title: Презентація на тему «Будова Скелету»

text:
БУДОВА СКЕЛЕТА
ТА М’ЗІВ
План:  1 Опис 2 Функції 3 Організація 4 Статеві особливості 5 Захворювання6 М’язи(вид ззаду та з переду.)

Скелет людини ( др.-греч.  σκελετος  - "Висушений") - сукупність кісток, пасивна частина опорно-рухового апарату. Служить опорою м'яких тканин, точкою докладання м'язів (важільна система), вмістилищем і захистом внутрішніх органів. Скелет розвивається з мезенхіми.  Людський скелет складається з двохсот з гаком окремих кісток, і майже всі вони з'єднуються в одне ціле за допомогою суглобів, зв'язок і інших сполук
1. Опис

Протягом життя скелет постійно зазнає змін. Під час внутрішньоутробного розвитку хрящової скелет плода поступово заміщується кістковою. . У новонародженої дитини в скелеті майже 270 кісток, що набагато більше, ніж у дорослого.Така відмінність виникла через те,що дитячий скелет містить велику кількість дрібних кісточок, які зростаються в крупні кістки тільки до певного віку. Це, наприклад, кістки черепа, таза і хребта. Безпосередньо до скелету не відносяться 6 особливих кісточок (по три з кожного боку), розташованих в середньому вусі; слухові кісточки з'єднуються тільки один з одним і беруть участь в роботі органу слуху, здійснюючи передачу коливань з барабанної перетинки у внутрішнє вухо.
2. Функції  Крім механічних функцій з підтримання форми тіла, забезпечення можливості руху та захисту внутрішніх органів, скелет є також і місцем кровотворення : в кістковому мозку відбувається утворення нових клітин крові. (Одне з найпоширеніших захворювань, що вражають кістковий мозок - лейкоз, часто, незважаючи на лікування, призводить до смерті.) Крім цього, скелет, будучи сховищем здебільшого кальцію і фосфору організму, відіграє важливу роль в обміні мінеральних речовин.
. Організація  Скелет людини влаштований за загальним для всіх хребетних тварин принципом. Кістки скелета поділяються на дві групи: осьовий скелет і додатковий скелет. До осьовому скелету відносяться кістки, що лежать посередині і утворюють остов тіла; це все кістки голови і шиї, хребет, ребра і грудина. Додатковий скелет складають ключиці, лопатки, кістки верхніх кінцівок, кістки таза і кістки нижніх кінцівок3.

Всі кістки скелета ділять на підгрупи: ОСЬОВИЙ СКЕЛЕТ:Череп - кісткова основа голови, є вмістилищем головного мозку, а також органів зору, слуху і нюху. Череп має два відділи: мозковий і лицьовий. Грудна клітина - має форму усіченого конуса стисненого, є кісткової основою грудей і вмістилищем для внутрішніх органів. Складається з 12 грудних хребців, 12 пар ребер і грудини. Хребет, або хребетний стовп - є головною віссю тіла, опорою всього скелета; всередині хребетного каналу проходить спинний мозок. ДОДАТКОВИЙ СКЕЛЕТ: Пояс верхніх кінцівок - забезпечує приєднання верхніх кінцівок до осьового скелету. Складається з парних лопаток і ключиць. Верхні кінцівки - максимально пристосовані для виконання трудової діяльності. Кінцівка складається з трьох відділів: плеча, передпліччя і кисті. Пояс нижніх кінцівок - забезпечує приєднання нижніх кінцівок до осьового скелету, а також є вмістилищем і опорою для органів травної, сечовидільної та статевої систем. Нижні кінцівки - пристосовані для опори і переміщення тіла в просторі у всіх напрямках, окрім вертикально вгору (не рахуючи стрибка).
4. Статеві особливості  Чоловічий і жіночий скелет в цілому побудовані по одному типу, і кардинальних відмінностей між ними немає. Вони полягають лише в трохи зміненій формі або розмірах окремих кісток і, відповідно, включають їх структур. Ось деякі з найбільш явних відмінностей. Кістки кінцівок і пальців у чоловіків в середньому довше і товщі. У жінок більш широкий таз, а також більш вузька грудна клітка, менш незграбні щелепи і слабкіше виражені надбрівні дуги і потиличні виростки. Існує ще безліч більш дрібних відмінностей.
5. Захворювання  Відомо безліч захворювань кісткової системи. Багато хто з них супроводжуються обмеженням рухливості, а деякі можуть призводити і до повного знерухомлення людини. Серйозну загрозу для життя і здоров'я представляють злоякісні і доброякісні пухлини кісток, що вимагають часто проведення радикального хірургічного лікування; зазвичай уражену кінцівку ампутують. Крім кісток нерідко дивуються й суглоби. Хвороби суглобів часто супроводжуються значним порушенням рухливості і сильними болями. При остеопорозі збільшується ламкість кісток, кістки стають крихкими, це системне захворювання скелета найчастіше виникає у літніх людей і у жінок після менопаузи.
М’ЯЗИ

Вид спереду 1. Шилоподібним відросток променевої кістки. 2. Зв'язка триголовий м'язи. 3. Міжм'язової перегородка. 4. Велика грудна м'яз. 5. Ключично частину. 6. Грудина частину. 7. Велика кругла м'яз. 8. Найширша м'яз спини. 9. Передня зубчаста м'яз. 10. Коса зовнішня м'яз живота. 11. Пряма м'яз живота. 12. Апоневрозу. 13. М'яз напружуються широку фікцію стегна. 14. Пряма м'яз стегна. 15. Бічна м'яз стегна. 16. Середня м'яз стегна. 17. Довга Мала мишцв. 18. Литкового м'яза. 19. Передня великогомілкова м'яз. 20. Довгий розгиначів пальців. 21. Камбаловідная м'яз. 22. Передній удержіватель сухожиль м'язів-розгиначів. 23. Бічна щиколотки. 24. Середня щиколотки. 25. Ахіллове сухожилля.. 51. Коротка головка.
Вид ззаду 1. Верхня трапецевідная м'яз. 2. Середня трапецевідная м'яз. 3. Дельтовидні м'яз. 4. Нижня трапецевідная м'яз. 5. Длінняа головка трицепса. 6. Середня головка трицепса. 7. Двоголовим м'яз плеча. 8. Плечова м'яз. 9. Круглий пронатор. 10. Променевої Сгибатель кістки. 11. Довга долонна м'яз. 12. Довга відводить м'яз великого пальця. 13. Плечелучевая м'яз. 14. Велика призводить м'яз стегна. 15. Довга головка двоголовим м'яза стегна. 16. Коротка головка двоголовим м'яза стегна. 17. Ніжна м'яз. 18. Полусухожільная м'яз. 19. Полуперепончатая м'яз. 20. Кравецька м'яз. 21. Середня головка литкового м'яза. 22. Колінна зв'язка. 23. Великогомілкової кістки. 24. Камбаловідная м'яз. 25. Довгий розгиначів пальців стопи.

