому один рік на Меркурії становить усього 87,99 днів.
Меркурій — вельми складний об'єкт для спостереження у високих широтах Землі через те, що він завжди спостерігається при сході або заході Сонця. Існує історія про те, що Микола Коперник, спостерігаючи астрономічні об'єкти в умовах північних широт та туманного клімату Прибалтики, жалкував, що за все життя так і не побачив Меркурія. У низьких широтах Меркурій спостерігається краще.
З усіх планет, видимих неозброєним оком, лише Меркурій не має власного штучного супутника.

На Меркурії не існує пір року. Поряд з полюсами є ділянки, до яких сонячні промені не доходять ніколи. Дослідження, здійснене радіотелескопом Аресібо, дозволяє припустити, що в цих холодних та темних зонах є льодовики. Льодовиковий шар може досягати 2 м і вкритий шаром пилу.
Отже, Меркурій - це царство пустель. Одна його половина - гаряча кам'яна пустеля, інша половина - крижана пустеля, бути може, покрита замерзлими газами.
Дякую за увагу!


Презентація на тему «Сонячна система» (варіант 5)


title: Презентація на тему «Water pollution» (варіант 4)

text:
Water pollution
Nowadays, the environment is polluted in many ways: water  pollution air pollution, soil pollution.
Water pollution is one of the famous and one of the largest problems in our world
People in Africa can not drink clean water,their children die because a big part of our water has been polluted.
The factory released waste in water and fish are die
Water pollute killed animals and plants too

Many rivers and lakes are poisoned now
The most water pollutants are chemical,biological and phesical materials.
The most dirty river in the world is Tsitarum. This river located in Indonesia.
All this is very harmful to our planet…
How can we protect our planet?
First, we need to cleanse the planet of garbage.
Second, we need to restore nature. Plant trees.
Third, the use of eco- friendly cars.
We can save the planet!
Thank you for your attention!


title: Презентація на тему «Венера» (варіант 24)

text:
Венера (планета)
Підготував учень 11 класу
Федорчук Максим
Вчитель
Бачок Т.М.
Вене́ра — друга внутрішня планета Сонячної системи з періодом обертання навколо Сонця в 224,7 земних діб. Названа на честь Венери, богині любові з римського пантеону. Це єдина з восьми основних планет Сонячної системи, яка отримала назву на честь жіночого божества. За розміром майже така сама, як Земля.
Венера — внутрішня планета, і на земному небосхилі не віддаляється від Сонця далі 48°. Венера — третій за яскравістю об'єкт на небі; її блиск поступається лише блиску Сонця та Місяця. Належить до планет, відомих людству з найдавніших часів.
Українська народна назва — Зоря. Оскільки Венера спостерігається ввечері після заходу сонця або вранці перед світанком, українці її називали «Зоря вечірня» або «ранкова Зоря»[.
Планетарні характеристики
Орбіта Венери ближча до кола, ніж орбіта будь-якої іншої планети Сонячної системи. Її ексцентриситет становить всього лише 0,0068. Період обертання навколо Сонця (венеріанський рік) становить 224,7 земно  Сидеричний період обертання Венери навколо своєї осі (зоряна доба) становить 243,018 земної доби. Тривалість сонячної доби на планеті становить близько 116,75 земних діб.Як і координати її Північного полюса (пряме піднесення = 272,57°, схилення = +67,14°), його отримано в результаті спільної обробки бортових радіолокаційних і доплеровских вимірів «Магеллана» і «Венери-15, −16» для 20 опорних точок на поверхні Венери[
ї доби. Іноді Венер Хоча у Венери й Землі близькі розміри, середня густина й навіть внутрішня будова, проте Земля має досить потужне магнітне поле, а Венера його не має. а підходить до Землі на відстань, меншу 40 млн км. За однією з сучасних теорій  напруженість дипольного магнітного поля залежить від прецесії полярної осі і вектора кутової швидкості. Саме цей параметр на Венері мізерно малий, але виміри свідчать про нижчу напруженість, ніж та, яку передбачає теорія. Хоча загального дипольного поля у Венери немає, проте магнітне поле, хоча й досить слабке, на Венері є. У провідному шарі атмосфери, іоносфері, магнітне поле наводиться сонячним магнітним полем і сонячним вітром. Міжпланетне магнітне поле напруженістю близько 10 нТл взаємодіє з іоносферою планети, яка рухається в ньому. Оскільки іоносфера — провідник, у ній з'являються електричні струми, які, у свою чергу, збуджують магнітні поля. Щоправда, вони мають локальний характер, орієнтовані випадково, мають невелику напруженість (15-20 нТл). Взаємодія цих полів з плазмою сонячного вітру ще більше ускладнює явище. Тому у Венери немає радіаційних поясів у традиційному їх розумінні.
Атмосфера
Про те, що у Венери є атмосфера, стало відомо 1761 p., відкриття належало М. В. Ломоносову, який спостерігавпроходження планети перед диском Сонця. Густина атмосфери Венери в 35 разів більша за земну. Тиск на поверхні планети становить близько 95 атмосфер. Складається ця атмосфера, здебільшого, з вуглекислого газу з домішками азоту й кисню. Вуглекислий газ, пропускаючи сонячні промені, дозволяє поверхні нагріватися, але поглинає інфрачервоне випромінювання розігрітої поверхні, що є причиною парникового ефекту. Через це температура на поверхні Венери набагато вища за земну.
Хмарний шар Венери, що ховає від нас її поверхню, розташовано на висоті 49-68 км над поверхнею, за щільністю він нагадує легкий туман і складається, в основному, з пари 80% сірчаної кислоти. Хмари Венери рухаються зі сходу на захід за переважаючими на планеті вітрами і роблять повний оберт навколо її осі за 4 дні, а освітленістьна поверхні в денний час схожа на земну в похмурий день.
 Супутникові радіолокаційні дослідження показали, що на поверхні Венери є великі за діаметром, але неглибокі кратери — як ударні, так і вулканічні. Також на Венері знайдено кілька гірських ділянок. Найбільший гірський район — Земля Іштар — за площею вдвічі перевищуєТибет. У центрі його на висоту 10—11 км підіймається гігантський гірський масив. Склад матеріалу поверхні Венери, визначений у декількох місцях посадки, виявився близьким до складу земних базальтів.
Дослідження
Вже 1610 р. Галілео Галілей за допомогою телескопічних спостережень вивчав зміну фаз у Венери, тобто зміну її видимої форми від диска до вузького серпа. Перші відомості про поверхню планети було отримано з Землі в 30-х роках XX ст. за допомогою новітнього винаходу — радіотелескопів. 12 лютого 1961 р. радянськими вченими було запущено першу автоматичну станцію «Венера-1», яка через три місяці пройшла на відстані близько 100 тис. км від Венери і вийшла на орбіту супутника Сонця. У грудні 1962 р. американці запустили в космос зонд «Маринер-2», що пройшов від Венери на відстані 35 тис. км. Починаючи з 1965 р. на Венеру було надіслано серію космічних станцій «Венера», які «крок за кроком» наближалися до поверхні планети. 1967 року вперше в історії людства було проведено сеанс радіозв'язку, що тривав 93 хвилини.Радянські вчені зробили корпуси апаратів міцнішими, і це дозволило одному апарату спуститися до рівня 19 км від поверхні планети, а наступному — приземлитися на саму поверхню, де він пропрацював протягом 53 хвилин. Умови виявилися надзвичайно суворими: тиск сягав 90 атмосфер, температура — 500 °C, хмарний покрив, який огортає планету, виявився перенасиченим вуглекислим газом. 1972 р. була створено автоматичну міжпланетну станцію «Венера-8» нового покоління. У лютому 1974 року на відстані 6 тис. км від Венери пройшов американський пролітний зонд «Маринер-10», оснащений телевізійною камерою, ультрафіолетовим спектрометром й інфрачервоним радіометром. 1975 року уперше станції нового покоління «Венера-9» і «Венера-10» стали штучними супутниками Венери, на які зі спускних апаратів передавалася, а потім — ретранслювалася на Землю —, інформація. Уперше з планети було передано панорамні телевізійні зображення. 1984 року з інтервалом у 6 діб в СРСР були запущені однакові АМС «Вега-1» і «Вега-2», обладнані спускними апаратами.
Геологія
Аналіз даних «Венери-15,16» привів до висновку про те, що в межах зони зйомки немає ознак «тектоніки плит»— типової для Землі глобальної організації геологічної активності, для якої характерний поділ верхньої твердої оболонки — літосфери — на кілька великих плит, що пересуваються горизонтально одна щодо іншої. Головною рушійною силою вулканічних тектонічних процесів на Венері, за результатами аналізу даних «Венери-15,16», є вертикальні, висхідні й спадні, пересування речовини надр планети за рахунок теплових неоднорідностей — так званих «гарячих плям». Гарячі плями відомі й у геології, але їх роль другорядна.
Результати зйомки «Венери-15,16» привели до відкриття ключових елементів геології Венери. Вперше в цій області на зміну здогадам прийшло тверде знання.
Було встановлено, що ендогенні геологічні процеси — базальтовий вулканізм і розломна тектоніка — панують над екзогенними процесами. Не виявлено ніяких слідів діяльності рідкої води на планеті. Це обставина й деякі особливості розподілу ударних кратерів за розміром показали, що умови, близькі до сучасних, були на Венері протягом усього простеженого в глиб часу проміжку геологічної історії планети.

Поверхня
У зоні зйомки «Венери-15, −16» було виявлено близько 150 ударних кратерів діаметром від 8 до 140 км.
І рівнини, і тесери розсічено протяжними (тисячі кілометрів), складно побудованими жолобами, утвореними роями тектонічних розламів. За топографією і морфологією вони схожі на рифтові зони Землі і, вочевидь, мають таку ж природу. На поверхні рівнин планети у кількох місцях, зафіксованих на знімках «Магеллана», виявлено загадкові «русла» довжиною від сотень до декількох тисяч кілометрів і шириною від 2-3 до 10-15 км. Вони мають типові ознаки долин, прорізаних плином рідини, — меандровидні звивини, поділ і сходження окремих «рукавів», а іноді — щось схоже надельти річок. На початку найдовшого русла, названого долиною Балтис, довжиною близько 7000 км із дуже помірною (2-3 км) шириною перебуває вулкан поперечником близько 100 км. Залишається загадкою, яка рідина прорізала ці русла. Найпростіше було б вважати, що вони — результат термічної ерозії потоком базальтової лави. Але розрахунки доводять, що у потоку базальтової лави не вистачить запасу тепла на шлях довжиною 7000 км. На знятих «Магелланом» 98% поверхні планети пощастило знайти близько 930 ударних кратерів діаметром від 2 до 280 км. На його знімках можна побачити деякі несподівані аспекти процесу утворення ударних кратерів в умовах Венери. Виявилося, що в багатьох кратерів частина викидів поводить себе як плинна субстанція, утворює спрямовані, зазвичай в один бік від кратера, великі потоки довжиною в десятки кілометрів, а іноді й більше. Важливою властивістю популяції венеріанських ударних кратерів є характер їх розподілу на поверхні, що ніяк не відрізняється від випадкового, а також те, що більшість кратерів, вочевидь, не затоплено лавами з навколишніх рівнин, не порушено навколишніми тектонічними деформаціями, і вони виглядають «накладеними» як на рівнини, так і на тесери. Це може означати, що більша частина спостережуваних вулканічних і тектонічних рельєфів поверхні Венери сформувалася до початку накопичення кратерної популяції, за порівняно короткий проміжок часу 300–500 млн років тому. Але одночасно це означає, що вулканічні і тектонічні утворення, на які накладено кратери, сформувалися дуже швидко. Час утворення має бути набагато меншим за 300–500 млн років, тому, що інакше кількість кратерів на старих і молодих ділянках помітно відрізнялася б і їх розподіл на поверхні не був би випадковим.