М’ЯЗИ РІЗНОЇ ФОРМИ
Склад  м’язів
ГРУПИ  М’ЯЗІВ ЛЮДИНИ
КІНЕЦЬ ДЯКУЮ ЗА УВАГУ


title: Презентація на тему «Віруси» (варіант 21)

text:
Віруси
Сторчеус Марія
10 клас
Фінансовий ліцей
м. Київ
2014
Історія відкриття

Віруси були відкриті трохи більше 120 років тому. У 1892 році тютюнові плантації в Криму вразила незрозуміла хвороба. Листя рослин покривалися складним малюнком, ця мозаїка (так хворобу і назвали - тютюнова мозаїка) перестрибувала з однієї рослини на іншу і загрожувала згубити весь урожай.
Оскільки питання було грошовим, тодішні «тютюнові олігархи» викликали з Академії наук цілу експедицію. Її очолив відомий петербурзький ботанік професор Дмитро Івановський (зараз його ім'я носить Інститут вірусології РАМН в Москві). Він відразу припустив, що хвороба викликана невідомою раніше бактерією. З цими біооб'єктами вчені до кінця XIX ст. вже вміли поводитися. Була створена апаратура - бактеріальні фільтри, яка затримувала навіть найдрібніші бактерії.
Те, що відкрив Івановський, вразило його. Невідомий збудник тютюнової мозаїки запросто проходив через будь-які фільтри, включаючи фарфоровий з украй дрібною комірчастою структурою! За відсутністю кращого терміну, російський вчений називав своє відкриття то «фільтрівними бактеріями», то просто «мікроорганізмами». Термін «віруси», що походить від латинського virus, тобто отрута, запропонував датський ботанік Мартін Віллем.

Класифікація вірусів за типом геному
Класифікація за типом симетрії
Ізометричні (кубічні)
Спіральні
Змішані
Будова вірусів
За будовою розрізняють: прості та складні віруси.
У простих вірусів молекула нуклеїнової кислоти оточена тільки білковими молекулами.
Складні віруси під час формування  захоплюють частину клітинної плазматичної мембрани, яку вони інкрустують власними білками і використовують як зовнішню оболонку.
 У складі вірусної частинки може бути тільки один тип нуклеїнової кислоти – ДНК або РНК.

3D-модель ВІЛ.
Віруси, що уражають бактерії, називаються бактеріофагами. Вони спричиняють руйнування бактерій та інших мікроорганізмів
Бактеріофаги складаються з головки з молекулою ДНК або РНК всередині, що прилягає до стрижня, на кінці якого є основна пластинка з хвостовими відростками.

Життєві цикли можуть дуже відрізнятися у різних вірусів. Найбільш типовий процес потрапляння вірусу до клітини починається із приєднання вірусного капсиду до специфічного для даного вірусу рецептора, який є на поверхні мембрани клітини-мішені. Проникнення до клітини приєднаного до мембрани вірусу відбувається за рахунок ендоцитозу або злиття клітинної мембрани й оболонки вірусу.Усередині клітини-хазяїна вірусний капсид руйнується під впливом клітинних ферментів, вивільняючи вірусний генетичний матеріал, на основі якого синтезуються вірусні іРНК і починається утворення вірусних білків та реплікація вірусного геному.Потім відбувається самозбирання вірусних частинок. Вихід готових віріонів із зараженої клітини часто супроводжується її руйнуванням.

У багатьох вірусів тварин розвиваються спеціальні пристосування для проникнення у клітину. Наприклад, клітини, що вистилають дихальні шляхи, вкриті захисним шаром слизу, але вірус грипу розріджує цей слиз і проникає до мембрани клітини.
Бактеріофаги проникають у клітини бактерій за допомогою своєї незвичайної будови. Вони являють собою «живий шприц», який впорскує свою нуклеїнову кислоту в клітину хазяїна. Порожня оболонка віріону залишається зовні — вона вже не потрібна, оскільки виконала свою функцію.
Після проникнення вірусів у клітину і «роздягання» вірусний геном і зв’язані з ним вірусні білки опиняються у цитоплазмі. Всередині зараженої клітини відбувається реплікація вірусного геному і синтез структурних вірусних білків, із яких збираються нові віруси.
Існує певний порядок транскрипції вірусних ІРНК, які потім транслюються з утворенням білка. Реплікація вірусного геному більшості РНК-вмісних вірусів відбувається в цитоплазмі, а більшості ДНК-вмісних вірусів — у ядрі.
Як тільки вірусні нуклеїнові кислоти і вірусні білки синтезовані в достатній кількості, починається збирання вірусів. Включення нуклеїнових кислот у вірусні капсиди у РНК-вмісних вірусів відбувається у цитоплазмі, а у ДНК-вмісних вірусів — у ядрі.
Вірус, що активно розмножується, не завжди вбиває клітину- хазяїна. Багато вірусів виходять із клітини шляхом відбрунькування від клітинної мембрани, набуваючи при цьому зовнішньої оболонки. У цьому випадку клітина може продовжувати жити і продукувати вірус.
Віруси поширені у природі повсюдно. Вони уражають усі групи живих організмів. Описано приблизно 500 вірусів, які уражають теплокровних хребетних, і понад 300 вірусів, що уражають вищі рослини. Деякі види ракових пухлин у тварин і людини мають вірусну природу.
Для багатьох вірусів, наприклад кору, герпесу, основним природним резервуаром є людина. Передавання цих вірусів відбувається повітряно-краплинним шляхом.
Репродукція вірусів у природі підтримується різними організмами: бактеріями, грибами, найпростішими, рослинами, тваринами. Наприклад, комахи часто страждають від вірусів, які накопичуються в їхніх клітинах у вигляді великих кристалів. Рослини нерідко уражаються дрібними і просто побудованими РНК-вмісними вірусами. Ці віруси навіть не мають спеціальних механізмів для проникнення у клітину. Вони переносяться комахами (які живляться клітинним соком), круглими червами і контактним способом, заражаючи рослину внаслідок її механічного ушкодження.
Роль вірусів у природі
Вірус кору
Роль вірусів у житті людини
Віруси є збудниками багатьох небезпечних хвороб тварин і людини. Вони передаються під час безпосереднього фізичного контакту, повітряно-краплинним шляхом та іншими способами. Віруси можуть також поширюватися організмами-переносниками. Наприклад, вірус сказу переносять собаки й кажани.
Понад десять основних груп вірусів можуть спричиняти інфекційні захворювання у людини. ДНК-вмісні віруси спричиняють, наприклад, натуральну віспу, герпес, гепатит В, а РНК-вмісні віруси — поліомієліт, гепатит А, гострі застудні захворювання, різні форми грипу, кору та епідемічного паротиту (свинки).
У наш час вірусні інфекції становлять переважну частину інфекційної патології людини. Найпоширенішими серед них'є гострі респіраторні (ГРВІ) та інші вірусні інфекції, що передаються повітряно-краплинним шляхом, збудники яких належать до зовсім різних родин, найчастіше це РНК-вмісні віруси (вірус грипу А, В, С, вірус епідемічного паротиту, віруси парагрипу, кору, риновіруси та ін.).
Вірус поліомієліту
Не менш поширені й кишкові вірусні інфекційні захворювання, які спричиняють віруси, що також належать до різних родин РНК- та ДНК-вмісних вірусів.
Дуже поширені в усьому світі такі вірусні інфекційні захворювання, як вірусні гепатити, особливо гепатит В, що передається трансмісивним і статевим шляхом. їх збудники — віруси гепатиту А, В, С, Б, Е, в, ТТ — мають різні механізми передачі, але вони можуть потрапляти в клітини печінки.
Доведена роль вірусів і в розвитку деяких пухлин тварин і людини (онкогенні, або онковіруси). Серед відомих вірусів, які виявляють онкогенну дію, є представники як ДНК-вмісних, так і РНК-вмісних вірусів.
Вірус гепатиту В
Вірус гепатиту А
Профілактика вірусних захворювань людини
Профілактика інфекційних хвороб – це система комплексних заходів, які включають: запобігання появі інфекційних захворювань, обмеження поширення інфекційних захворювань, ліквідацію конкретних інфекційних хвороб шляхом створення в людини імунітету до них. У процесі профілактики вірусних інфекційних захворювань проводяться спеціальні заходи , діагностичні дослідження, застосовуються різноманітні лікувально-профілактичні засоби.
До специфічної профілактики вірусних захворювань належать:
діагностика – проведення вірусологічних та інших досліджень для виявлення та ідентифікації збудників хвороб;
застосування спеціальних  лікувально-профілактичних засобів, що попереджають зараження людини і підвищують природну  стійкість до вірусів;
імунопрофілактика – попередження певних інфекційних хвороб шляхом проведення імунізації для створення штучного імунітету.