Венера в різних культурах
У ритуальному варіанті календаря майя, що застосовується й іншими народами Мезоамерики,існували цикли по 584 дня, що приблизно збігаються з синодичним періодом обертання Венери. Особливу роль Венера відігравала в міфології й астрономії інків, де вона називалася Ч'аска.

Венера в літературі та анімації

В оповіданнях Рея Бредбері клімат планети вкрай дощовий (дощ іде завжди або припиняється лише раз на 7 років);

У науково-фантастичному романі Олександра Зорича «Сомнамбула» описано тераформування Венери. Планету спочатку охолоджують, затінюючи від Сонця штучним кільцем, а потім позбавляються від основної маси дуже товстою атмосфери, «здуваючи» її протуберанцями, спрямованими за допомогою особливого гравітаційного пристрою;

У повісті Олександра Казанцева «Планета бур» (роман «Онуки Марса») космонавти-дослідники зустрічаються з тваринним світом і слідами розумного життя на Венері.

У романі Олександра Бєляєва «Стрибок у ніщо» жменька капіталістів тікає від світової пролетарської революції в Космос, висаджується на Венері й засновується там. Планету в романі показано приблизно як Землю в мезозойську еру;


title: Презентація на тему «История развития космонавтики» (варіант 1)

text:
История развития
космонавтики
Зарождение ракетной техники
Идея реактивного движения, первой ракеты и ее воплощение родились в Китае примерно во 2 веке н.э. Движущей силой ракеты был порох. Китайцы сначала использовали это изобретение для развлечений - китайцы до сих пор являются лидерами в производстве фейерверков. А затем поставили эту идею на вооружение, в прямом смысле слова: такой "фейерверк" привязанный к стреле увеличивал дальность ее полета примерно на 100 метров (что было одной третью от всей длины полета), а при попадании цель зажигалась. Было и более грозное оружие на том же принципе - "копья яростного огня".

В примитивном виде реактивные ракеты существовали до 19 века. Только в конце 19-го века стали предприниматься попытки объяснить реактивное движение. В России одним из первых этим вопросом занялся Н. И. Тихомиров. Тихомиров предлагал использовать в качестве движущей силы реакцию газов. Тихомиров стал заниматься этими вопросами позже Циолковского, но в смысле реализации продвинулся дальше.
В 1912 году он представил морскому министерству проект реактивного снаряда. Изобретение Тихомирова получило положительную оценку экспертной комиссии. В 1921 по предложению Тихомирова в Москве была создана  лаборатория для разработки его изобретений, получившая впоследствии наименование ГДЛ.

Тихомиров Николай Иванович
Параллельно с Тихомировым над ракетами на твердом топливе трудился бывший полковник царской армии Иван Граве. В 1926 году он получил патент на ракету, которая в качестве топлива использовала особый состав дымного пороха. Он стал пробивать свою идею, писал даже в ЦК ВКП, но эти хлопоты завершились вполне типично для того времени: полковник царской армии Граве был арестован и осужден. Но И. Граве еще сыграет свою роль в развитии ракетной техники в СССР, и примет участие в разработке ракет для знаменитой "Катюши".
В 1928 году была запущена ракета, топливом для нее служил порох Тихомирова. В 1930 году на имя Тихомирова выдан патент на рецептуру такого пороха и технологию изготовления шашек из него.

Иван Граве
На смену Ивану Граве пришёл Королёв С. П. который ранее принимал активное участие в создании и производстве фронтового бомбардировщика Ту-2 и одновременно инициативно разрабатывал проекты управляемой аэроторпеды и нового варианта ракетного перехватчика. Это послужило поводом для перевода Королёва в 1942 г. в другую организацию такого же лагерного типа — ОКБ НКВД СССР при Казанском авиазаводе № 16, где велись работы над ракетными двигателями новых типов с целью применения их в авиации.
В период работы в РНИИ Королёв разрабатывал ряд проектов ЛА, в том числе проекты управляемой крылатой ракеты 212 (летавшей в 1939) и ракетопланера РП-318-1 (1940). В 1942-46 Королев работал в ГДЛ-ОКБ заместителем главного конструктора двигателей, занимаясь проблемой оснащения серийных боевых самолетов жидкостными ракетными ускорителями. В августе 1946 назначен главным конструктором баллистических ракет.

Королев Сергей Павлович
Под руководством Королёва созданы первые космические комплексы, многие баллистические и геофизические ракеты, запущены первые в мире межконтинентальная баллистическая ракета (Р-7) , ракета-носитель "Восток" и ее модификации, первый искусственный спутник Земли (ИСЗ);осуществлены полеты космических кораблей (КК) "Восток" и "Восход", на которых впервые в истории совершены космический полет человека (Ю.А. Гагарин) и выход человека в космическое пространство (А.А. Леонов); созданы первые космические аппараты (КА) серий "Луна", "Венера", "Марс", "Зонд", ИСЗ серий "Электрон", "Молния-1" (спутники связи) и некоторые ИСЗ серии "Космос". Под руководством Королёва получила начало разработка КА для пилотируемого полета на Марс.
Развития
космонавтики
Первый советский искусственный спутник Земли
4 октября 1957 года – впервые в мире был запущен советский искусственный спутник земли, открывший эру освоения человеком космоса.
Второй советский спутник
3 ноября 1957 года – запущен второй советский спутник, который имел на борту научную аппаратуру для исследования солнечного излучения и космических лучей, а также подопытное животное – собаку Лайку.
Третий советский спутник
15 мая 1958 года – был запущен третий советский спутник, который весил 1326 кг. Его научная аппаратура продолжала исследование космоса.
Советская автоматическая межпланетная станция
В октябре 1959 года – была запущена советская автоматическая межпланетная станция, которая сфотографировала обратную сторону Луны, что позволило составить карту обратной стороны Луны.
«Восток-1»
12 апреля 1961 года – впервые в мире гражданин СССР – первый летчик-космонавт Юрий Алексеевич Гагарин на корабле-спутнике “Восток-1″ совершил облёт вокруг Земли с космической скоростью около 29000 км\час.
«Марс-1»
1 ноября 1962 года – мощная многоступенчатая ракета-носитель вывела на траекторию к Марсу автоматическую межпланетную станцию “Марс-1″.
«Марс-1»
Исследования, выполненные с помощью межпланетной станции «Марс-1», позволили решить ряд важных технических проблем и получить ценный экспериментальный материал. Впервые удалось осуществить радиосвязь с межпланетной станцией, находившейся на расстоянии 106 миллионов километров. Расстояние до станции было столь велико, что время между посылкой радиосигнала с Земли и получением ответа с борта станции составляло около 12 минут.
Полет автоматической станции дал возможность получить новые данные о физических свойствах районов космического пространства, расположенных на пути ее движения между орбитами Земли и Марса. Получена информация о потоках ионизированного газа, выбрасываемых с поверхности Солнца, о напряженности магнитных полей и распределении метеорного вещества в космическом пространстве.
«Восход-2»
18-19 марта 1965 года – на орбиту Земли выведен космический корабль “Восход-2” с экипажем в составе П.И. Беляева и А.А.Леонова. Во время полёта лётчик-космонавт Леонов Алексей Архипович впервые в истории осуществил выход из корабля-спутника непосредственно в космическое пространство.
«Восход-2»Из сообщения ТАСС 18 марта 1965 года
«Сегодня, 18 марта 1965 года, в 11 часов 30 минут по московскому времени при полете космического корабля «Восход-2» впервые осуществлен выход человека в космическое пространство. На втором витке полета второй пилот летчик-космонавт подполковник Леонов Алексей Архипович в специальном скафандре с автономной системой жизнеобеспечения совершил выход в космическое пространство, удалился от корабля на расстоянии до пяти метров, успешно провел комплекс намеченных исследований и наблюдений и благополучно возвратился в корабль. С помощью бортовой телевизионной системы процесс выхода товарища Леонова в космическое пространство, его работа вне корабля и возвращение в корабль передавались на Землю и наблюдались сетью наземных пунктов. Самочувствие товарища Леонова Алексея Архиповича в период его нахождения вне корабля и после возвращения в корабль хорошее. Командир корабля товарищ Беляев Павел Иванович чувствует себя также хорошо.»
«Луна-9»
3 февраля 1966 года советская автоматическая станция «Луна-9» опустилась на поверхность Луны в районе Океана Бурь. Тем самым впервые была совершена мягкая посадка на поверхность ближайшего к нам небесного тела, открывшая новые возможности для дальнейшего изучения Луны.
«Сервейор-1», «Луна-13»
В том же году удалось посадить на Луну еще два аппарата: в середине года американский космический аппарат «Сервейор-1», а в конце года — советскую автоматическую станцию «Луна-13». На основании исследований, проведенных советскими и американскими космическими аппаратами на поверхности нашей небесной соседки, были получены первые сведения о механических, физических и химических характеристиках лунного грунта.