Сучасні методи вакцинації та імунізації поділяються на три основні групи:
використання ослабленого штаму вірусу, котрий стимулює в організмі продукування антитіл, що ефективно діють проти більш патогенного штаму;
введення вбитого вірусу, котрий теж індукує утворення антитіл;
«пасивна» імунізація, тобто введення уже готових «чужих» антитіл.
Дякую за увагу


title: Презентація на тему «Червона книга України» (варіант 15)

text:
Виконала:
Олійник
Ірина
горобина берека

Підсніжник білосніжний
Горицвіт  весняний

Лі́лія лісова́

Бузок угорський

Нарцис вузьколистий

Ковила шорстка

Аконіт

зозулинець
пурпуровий

клокичка периста
баранець звичайний
шафран Гейфеля
цибуля ведмежа
береза низька
Орхідея лісова
Латаття біле
Вовчі ягоди
Дякую за увагу!
Ірина Олійник


title: Презентація на тему «Век динозавров»

text:
Век динозавров
Динозавры появились приблизительно 220 миллионов лет назад.
Слово «динозавр» означает «ужасная ящерица».
Фактически период царствования динозавров в 50 раз длиннее, чем время, прошедшее с появления человека до наших дней.
Динозавры жили в мезозойскую эру. Это было тяжелое время, не были ликвидированы еще последствия разрухи, вызванной Большим взрывом, Солнечная система была юной, не до конца сформировавшейся.
Останки динозавров обнаружены на всех континентах.
По всему миру находят их кости, отпечатки следов, зубы. Скелеты динозавров с течением времени окаменели.

Самый крупный найденный скелет динозавра имеет 12 метров в холке, его вес 1 тонна, обхват груди - 6 метров.
Питались динозавры тоже по-разному: одни были травоядными, другие – плотоядными.
Тело многих динозавров было покрыто толстым панцирем, который защищал их от воздействия климата и от нападения других динозавров.
Виды динозавров
Тиранозавр
Тиранозавр был самым крупным хищником эпохи динозавров. Рост этого гиганта составлял 6 метров. У этого страшного хищника были острые , как кинжалы зубы.
Компсогнат – самый маленький из всех динозавров.
Диплодок был поистине величайшим из всех динозавров: туловище гиганта достигало 25 метров.
Паразавролоф выглядел довольно причудливо: на голове у него длинный костяной хохолок.
Стегозавр
У стегозавра было большое туловище и совсем крохотная голова.


title: Презентація на тему «Вуглеводи як компоненти їжі, їх роль у житті людини» (варіант 27)

text:
Вуглеводи
Презентація на
Тему:

Вуглеводи — органічні сполуки із загальною формулою  Cn(H2O)n,  де n – число не менше 3. До їхнього складу входять Вуглець, Кисень та Водень. Співвідношення кисню і водню аналогічно співвідношенню їх у молекулі води.
 Надалі виявилося, що ряд сполук, які за своїми властивостями відносяться до класу вуглеводів, містять водень і кисень у дещо іншій пропорції, ніж зазначено в загальній формулі.

Загальна характеристика

Буряковий цукор в чистому вигляді був відкритий     лише в 1747 р. німецьким хіміком А. Маргграф
2. У 1811 р. російський хімік Кирхгоф вперше отримав глюкозу гідролізом крохмалю
3. Вперше правильну емпіричну формулу глюкози запропонував шведскій хімік Я. Берцелліус в 1837 р. С6Н12О6
4. Синтез вуглеводів з формальдегіду у присутності Са (ОН) 2 був проізведенА.М. Бутлеров в 1861 р.
Вперше термін "вуглеводи" запропонував  професор  Дерптського (нині Тартуського) університету К.Г. Шмідт в 1844 р.
У 1927 р. Міжнародна комісія по реформі хімічної номенклатури  запропонувала термін "вуглеводи" замінити терміном "гліціди", однак  стара назва "вуглеводи" вкоренилася і є загальноприйнятою
Історичні відомості
Вуглеводи — органічні сполуки із загальною формулою  Cn(H2O)n,  де n – число не менше 3. До їхнього складу входять Вуглець, Кисень та Водень. Співвідношення кисню і водню аналогічно співвідношенню їх у молекулі води.
Надалі виявилося, що ряд сполук, які за своїми властивостями відносяться до класу вуглеводів, містять водень і кисень у дещо іншій пропорції, ніж зазначено в загальній формулі
Загальна характеристика
Загальна характеристика
Вуглеводи є найпоширенішими органічними сполуками, що підтверджується тим фактом, що більше половини органічного вуглецю на Землі існує у формі вуглеводів. Вони є складовою частиною клітин усіх живих організмів.
Здебільшого вуглеводи є сполуками рослинного походження - це продукти фотосинтезу і, таким чином, є базовою ланкою у трансформації сонячної енергії у хімічну для забезпечення життя на Землі.
У тваринних клітинах їхня кількість становить 2-5%, а в рослинних – 90%.