«Венера-3»
В то же время продолжалось дальнейшее изучение планет Марса и Венеры с помощью космических аппаратов. Так, в марте 1966 года советская автоматическая станция «Венера-3» достигла Венеры. Это был первый в мире перелет на другую страну.
«Венера-3»
«Венера-3» — автоматическая межпланетная станция, предназначенная для исследования планеты Венера. Летела в паре с «Венерой-2». Им не удалось передать данные о самой Венере, но были получены научные данные о космическом и околопланетном пространстве в год спокойного Солнца. Большой объем траекторных измерений представил собой большую ценность для изучения проблем сверхдальней связи и межпланетных перелетов. Были изучены магнитные поля, космические лучи, потоки заряженных частиц малых энергий, потоки солнечной плазмы и их энергетические спектры, космические радиоизлучения и микрометеоры.
Масса аппарата — 960 кг.
«Зонд-5», «Зонд-6»
Важный этап в развитии космонавтики был ознаменован полетами автоматических и пилотируемых аппаратов к Луне с возвращением на Землю. Особый интерес представляют рейсы советских космических аппаратов «Зонд-5» и «Зонд-6», которые осенью 1968 года, облетев Луну, успешно возвратились со второй космической скоростью на Землю и доставили большой объем научной информации. Так, впервые в истории космонавтики была проложена космическая трасса «Земля—Луна—Земля».
«Союз-4», «Союз-5»
16 января 1969 года осуществлена первая ручная стыковка космических кораблей "Союз-4" и "Союз-5". А 17 июля 1975 года состоялась первая стыковка международных экипажей - советского космического корабля "Союз" и американского корабля "Аполлон".
Первое десятилетие
 За первое десятилетие Космической эры, начавшейся 4 октября 1957 года в нашей стране было запущено 254 космических аппарата. Только в 1971 году в Советском Союзе стартовало около 100 космических аппаратов различного назначения: спутники Земли, межпланетные автоматические станции к Луне, Марсу и Венере, космические корабли “Союз-10” и “Союз-11“, орбитальная научная станция “Салют”.
Россия построила восемь орбитальных станций, аналогичных которым нет ни в одной стране мира. Семь станций "Салют" проработали в космосе 20 лет.
«Мир»
Триумфом советской космонавтики явился запуск 20 февраля 1986 года на орбиту Земли орбитальной научной станции “Мир“.
«Мир» («Салют-8») — советская (позднее российская) орбитальная станция, представлявшая собой сложный многоцелевой научно-исследовательский комплекс. 23 марта 2001 года станция была затоплена в Тихом океане.
«Мир»сообщает ТАСС:
«Станция “Мир” оснащена новой системой стыковки с шестью стыковочными узлами и представляет собой базовый блок для построения многоцелевого постоянно действующего пилотируемого комплекса со специализированными орбитальными модулями научного и народнохозяйственного назначения.»
«Мир»
Так появилось космическое око страны, от которого не могли укрыться ни один авианосец, ни одна пусковая ракетная установка, ни одно крупное передвижение войск. Все 15 лет, пока станция “Мир” трудилась на благо Родины, она росла, развивалась, совершенствовалась и выросла до массы в 137 тонн, имея на борту 11,5 тонны самой совершенной научной аппаратуры высочайшего класса, в создании которой участвовало 27 стран мира. За 15 лет на ней работали 104 космонавта из 11 стран, получившие бесценные научные и технологические результаты, недосягаемые в земных условиях. Запомним дату трагедии космонавтики России, 23 марта 2001 года станция была затоплена в Тихом океане.


Презентація на тему «Історія астрономії» (варіант 2)


title: Презентація на тему «Меркурій» (варіант 13)

text:
Тема уроку : Меркурій
Ціль уроку
1. Довідатися про історію вивчення планети , з античних часів.
2. Вивчити основні характеристики планети.
3.Підсумування вивченого.
Мерку́рій — найближча до Сонця велика планета Сонячної системи. Обертається навкола Сонця за 87,969 земних діб. Меркурій належить до внутрішніх планет, оскільки його орбіта лежить ближче до Сонця, ніж пояс астероїдів. Після позбавлення Плутонастатусу планети, Меркурій є найменшою планетою Сонячної системи.
Планету названо на честь римського бога Меркурія, послідовника грецького Гермеса та вавілонського Набу.. До V століття до н. е. греки вважали, що Меркурій, видимий на вечірньому та вранішньому небі — це два різні об'єкти. У Стародавній Індії Меркурій називали Будда  та Рогінея. У китайській, японській, в'єтнамській та корейських мовах Меркурій називають Водяною зіркою
Особливості руху
Меркурій обертається навколо Сонця доволі витягнутою еліптичною орбітою, площина якої нахилена до площини екліптики під кутом 7°00'15". Відстань від Меркурія до Сонця змінюється від 46,08 млн км до 68,86 млн км. Період обертання навколо Сонця (меркуріанський рік) становить 87,97 земної доби, а середній інтервал між однаковими фазами (— 115,9 земної доби. Відстань до Меркурія від Землі змінюється від 82 до 217 млн км. Максимальний кутовий розмір планети при спостереженні з Землі становить 13", мінімальний — 5". Середня швидкість руху Меркурія орбітою навколо Сонця — 47,89 км/с.
Період обертання Меркурія навколо своєї осі дорівнює 58,646 діб, що становить 2/3 від періоду обертання навколо Сонця.Це становить близько 175,92 земної доби. Обертання Меркурія є результатом дії припливного тертя і крутного моменту гравітаційних сил з боку Сонця, зумовленого тим, що на Меркурії розподіл мас не є строго концентричним Вісь обертання Меркурія нахилена до площини його орбіти не більш ніж на 3, тому помітних сезонних змін на цій планеті не повинно існувати. Для спостережень із Землі Меркурій — незручний об'єкт. Як внутрішня планета, він не віддаляється від Сонця більш ніж на 28° і видимий лише на фоні вечірньої або ранкової зорі.
Меркурій у стародавній астрономії
У Стародавній Греції у часи Гесіода планета була відома під назвами («Стілбон»), що означає мерехтіння, та («Гермаон»), що є формою імені бога Гермеса. Пізніше греки почали назвати планету «Апполон», коли вона була видимою на ранковому небі, і «Гермес», коли її було видно ввечері. Близько IV ст. до н. е. грецькі астрономи усвідомили, що насправді ці два об'єкти — одне й те саме небесне тіло. Римляни назвали планету на честь швидконогого бога торгівлі Меркурія, який є наступником грецького Гермеса, через те, що вона пересувається на небі швидше за інші планети
У Стародавньому Китаї Меркурій мав назву Чень-сін  «Ранкова зоря». Він асоціювався з напрямком на північ, чорним кольором і елементом води в У сучасній китайській, корейській, японській тав'єтнамській культурах назва планети буквально означає «Водяна зірка»,. В Індійській міфології для Меркурія використовували ім'я бога Будхи , сина Соми.. Майя уявляли Меркурій як сову, яка була посланцем замогильного світу.
Наземні телескопічні дослідження
Перше телескопічне спостереження Меркурія було зроблене Галілео Галілеєм на початку XVII ст. Хоча він спостерігав фази Венери, його телескоп був недостатньо потужним, щоб спостерігати фази Меркурія. Покриття однією планетою диска іншої з Землі спостерігається дуже рідко. Венера покриває Меркурій раз на кілька століть і ця подія спостерігалась в історії тільки одного разу — 28 травня 1737 року Джоном Бевісом у Гринвіцькій обсерваторії. Наступне покриття Меркурія Венерою відбудеться 3 грудня 2133 року
У червні 1962 року група науковців Інституту радіотехніки та електроніки Академії наук СРСР під керівництвом Володимира Котельнікова провела перші радіолокаційні спостереження планети та виявила схожість відбивних властивостей Меркурія та Місяця. Трьома роками пізніше подібні дослідження, здійснені американцями Гордоном Петтергілом та Р. Дьюсом за допомогою радіотелескопа обсерваторії Аресібо в Пуерто-Рико, переконливо довели, що період обертання Меркурію становить близько 59 днів.Близькість Сонця створює деякі проблеми і для телескопічного вивчення Меркурія. Так, наприклад, телескоп «Габбл» ніколи не використовувався і не буде використаний для спостереження цієї планети. Його будова не дозволяє спостерігати близькі до Сонця об'єкти — спроба зробити це пошкодить апаратуру.
Меркурій залишається найменш вивченою планетою земної групи. Лише два апарати було спрямовано на її дослідження. Першим був «Марінер-10», що у 1974—1975 роках тричі пролетів повз Меркурій: максимальне зближення становило 320 км. У результаті було отримано кілька тисяч знімків, що охоплюють приблизно 45% поверхні планети. Подальші дослідження з Землі вказали на можливість існування водяного льоду в полярних кратерах
Сьогодні НАСА здійснює другу місію до Меркурію під назвою MESSENGER. Апарат було запущено 3 серпня 2004 року, а в січні 2008 року апарат вперше здійснив політ повз свою ціль — Меркурій. Для виходу на орбіту навколо планети у 2011 році апарат зробив ще два гравітаційні маневри повз планету: у жовтні 2006 року та в червні 2007 року, під час яких було зроблено перевірку обладнання.На початку 2013 року NASA заявило про складення повної точної карти поверхні планети за допомогою апарату Messenger, який знаходиться на орбіті Меркурія з 2011 року.
Розміри, форма і маса
За формою Меркурій близький до кулі з екваторіальним радіусом що приблизно в 2,6 раза менше, ніж у Землі. Відхилення геометричного центру планети (кулі) від центру мас — у межах 1,5 кілометри. Площа поверхні Меркурія в 6,8 разів, а об'єм — у 17,8 разів менші, ніж Землі.
Маса Меркурія дорівнює 3,31·1023 кг, що приблизно в 18 разів менше за масу Землі. Середня густина близька до земної і становить 5,44 г/см³. Прискорення вільного падіння поблизу поверхні — 3,7 м/с2.
Температура і рельєф поверхні
Як найближча до Сонця планета, Меркурій одержує від центрального світила значно більшу енергію, ніж, наприклад, Земля (у середньому в 10 разів). Через витягнутість орбіти потік енергії від Сонця змінюється приблизно вдвічі. Але вже на глибині декількох десятків сантиметрів значних коливань температури немає, що є наслідком дуже низької теплопровідності порід.
Поверхню Меркурія вкрито подрібненою речовиною базальтового типу, вона досить темна. Судячи зі спостережень із Землі і фотографій з космічних апаратів, вона в цілому схожа на поверхню Місяця, хоча контраст між темними і світлими ділянками менш помітнийЗгідно з останніми даними наукової місії MESSENGER, на поверхні планети біля Південного Полюсу можливе існування регіонів, вкритих водяним льодом, незважаючи на близькість до Сонця. Це пояснюється постійним перебуванням цих ділянок у тіні.
Атмосфера і фізичні поля
Над поверхнею Меркурія є сліди дуже розрідженої атмосфери, що містить, крім гелію, також водень, вуглекислий газ, вуглець, кисень .Близькість Сонця зумовлює суттєвий вплив на Меркурій сонячного вітру. Завдяки цій близькості значним є і припливний вплив Сонця на Меркурій, що має призводити до виникнення над поверхнею планети електричного поля, напруженість якого може бути приблизно вдвічі більшою, ніж у «поля ясної погоди» над поверхнею Землі, і відрізняється від останнього порівняною стабільністю.
Цікавий факт
Меркурій — найшвидша планета в Сонячній Системі, вона рухається орбітою навколо Сонця з середньою швидкістю 47,87 км/с, що майже вдвічі більше швидкості Землі. Така швидкість і той факт, що Меркурій розміщений ближче до Сонця, ніж Земля, приводять до того, що один рік на Меркурії становить усього 87,99 днів.


title: Презентація на тему «Полеты на Марс»

text:
Полеты на другие планеты
Подготовили ученики 42 группы
Петренко Дмитрий
Козаченко Ростислав
Полеты на Марс
Марсоход «Спирит»
Марсоход «Оппортьюнити»
Марсоход «Оппортьюнити» на последней стадии разработки
Основные характеристики Морсоходов «Оппортьюнити» и «Спирит»
Запуск «Оппортюнити» ракетой Дельта-2 7925-H
Старт ракеты «Дельта»-2 с марсоходом «Спирит» на борту.
Первая цветная панорама местности на которой видны окрестности кратера Игл
Обнажение горной породы «Эль-Капитан»
Панорама кратера Фрам, 24 апреля 2004 года
Метеорит — Heat Shield Rock
Марсоход «Кьюриосити»
Основные характеристики Марсохода «Кьюриосити»
Космический аппарат в собранном виде.
Запуск марсохода с мыса Канаверал.
Полеты на Луну
Первый в мире луноход (СССР)
Лунный автомобиль


title: Презентація на тему «Будова Всесвіту» (варіант 9)

text:
Будова Всесвіту
Вступ
	Що є Земля, Місяць, Сонце, зорі?  Де починається і де закінчується Всесвіт?  Коли він виник і з чого складається?  Що сприяло його утворенню?  Де межі його пізнання?  Можна поставити ще безліч подібних питань, що стосуються Всесвіту, але якщо питання ставиться, а відповідь на нього не отримана, виходить, вона ще не знайдена.