Класифікація вуглеводів
Простими вуглеводами (моносахаридами) називають вуглеводи, які не здатні до гідролізу з утворенням більш простих вуглеводів, у них число атомів вуглецю дорівнює кількості атомів кисню СnН2nОn. Моносахариди - тверді кристалічні речовини, добре розчинні у воді у залежності від кількості вуглецевих атомів, які входять у молекулу вуглеводу.
Моносохариди
До моносахаридів відносяться:
Тетрози С4Н8О4 (елітроза треоза)
Пентози С5Н10О5 (арабіноза, ксилоза, рибоза)
Гексози С6Н12О6 (глюкоза, маноза, галактоза, фруктоза)

Безбарвні
Кристалічні речовини
Розчинні у воді
Солодкі на смак

Фізичні властивості моносахаридів
Глюкозу називають також виноградним цукром, оскільки він міститься у великій кількості в виноградне соку. Крім винограду глюкоза і в інших солодких плодах і навіть у різних частинах рослин.
Поширена і в тваринному світі: 0,1% її знаходиться в крові. Глюкоза розноситься по всьому тілу і служить джерелом енергії для організму. Вона також входить до складу сахарози, лактози, целюлози, крохмалю.
Глюкоза:

Хімічні властивості глюкози
1) Повне окиснення глюкози
C6H12O6 + 6O2 → 6CO2 + H2O

2) Реагує як альдегід
а) Окиснення, реакція “ срібного дзеркала ”
СН2ОН – (СНОН)4 – СОН + Ag2O → СН2ОН – (СНОН)4 – СООН + 2Ag↓

б) Окиснення Cu(OH)2 при нагріванні:
СН2ОН–(СНОН)4–СОН +2Сu(ОН)2→СН2ОН–(СНОН)4–СООН +Сu2О +2Н2О

3) Реакція бродіння
а) спиртове бродіння:  С6Н12О6 → 2 С2Н5ОН + 2СО2
б) молочно-кисле бродіння:

в) масляне бродіння:    С6 Н12О6 → С3 Н7СООН + 2Н2↑ +2СО2↑
У рослинному світі широко поширена фруктоза або фруктовий (плодовий) цукор. Фруктоза міститься у солодких плодах, меді. Отримуючи з квітів солодких плодів соки, бджоли готують мед, який за хімічним складом являє собою в основному суміш глюкози і фруктози. Також фруктоза входить до складу складних цукрів, наприклад тростинного і бурякового

Найважливіший з дисахаридів - сахароза - дуже поширений у природі. Це хімічна назва звичайного цукру, званого тростинним абобуряковим.
Свекловичный сахар широко применяется в пищевой промышленности, кулинарии, приготовлении вин, пива и т.д.

Дисахариди
Дисахариди, олігосахариди - вуглеводи, які розкладаються на дві молекули моносахаридів. Легко розчиняються у воді, добре кристалізуються, солодкі на смак. У тваринних і рослинних організмах поширені дисахариди:
Сахароза - буряковий чи тростинний цукор, що складається із залишків глюкози та                                      фруктози. Широко поширена у насінні, ягодах, бульбах та знаходиться в соку                                                        берези і клена.
Лактоза – молочний цукор, який у складі має глюкозу і галактозу. Є джерелом енергії                          для  малюків ссавців.
Мальтоза складається із двох молекул глюкози. Основний структурний елемент полісахаридів крохмалю та глікогену
Мальтозний
сироп
Мальтоза (від англ. Malt — солод) - солодовий цукор, природний дисахарид, що складається з двох залишків глюкози; міститься у великих кількостях в пророслих зернах (солоді) ячменю, жита та інших зернових; виявлена також у томатах, в пилку та нектарі ряду рослин. Входить до складу деяких марок пива.
Хімічні властивості сахарози
1. Реакція гідролізу:
	С12Н22О11 + Н2О → С6Н12O6 + С6Н12O6.

2. Реакція повного окиснення:
	C12H22O11 + 12O2 → 12CO2 + 11H2O

3. Якісна реакція на сахарозу (з додаванням Сu(ОН)2  без нагрівання)
    C12H22O11 + Cu(OH)2 → утворюється розчин яскраво синього кольору
З молока отримують молочний цукор - лактозу. У молоці лактоза міститься у досить значній кількості.
Лактоза відрізняється від інших цукрів відсутністю гидроскопичности - вона не відволожується. Ця властивість має велике значення: якщо потрібно приготувати із цукром будь-якої порошок, у якому легко гидролизующее ліки, то беруть молочний цукор.Значення лактози дуже велике, тому вона є важливим поживним речовиною, особливо зростаючих організмів людини і ссавців тварин.
     П О Л І С А Х А Р И Д И
Полісахариди — вуглеводи, які багато в чому відрізняються від моносахаридів і дисахаридів, не мають солодкого смаку і майже не розчинні в воді.
Важливі представники полісахаридів — крохмаль і целюлоза. Їх молекули побудовані з ланок — (С6Н10О5), є залишками шестичленних циклічних форм молекул глюкози, що втратили молекулу води, тому склад крохмалю та целюлози виражається однією формулою (С6Н10О5).

Крохмаль (C6Н10О5)n - це біополімер, що складається із залишків глюкози – перший видимий продукт фотосинтезу. При фотосинтезі крохмаль утворюється в рослинах і відкладається в коренях, бульбах, насінні.
Крохмаль – це біла речовина, що складається з найдрібніших зерен, які нагадують борошно, тому його друга назва «картопляне борошно».
ЗНАЧЕННЯ КРОХМАЛЮ
в якості харчового продукту (хліб, картопля, крупи і т. д.)
для виготовлення канцелярського клею
у медицині для приготування присипок, паст (густих мазей), а також при виробництві таблеток.

Целюлоза (С6Н10О5)n
Целюлоза — полісахарид; головна складова частина клітинних оболонок рослин.
Майже чистою клітковиною є бавовна, яка йде на виготовлення тканини. Із целюлози деревини одержують папір. Целюлозу та її ефіри використовують для отримання штучного волокна (віскозний, ацетатний, мідно-аміачний шовк, штучна шерсть), пластмас, кіно і фотоплівок, лаків, бездимного пороху і т. д.
Целюлоза — стійка речовина, не руйнується при нагріванні до 200°C. Не розчиняється у воді та слабких кислотах. Володіє міцністю, але еластична. Зареєстрована як харчова добавка E460.
Целюлоза є полімером глюкози.
У ній вміщено близько 50% вуглецю, що міститься в рослинах. За загальною масою на Землі, целюлоза займає перше місце серед органічних сполук.
Хімічні властивості полісахаридів
1) Реакція повного окиснення
     (С6Н10О5)n + 6nO2 → 6nCO2 + 5nH2O

2) Реакція гідролізу
     (C6H10O5)n + nH2O →  nC6H12O6

3) Якісна реакція на крохмаль
   йодокрохмальна реакція з утворення синього розчину

4) Реакція естерифікації целюлози
	(C6H10O5)n + CH3COOH → C6H7O2(OCOCH3)n+ H2O
Хітин близький до целюлози, він зустрічається у деяких формах грибів, а також як важливий компонент зовнішнього скелету деяких тварин.


Презентація на тему «Виды иммунитета»


title: Презентація на тему «Національний ботанічний сад ім. М. Гришка»

text:
Національний ботанічний сад ім. М. Гришка
Підготувала учениця 11-Б класуХалімон Заріна
Київський Національний              ботанічний сад  ім. М. М. Гришка НАН України є частиною природно-заповідного фонду України.
Сьогодні Ботанічний сад входить до природно-заповідної зони України, його землі є пам’ятником природного та історичного значення. У саду багато різноманітних видів рослин, від природньої краси яких розбігаються очі й перехоплює подих!
 Заснований у 1935 році Президентом Академії наук України — Володимиром Липським.
 Площа – близько 130 га
 10 тисяч видів, форм і сортів

У НБС ім.М.М.Гришка створено одну з найбільших у світі колекцій живих рослин помірного поясу Євразії, яка нараховує:
 1178 видів, у тому числі дерев;
 кущів та напівкущів – 317 видів,
трав'янистих рослин – 861 вид.
Тут знаходяться колекції лікарських, плодових, овочевих, квітково-декоративних, пряно-ароматичних і технічних рослин з різних регіонів світу.