Що ж таке Всесвіт?
	Всесвіт - це все, що існує. Він нескінченний у часі й просторі, хоча кожна його часточка має свій початок і кінець, як у часі, так і в просторі. Всесвіт складається з дрібних порошин і атомів, величезних скупчень речовини і зоряних світів і систем.
	Існує наукова дисципліна, що являє собою вчення про загальні закономірності будови Всесвіту, і називається вона космологією.

Космологія
	Космологія - вчення, що включає в себе теорію всієї охопленої астрономічними спостереженнями області світу як частини Всесвіту. Сутність її полягає в тому, що замість об'єкта, шо цікавить, вивчається його модель, яка більш-менш точно повторює оригінал або його найбільш істотні особливості. Узята за зразок модель необов'язково є матеріальною копією об'єкта.
	Всесвіт складається з численних зір, об'єднаних у гігантські зоряні системи, що називаються галактиками. Наше Сонце також є рядовою зорею, входить до складу нашої Галактики, яка, у свою чергу, включена в Місцеве скупчення галактик.
	У Галактиці нараховується близько трильйона зір. Молочний Шлях, який ми бачимо на нічному небі у вигляді сріблястої смуги розсипаних зір, становить основну частину нашої Галактики. Молочний Шлях найбільш яскравий у сузір'ї Стрільця, де знаходяться наймогутніші хмари зір, менш яскравий - у протилежній частині неба. З цього неважко зробити висновок, що Сонячна система знаходиться не в центрі Галактики, який спостерігається від нас у напрямку сузір'я Стрільця.
Галактика
	У центрі Галактики розташоване ядро, що складається з гігантського й ущільненого скупчення зір (червоних гігантів і короткоперіодичних цефеїд) -, діаметром 1000-2000 пк. Ядро практично неможливо спостерігати через те, що воно майже повністю приховане щільною завісою хмар. Воно знаходиться від нас на відстані 30 000 світлових років у напрямку сузір'я Стрільця. Зорі, а особливо надгіганти і класичні цефеїди, складають молодше населення Галактики. Вони розташовуються далі від центру й утворюють порівняно тонкий шар або диск. Серед зір цього диска знаходиться пилова матерія й хмари газу. Субкарлики та гіганти утворюють навколо ядра й диска Галактики сферичну систему.

	Галактики різні за своїм зовнішнім виглядом. Еліптичні галактики зовні невиразні, перехідні від круглих форм до еліптичних.
	Спіральні галактики становлять собою приклад динаміки форми, із центрального ядра виходять гарні гілки, які ніби втрачають обриси за межами галактики, що вказує на могутній і стрімкий рух.
	Галактики крім своїх форм відрізняються одна від одної і ступенем світності. Найбільш "яскраві з них називають радіогалактиками.
	Зауважимо, що їхній потік радіовипромінювання не поступався дискретним джерелам, які перевищують перших за площею випромінювання в десятки тисяч разів.
Види зоряних скупчень
	Існує два види зоряних скупчень: розсіяні й кульові. Розсіяні скупчення складаються зазвичай з десятків або сотень зір головної послідовності й надгігантів зі слабкою концентрацією до центру. Кульові скупчення складаються зазвичай з десятків або сотень зір головної послідовності й червоних гігантів, із сильною концентрацією зір до центру.
	У 1944 р. московський астроном В. В. Кукарін дійшов висновку, що Галактика має спіральну структуру, причому ми знаходимося між двома спіральними гілками, у місці, бідному на зорі. Спостереження вченого підтверджуються тим, що в деяких місцях на небі неозброєним оком можна розрізнити тісні групи зір, зв'язані взаємним тяжінням, або зоряні скупчення.
Теорія стаціонарного вибуху
	Теорія стаціонарного вибуху припускає, що Всесвіт нескінченний. Він постійно перебуває в тому самому стані, тому що протягом усього часу триває утворення нової водоверті, щоб компенсувати речовину галактик, які віддаляються. Але тоді є побоювання, що якщо Всесвіт, початок якому поклав вибух, розширюватиметься до нескінченності, то він поступово охолоне і зовсім згасне.
	Використання суперсучасної складної техніки дозволяє астрономам просуватися усередину Всесвіту, вивчати його по крихтах і складати, як мозаїку, у загальну картину. Напевно, слід звернутися до давніх мислителів, які не мали досконалої техніки, але при цьому правильно уявляли Всесвіт нескінченним, навіть якщо захмарні далі для них були "апартаментами" божественними, недоступними простим смертним.
Висновки…
	Вивчення Всесвіту, навіть тільки відомої нам його частини, є грандіозним завданням. Щоб одержати ті відомості, які мають сучасні вчені, знадобилися праці цілих поколінь.
Всесвіт - це все, що існує.

Всесвіт складається з численних зір, об'єднаних у гігантські зоряні системи, що називаються галактиками


title: Презентація на тему «Методи та засоби спостереження»

text:
Методи та засоби спостереження
Телескоп. Види телескопів
Телескоп — це оптичний прилад, призначений для спостереження віддалених об'єктів.
Паралельне проміння світла, що потрапляє в телескоп, збирається об'єктивом в точці фокусу.
Потім вони проходять через окуляр — систему лінз, дія якої протилежна дії об'єктиву.
Окуляр перетворить ті, що розходяться з
   точки фокусу, проміння в
   паралельні, забезпечуючи
   збільшення побудованого
   об'єктивом зображення.

Рефрактори (лінзові телескопи)
Проміння фокусується скляним об'єктивом, який складається з однієї або декількох лінз. Працюючі таким чином телескопи називають рефракторами.
Рефрактори мають ряд переваг в порівнянні з іншими конструкціями телескопів:
По-перше, в них не проникає пил і волога, оскільки труба закрита об'єктивом.
По-друге, оптичні елементи рефрактора фіксуються на фабриці і не вимагають юстирування — тонкої настройки оптичної системи.
По-третє, на відміну від інших систем, в рефракторах немає екранування об'єктиву, яке зменшує кількість збираного світла і спотворює дифракційну картину.
В результаті виходить висококонтрастне зображення, ідеально відповідне для спостережень місяця і планет.
***
Одним з основних недоліків рефракторів є фарбування яскравих об'єктів кольоровими ореолами. Причина появи ореолів полягає в тому, що проміння різних довжин хвилі заломлюється лінзою по-різному. Цей недолік можна виправити практично повністю, якщо зробити об'єктив з декількох дуже точно виконаних лінз, виготовлених із спеціально підібраних сортів скла.
Рефлектори (дзеркальні телескопи)
Віддзеркалення вхідного проміння увігнутою дзеркальною поверхнею. Так влаштовані телескопи, звані рефлекторами.
Дзеркало є скляним диском, одна із сторін якого має сферичну або параболічну форму і покрита шаром, що відображає. При цьому фарбування предметів, як в рефракторі, не відбувається, оскільки потрапляюче в телескоп світло не проходить через скло, а відображається від дзеркальної поверхні об'єктиву. Найбільш прості у виробництві дзеркала сферичної форми. Проте, якщо зробити таке дзеркало достатньо світлосильним, проміння з його країв і проміння з центру сходитимуться в різних крапках, що приведе до падіння чіткості зображення. Щоб усунути цей дефект, званий сферичною аберацією, поверхню дзеркала роблять параболічною.
Оскільки зібране головним дзеркалом світло відображається назад, його потрібно перенаправити, щоб вивести з труби. Це робиться за допомогою невеликого плоского дзеркала еліптичної форми (званого вторинним), розташованого під кутом в 45 градусів до оптичної осі головного дзеркала. На жаль, вторинне дзеркало і система його кріплення неминуче екрануватимуть головне дзеркало, зменшуючи кількість збираного їм світла і знижуючи загальний контраст зображення.

Катадіоптрічні (дзеркально-лінзові) телескопи
Катадіоптрічний рефлектор Ньютона — це класичний рефлектор, в який додана коректуюча лінза, розташована на шляху світлового проміння перед точкою фокусу. Цей коректор збільшує ефективну фокусну відстань об'єктиву, дозволяючи значно скоротити довжину труби. Катадіоптрічні рефлектори більш компактні і менш схильні коливанням від вітру, ніж прості Ньютони, але мають більше екранування і можуть бути складнішими у використанні.
50 сантиметровий телескоп у Ніцці, Франція
Орбітальний телескоп «Габбл» після сервісного обслуговування 1997 року, під час відокремлення від шатлу «Дискавері».
Very Large Array,
Нью-Мексико, США.
Радіотелескопи являють собою направленні антени, найчастіше параболічної форми. Оскільки радіодіапазон набагато ширший оптичного, конструкції радіотелескопів можуть значно відрізнятися


title: Презентація на тему «Місяць» (варіант 5)

text:
Підготувала учениця 9-А класу Ліпська Влада
Місяць

Колонізація Місяця — один із етапів космічної експансії людства, що включає в себе попереднє теоретичне підґрунтя проекту, будівництво різних комплексів та споруд на супутнику і заселення них людиною. Місяць — єдине небесне тіло, на якому побувала людина, і перше небесне тіло, зразки якого були доставлені на Землю (США доставили 380 кілограмів, СРСР — 324 грама місячного ґрунту).

Проекти
Проект «Горизонт»
Підземна місячна база
Місячний ковчег
Сучасність
Жоден з цих планів не включає в себе постійних жителів на Місяці. Замість цього вони закликають до вильоту місій, в деяких випадках до розширених експедицій та використання обертових членів екіпажу, як це зараз робиться для Міжнародної космічної станції.

Вода на місяці
У вересні 2009 року було оголошено, що НАСА анонсувало, що за допомоги індійського Чандраян-1 була виявлена вода на Місяці.
13 листопада 2009 року НАСА оголосило, що місія LCROSS виявила велику кількість водяного льоду на Місяці.
У березні 2010 року НАСА повідомило, що радар NASA Mini-SAR на борту Чандраян-1 виявив запаси льоду на північному полюсі Місяця. Передбачається, що є принаймні 600 млн тонн льоду на Північному полюсі в листах (щодо чистого льоду — принаймні пару метрів).

Дякую за увагу


title: Презентація на тему «Місяць» (варіант 7)

text:
Click to edit Master text styles
Second level
Third level
Fourth level
Fifth level

.


Презентація на тему «Чорні діри» (варіант 8)