Найвідомішими у Ботанічному саду є колекція форм кизилу, дубу, липи та бузку.
Однією з декоративних ділянок ботанічного саду, його своєрідною візитівкою є Сад бузків .
Його колекцію становить 21 вид бузків (з 28 існуючих в природі), близько 90 сортів, близько 1500 кущів.
Площа цього відділу приблизно 3 гектари. Це особливість не лише цього саду, але й усього Києва.

Розоцвіті – 250 видів
Колекція дуба, клена, липи, берези, горіха, бузку, дикорослих плодових рослин.
12 родин покритонасінних та 4 родин голонасінних
Колекції квітниково-декоративних рослин – 842 види
 – колекції астильби, гіацинтів, гладіолуса, жоржини, лілії, півників, півонії, тюльпанів, хризантеми, айстри, канни, газонні та декоративні трави.
Сезон світіння магнолій – 10 видів
Фонд тропічних і субтропічних рослин – 3094 зразків.
 Гордістю цього зібрання є колекції орхідних, ароїдних, бромелієвих, бегонієвих, лілійних, вересових та сукулентів.
Лише колекція орхідей перевищує 600 видів, форм, сортів та гібридів.


Презентація на тему «Захворювання органів дихання»


title: Презентація на тему «Амінокислоти» (варіант 1)

text:
Амінокислоти
Корєшкова А. В.
Амінокислота
Органічна сполука, молекули якої одночасно містять аміно- (-NH2) та карбоксильну (-COOH) групи;
Є мономерними одиницями білків, у складі яких залишки амінокислот з’єднані пептидними зв’язками;
Більшість побудовані із комбінації 19 “первинних” амінокислот, тобто таких, що містять первинну аміногрупу, і однієї “вторинної” амінокислоти аба імінокислоти проліну, що кодуються генетичним кодом.
номенклатура
Кожна із двадцяти стандартних, і багато нестандратних, амінокислот мають тривіальні назви. Частина цих назв пов'язана із джерелами, з яких вперше було виділено сполуку: наприклад, аспарагін виділений зі спаржі (лат. Asparagus), глутамін — з глютену пшениці, тирозин — із сиру (сир грецькою tyros). Для скороченого запису протеїногенні амінокислоти позначають трибуквенним кодом, використовуючи перші три літери тривіальної назви (за винятком аспарагіну (Асн), глутаміну (Глн), ізолейцину (Іле) і триптофану (Трп), для останнього використовують також скорочення «три»).
Абревіатури амінокислот
Для позначення шести амінокислот використані їх початкові літери (в англійській мові), оскільки вони є унікальними (CHIMSV). Ще у п'яти (AGLPT) перші букви не є унікальними, але позначають більш розповсюджені амінокислоти (наприклад, літера L позначає лейцин, оскільки він зустрічається частіше ніж лізин).

Хімічна будова
Усі амінокислоти містять карбоксильну й аміногрупи. В α-амінокислот вони приєднані до одного і того ж атома карбону. Решту молекули називають бічним ланцюгом або R-групою. Ці групи відрізняються за розміром, формою, гідрофільністю, електричним зарядом, схильністю формувати водневі зв'язки і загальною реакційною здатністю надаючи кожній амінокислоті унікальних властивостей. У найменшої амінокислоти — гліцину — бічного ланцюга немає, біля α-атома карбону крім карбоксильної і аміногрупи розташовані два атоми водню.
“нестандартні амінокислоти”
Крім 20 «стандартних» амінокислот, що кодуються генетичним кодом, у живих організмах також трапляється велика кількість так званих нестандартних амінокислот.

У складі готових поліпептидних ланцюгів деякі залишки амінокислот можуть модифікуватись. Таким чином, наприклад, утворюються нестандарнті амінокислоти 5-гідроксилізин і 4-гідроксипролін. Обидві входять до складу білка сполучної тканини колагену, а гідроксипролін знайдений також у клітинних стінках рослин.
“нестандартні” амінокислоти
6-N-метиллізин є складовою скоротливого білка міозину. Деякі білки, які зв'язують іони кальцію, наприклад, протромбін, містять γ-карбоксиглутамат. Десмозин — складна амінокислота, що утворюється із чотирьох залишків лізину — знайдена у фібрилярному білку еластині. Багато залишків амінокислот можуть бути посттрансляційно модифіковані тимчасово з метою регуляції функції білків. До таких модифікацій належить приєднання фосфтаних, метильних, ацетильних, аденільних, АДФ-рибозильних та інших груп.
“нестандартні” аміноксилоти
Всього у живих клітинах зустрічається близько 700 різних амінокислот, багато із яких виконують самостійні функції. Наприклад, орнітин і цитрулін є ключовими метаболітами у циклі сечовини і шляху біосинтезу аргініну, гомоцистеїн — проміжний продукт метаболізму деяких амінокислот, S-аденозилметіонін – відіграє роль метилюючого агенту.
Деякі з амінокислот також знайдені і в метеоритах, особливо в карбонових хондритах.
Функції амінокислот
На додаток до синтезу білків, стандартні і нестандартні амінокислоти в тваринному організмі виконують багато інших важливих біологічних функцій. Гліцин та глутамат (аніон глутамінової кислоти) використовуються як нейромедіатори при нервовій передачі через хімічні синапси, нейромедіаторами також є нестандартна амінокислота гамма-аміномасляна кислота, що є продуктом декарбоксилювання глутамату, дофамін — похідне тирозину, і серотонін, який утворюється із триптофану. Гістидин є попередником гістаміну – локального медіатора запальних і алергічних реакцій. Йодовмісний гормон щитоподібної залози тироксин утворюється із тирозину. Гліцин є одним із метаболічних попередників порфіринів (таких як дихальний пігмент гем)
Функції амінокислот
Деякі з 20-ти протеїногенних амінокислот називаються «незамінними» — це такі, що не виробляються в організмі і повинні надходити з їжею. Для людини це лізин, лейцин, ізолейцин, метіонін, фенілаланін, треонін, триптофан, валін, а для дітей також гістидин та аргінін.
Кислотно-основні властивості
Амінокислоти є амфотерними сполуками або амфолітами (від «амфотерний електроліт»). Вони можуть виступати як кислотами, так і основами завдяки наявності карбоксильної і аміногрупи відповідно. Якщо амінокислоту із бічним ланцюгом не здатним до іонізації розчинити у воді при pH 7,0 вона перебуватиме у формі цвітеріона (від нім. Zwitter — гібридний), тобто нестиме одночасно позитивний і негативний заряди. (Амінокислота у неіонізованій (зліва) і цвітеріонній формі (справа)).


title: Презентація на тему «British cuisine» (варіант 1)

text:
British          meals

Meal Times
Some people have their biggest meal in the middle of the day and some have it in the evening, but most people today have a small mid-day meal - usually sandwiches, and perhaps some crisps and some fruit.
We have three main meals a day:
Breakfast - between 7:00 and 9:00,
Lunch - between 12:00 and 1:30 p.m.
Dinner (sometimes called Supper) - The main meal. Eaten anytime between 6:30 and 8:00 p.m. (Evening meal)
Traditionally, and for some people still, the meals are called:
Breakfast - between 7:00 and 9:00,
Dinner (The main meal) - between 12:00 and 1:30 p.m.
Tea - anywhere from 5:30 at night to 6:30 p.m.
On Sundays the main meal of the day is often eaten at midday instead of in the evening. This meal usually is a Roast Dinner consisting of a roast meat, yorkshire pudding and two or three kinds of vegetables.

BREAKFAST
Most people around the world seem to think a typical English breakfast consists of eggs, bacon, sausages, fried bread, mushrooms and baked beans all washed down with a cup of coffee. Now-a-days, however, a typical English breakfast is more likely to be a bowl of cereals, a slice of toast, orange juice and a cup of coffee.
Many people, especially children, in England will eat a bowl of cereal. They are made with different grains such as corn, wheat, oats etc.
In the winter many people will eat "porridge" or boiled oats.

The traditional English breakfast
The traditional English breakfast consists of eggs, bacon, sausages, fried bread, baked beans and mushrooms. Even though not many people will eat this for breakfast today, it is always served in hotels and guest houses around Britain.
The traditional English breakfast is called the 'Full English' and sometimes referred to as 'The Full English Fry-up'.

LUNCH
Many children at school and adults at work will have a 'packed lunch'. This typically consists of a sandwich, a packet of crisps, a piece of fruit and a drink. The 'packed lunch' is kept in a plastic container.
Sandwiches are also known as a 'butty' or 'sarnie' in some parts of the UK.
My favourite sandwich is prawn and mayonnaise. I also love tuna and mayonnaise and ham and pickle sandwiches.

DINNER
A typical British meal for dinner is "meat and two veg". We put hot brown gravy, (traditionally made from the juices of the roast meat, but more often today from a packet!) on the meat and usually the vegetables. One of the vegetables is almost always potatoes.
The Sunday Roast Dinner
Sunday lunch time is a typical time to eat the traditional Sunday Roast.

Traditionally it consists of roast meat, (cooked in the oven for about two hours), two different kinds of vegetables and potatoes with a Yorkshire pudding. The most common joints are beef, lamb or pork; chicken is also popular.

Main meal dishes in England

Roast Gammon


title: Презентація на тему «Двомембранні органели» (варіант 1)

text:
Двомембранні органели
Учениця 10 – А класу
ССЗШ №307
М. Києва
Високоморна Ярослава
Мітохондрія;
Хлоропласти;
Лейкопласти;
Пластиди;
Питання;
Висновок.
План:
Мітохондрії (від грец. мітос - нитка і хондріон - зерно) присутні майже в усіх еукаріотичних клітинах.Виняток становлять внутрішньоклітинні паразитичні одноклітинні тварини - мікроспоридії. Вони є своєрідними «енергетичними паразитами», оскільки використовують для своїх потреб енергію клітини хазяїна.
Мітохондрія
Мітохондрії мають вигляд кулястих тілець, паличок, ниток (завдовжки від 0,5 до 10 мкм і більше). Іноді мітохондрії розгалужуються (наприклад, у клітинах найпростіших, м'язових волокнах). Кількість цих органел у клітині різна: від 1 до 100 000 і більше. Вона залежить від того, наскільки активно в клітині відбуваються процеси обміну речовин. У клітинах зелених рослин мітохондрій менше, ніж у клітинах тварин, оскільки їхні функції (синтез АТФ) виконують і хлоропласти.
Поверхневий апарат мітохондрій складається з двох мембран.
Зовнішня мембрана гладенька. Вона відмежовує цю органелу від гіалоплазми. Внутрішня мембрана утворює випинання всередину мітохондрії у вигляді трубчастих чи гребінчастих утворів - крист (мал. 56). Кристи мають різне розташування і часто розгалужуються. Між зовнішньою і внутрішньою мембранами мітохондрій є щілина завширшки 10-20 нм. На поверхні внутрішньої мембрани, оберненій всередину мітохондрії, є особливі грибоподібні утвори -АТФ-соми (від грец. сома - тіло). Вони містять комплекс ферментів, потрібних для синтезу АТФ.

Мембрани
А - мікрофотографія;Б - схема будови:1 - кристи;2 - матрикс;3 - внутрішня мембрана;4 – зовнішня мембрана
Внутрішній простір мітохондрій заповнений напіврідкою речовиною - жатриксож. У ньому містяться молекули ДНК, ІРНК, тРНК, рибосоми, гранули, утворені солями кальцію і магнію.
Мал. 56. Мітохондрія
Цей процес відбувається за допомогою енергії, яка вивільняється під час окиснення органічних сполук. Початкові етапи цих процесів відбуваються у матриксі, а наступні, зокрема синтез АТФ, - у внутрішній мембрані
Основна функція мітохондрій - синтез АТФ.
Мітохондрії в клітині постійно оновлюються. Наприклад, у клітинах печінки тривалість життя мітохондрій становить приблизно 10 діб. \/Що таке пластиди? Які відомі типи пластид? Пластиди (від грец. пластидес - виліплений, сформований) - органели клітин рослин і деяких одноклітинних тварин (наприклад, евглени зеленої). Пластиди досить різноманітні за формою, розмірами, забарвленням, особливостями будови. У клітинах вищих рослин розрізняють три типи пластид: хлоропласти, хромопласти, лейкопласти.
Хлоропласти (від грец. хлорос - зелений) - пластиди, забарвлені у зелений колір завдяки наявності пігменту хлорофілу. Як правило, ці органели мають видовжену форму (завдовжки 5-10 мкм). Кількість хлоропластів у клітинах різних типів неоднакова. Так, у клітинах злаків їх 30-35, а у великих стовпчастих клітинах фотосинтезуючої тканини листка тютюну махорки - до 1 000.
Хлоропласти
Як і в мітохондрій, поверхневий апарат хлоропластів складається з двох мембран, між якими є простір завширшки 20-30 нм. Внутрішня мембрана утворює вирости, спрямовані всередину матриксу: ламели та тилакоїди. Ламели мають вигляд плоских видовжених складок, а тилакоїди - сплощених вакуолей або мішечків. Ламели можуть утворювати в матриксі сітку із взаємопов'язаних розгалужених канальців або ж розташовуватись паралельно одна одній, не сполучаючись між собою. Іноді ламели нагадують пласкі пухирці. Між ламелами розташовані тилакоїди, що зібрані у купки по 50 і більше і схожі на купки монет. Такі купки тилакоїдів називають гранами. Окремі грани можуть бути зв'язані між собою за допомогою ламел (мал. 57).
У тилакоїдах містяться основні пігменти (зокрема, хлорофіли) та всі ферменти, потрібні для процесу фотосинтезу, їхні мембрани здатні вловлювати світло і спрямовувати його на хлорофіл. У матриксі хлоропластів є молекули ДНК, рибосоми, зерна крохмалю.
Зрозуміло, що основна функція хлоропластів -здійснення фотосинтезу. Крім того, в них, як і в міто-хондріях, синтезується АТФ.
1 - грана;2 - тилакоїд;3 - внутрішня мембрана;4 - зовнішня мембрана;5 - ламели;6 – матрикс
У хлоропластах також синтезуються деякі ліпіди, білки мембран тилакоїдів, ферменти, які каталізують реакції фотосинтезу
Мал. 57. Схема будови хлоропласта:
Лейкопласти (від грец. лейкос - безбарвний) -різноманітні за формою безбарвні пластиди. На відміну від хлоропластів, у них немає розвиненої системи ламел. У матриксі лейкопластів містяться рибосоми, ДНК, а також ферменти, які забезпечують синтез і розщеплення запасних речовин (крохмалю, білків та ін.). Деякі лейкопласти можуть бути повністю заповнені зернами крохмалю.
Лейкопласти
Пластиди, забарвлені в різні кольори (наприклад, жовтий, червоний, фіолетовий), називають хромо-пластами (від грец. хроматос - колір, фарба). Цей тип пластид зумовлює відповідне забарвлення пелюсток квіток, плодів, листків тощо. Забарвлення цим пластидам надають різні пігменти (переважно каротиноїди), які в них накопичуються. Внутрішньої системи мембран у хромопластах немає або ж вона утворена окремими тилакоїдами.
Пластиди
Пластиди різних типів мають спільне походження. Усі вони виникають з первинних пластид клітин твірної тканини, які мають вигляд дрібних (до 1 мкм) пухирців.
Крім того, пластиди одного типу здатні перетворюватись на пластиди іншого. Так, на світлі в первинних пластидах формується внутрішня система мембран, утворюється хлорофіл і вони перетворюються на хлоропласти. Те саме характерно і для лейкопластів, які здатні перетворюватись на хлоропласти або хромопласти. Під час старіння листків, стебел, дозрівання плодів у хлоропластах може руйнуватись хлорофіл, спрощується будова внутрішньої мембранної системи і вони перетворюються на хромопласти. Але хромопласти вже не перетворюються на пластиди інших типів, вони є кінцевим етапом розвитку пластид.

Як утворюються пластиди різних типів? Які зв'язки між ними існують?
Хлоропласти, як і мітохонд-рії, характеризуються певним ступенем автономії в клітині. В них міститься власна спадкова інформація - кільцева молекула ДНК, як у прокаріотів. Вони мають і власний апарат, який синтезує білки (рибосоми, що за розмірами нагадують рибосоми прокаріотів, а також усі види РНК). Синтезовані в хлоропластах і мітохондріях білки входять до складу їхніх мембран.
На відміну від багатьох органел, мітохондрії не виникають з інших мембранних структур клітини, а розмножуються поділом.

У чому полягас автономія мітохондрій і хлоропластів у клітині?
   1. Яка будова поверхневого апарату мітохондрій? 2. Як будова мітохондрій пов'язана з їхніми функціями? 3. Які ви знаєте типи пластид? 4. Яка будова хлоропластів? 5. Які функції у клітинах виконують хлоропласти? 6. Яка будова і функції лейкопластів і хромопластів? 7. Які взаємоперетворення можливі між пластидами різних типів? 8. У чому полягає автономія мітохондрій і хлоропластів у клітині?
Питання:
Органела (від слова орган й давньогрець. εἶδος — вид) — зазвичай вільно-плаваюча в цитоплазмі частина еукаріотичноїклітини, яка виконує специфічну функцію. Історично, органели були виявлені за допомогою різноманітних форм мікроскопіїабо завдяки клітинному фракціонуванню.
Рецептори та інші дрібні, молекулярного рівня, структури, органелами не називають. Кордон між молекулами і органелами дуже нечіткий. Так, рибосоми, які зазвичай однозначно відносять до органел, можна вважати і складним молекулярним комплексом. Все частіше до органел зараховують і інші подібні комплекси порівняних розмірів та рівня складності - протеасоми, сплайсосоми та ін. У той же час можна порівняти за розмірами елементи цитоскелету(мікротрубочки, товсті філаменти поперечносмугастих м'язів і т. п.) зазвичай до органел не відносять. Ступінь постійності клітинної структури - теж ненадійний критерій її віднесення до органел. Так, веретено поділу, що хоча і не постійно, але закономірно присутня у всіх еукаріотичних клітинах, зазвичай до органел не відносять, а везикули, які постійно з'являються і зникають в процесі обміну речовин - відносять. Багато в чому набір органоїдів, що перераховується до навчальних посібниках, визначається традицією.

Висновок
Підготувала
Учениця 10 – А класу
ССЗШ № 307
М. Києва
Високоморна Ярослава
2013


Презентація на тему «Селекция животных» (варіант 2)


Презентація на тему «Водорості» (варіант 3)


title: Презентація на тему «Тканини тварин» (варіант 2)

text:
Тканини тварин.
Особливості будови клітин тварин.
Порівняльна будова рослинної і тваринної клітин.
 Мал.1. Рослинна (1) і тваринна (2) клітини
Тканини тварин.
Тканина - це група клітин, подібних за будовою та виконуваними функціями.
Мал.2. Епітеліальні тканини: 1 - покривний епітелій; 2 - залозистий епітелій
Міжклітинна речовина - продукт виділення самих клітин, вона виконує опорну функцію, забезпечує клітини поживними речовинами і зв’язки між ними.
Тканини внутрішнього середовища.
Тканини внутрішнього середовища - свою назву ці тканини дістали тому, що входять до складу різних внутрішніх органів.

Сполучні тканини досить різноманітні (мал.3). Одні з них містять у міжклітинній речовині волоконця різного типу.
Мал.3. Тканини внутрішнього середовища: 1 - сполучна; 2 - жирова; 3 - кров
Кров та м'язові тканини.
Кров - це тканина внутрішнього середовища. (мал.4).
М’язові тканини. Активно пересуватися багатоклітинним тваринам допомагають м’язи, які утворює м’язова тканина. (мал.5).
Мал.4. Кров.
Мал.5. М'язова тканина.
Функції нервової тканини.
Нервова тканина, так само як і м’язова, є тільки у тварин (мал.6).
Мал.6. Нервова тканина (1) і нейрон (2)


Презентація на тему «Клітини» (варіант 1)


title: Презентація на тему «Вернадський Володимир Іванович» (варіант 4)

text:
1863 - 1945
Володимир
Іванович
Вернадський
“Царство моїх ідей попереду…”
План:
Дитинство і родина
Юність, студентські  роки
Братство
Наукова діяльність
Радянський період життя
Вернадський і Україна
Вшанування памяті Володимира Вернадського
Дитинство і родина майбутнього вченого
Батько  - Іван Васильович
1821 - 1884
Посади: зав. кафедрою
політекономії в Київському,
викладач політекономії та
статистики в Московському
університетах ;
професор Головного
педагогічного  інституту  в
Петербурзі
Мати – Ганна Петрівна
Константинович
1837 - 1898
(друга дружина батька)
Учителька музики та співів
Володя з молодшими сестрами:
Катериною та Ольгою
1868  рік
Володі 4 роки
Володі 12 років
Юність Володимира, студентські роки
1886 рік
Навчався В.І.Вернадський
в Петербурзькому
університеті
на фізико-математичному
факультеті (1881 – 1885)
Докучаєв В.В.
1846 - 1903
Мендєлєєв Д.І.
1834 - 1907
Бекетов А.М.
1825 - 1902
Воєйков О.І.
1842 - 1916
Вчителі Володимира Вернадського
БРАТСТВО
   Під час навчання в університеті В.І.Вернадський увійшов до одного з народницьких
гуртків – науково-літературного товариства.
   З надр товариства виникло у 1885 році Братство, діяльність якого прийняла
науково-етичний характер. Члени Братства за власні кошти видавали книги для
народу, відкрили в Петербурзі народні читальні, вели просвітницьку роботу.
Внутрішнє життя Братства впорядковувалось трьома основними правилами:
 працюй якомога більше,
 споживай (для себе) якнайменше,
 на чужі біди дивись, як на свої.
   Братство проіснувало 35 років. Друзі листувалися, щороку 30 грудня зустрічалися
сім’ями, проводили разом літні канікули. 30 грудня 1921 року в останній раз
зібралось разом братство.
    Коли в 1942 році Вернадський одержав Сталінську премію (200 тис. руб.), то
100 тис. руб. він передав на оборону країни, а решту розділив між друзями і
вдовами померлих друзів, собі не залишивши нічого.
Ядро Братства (разом з дружинами) склали:
Шаховський Д.І.
(1861 – 1939),
історик
Ольденбург С.Ф.
(1863 – 1934),
індолог
Гревс І.М.
(1860 – 1941),
історик
Корнілов О.О.
(1862 – 1925),
історик
Краснов А.М.
(1862 – 1914),
ботанік
Вернадський В.І.
У 1886 році Вернадський одружується…
З Наталією Єгорівною Старицькою (1861 – 1942) Володимир Іванович
прожив, за його словами, “душа в душу і думка в думку” майже 56
щасливих років
Московський університет,
фото 1880-ті роки
Наукова
діяльність
В колі сім’ї
син – Георгій
дочка - Ніна
25 років разом
1911
З дружиною та дочкою, 1921
1940 рік
З дочкою
З внучкою
Тетяною
Гео́ргій (Джордж) Володи́мирович Верна́дський (* 20 серпня 1887, Санкт-Петербург — † 12 червня 1973, Нью-Гевен, штат Коннектікут, США) — російський і американський історик українського походження. Фахівець у галузі історії Русі і Росії.
Син Володимира Вернадського, онук  Івана Вернадського.
Закінчив Московський університет. Захистив дисертацію, присвячену російському масонству доби Катерини II.
Навчався в Берлінському та Фрайбурзькому університетах.
У 1917—1918 роках був професором Пермського університету, у 1918—1920 роках — професором Таврійського університету в Сімферополі.
Від 1920 року — в еміграції.
У 1922—1927 роках був професором Карлового університету в Празі, у 1927—1956 роках — професором Єльського університету в США.
Був прибічником євразійської історичної концепції.
В роки I світової  війни жила з батьками в Україні. В 1922 р. переїжджає до Чехословаччини, закінчила там медичний факультет Празького Карлового університету. Працювала в представництві Російського червоного хреста в Празі. В 1926 році вийшла заміж за М.П.Толя[1].
В 1929 році народжується дочка Тетяна.
В 1939 році вони переїхали в США, де в 1940-1953 рр. Ніна працювала в психіатричній клініці недалеко від міста Бостона.
[ред.] Примітки
↑ Толь Микола Петрович (1894 — 1975) — археолог, чоловік дочки  Вернадського, Ніни Володимирівни. Доктор філософії Карлового університету (Прага), співробітник Кондаковського інституту, потім в США - співробітник Art School Йельского університету.
Толь (Верна́дська) Ні́на Володи́мирівна (1898 — 1986) — лікар-психіатр, виїхала з Росії у 1922 р., жила і працювала у Чехословаччині (1922 — 1939), США (1939 — 1986), донька Володимира Вернадського.
Радянський період життя і творчості
З асистентами (Ферсман О.Є. стоїть) 1911
В робочому кабінеті  1921
1930
Одне з останніх фото
Пам’ятник на могилі
В.І.Вернадського
В.І.Вернадський і Україна
В.І.Вернадський (у центрі) з родиною
у Великих Шишаках (Полтавщина). 1916 р.
Багато років життя Вернадського
пов’язані з Україною. У Харкові
минули його перші десять
щасливих літ. На Полтавщині в
селі Великі Шишаки Вернадські
мали садибу, куди майже щороку
приїздили на літо всією родиною.
Батько багато розповідав Володі
Про історію та культуру українсь-
кого народу, про походження
роду Вернадських. Один з предків
по батьковій лінії належав до
запорізької старшини, воював у
війську Богдана Хмельницького.
“Завжди, коли починаю якусь
справу, у мене в голові проноси-
ться запорізька приказка:
“або збуду, або вдома не буду!”,
з якою вони кидалися на якусь
важку справу.” (з листа, 1886 р.)
Роботи Вернадського,
сучасні видання:

Вшанування пам’яті Володимира Івановича Вернадського
Проспекти ім. Вернадського
у Києві
та Москві
Меморіальні дошки Вернадському на будівлях Радієвого інституту
(Москва) та готелю “Вікторія” (Кременчук)
Пам’ятники Вернадському
у Києві та Кременчуці
Таврійський Національний Університет
ім. В.І.Вернадського
(Сімферополь)
Інститут геохімії та
аналітичної  хімії
ім. Вернадського
РАН, Москва
Національна бібліотека України
ім. В.І.Вернадського
м. Київ
Антарктична науково-дослідна
станція  “Академік Вернадський”
65º15´пд.ш., 64º16´зах.д. – о. Галіндез
З метою відзначення вчених за видатні досягнення в галузі природничих, технічних та соціогуманітарних наук, наукові праці, відкриття та винаходи, що мають важливе наукове й практичне значення та утверджують авторитет української науки, на честь першого президента Української академії наук – видатного вченого, академіка Володимира Івановича Вернадського, а також з нагоди святкування  85-річчя створення Академії у 2003 році Президією НАН України засновано золоту медаль імені В.І.Вернадського Національної академії наук України.
Золота медаль імені В.І.Вернадського є найвищою відзнакою НАН України, яка присуджується щорічно до дня народження академіка В.І.Вернадського (12 березня) двом вченим – одному вітчизняному і одному зарубіжному.
Одна і та ж особа не може бути нагороджена медаллю більше одного разу.
Медаль не присуджується посмертно, окрім випадку, коли лауреат помер після прийняття рішення про його нагородження.


Презентація на тему «Живі легенди - динозаври»


title: Презентація на тему «Мембрана»

text:
Мембрана
виконала  учениця 10-А класу
Александрова Ірина

КЛІТИННА МЕМБРАНА (син.: цитоплазматична мембрана, плазматична мембрана, плазмолема, cytolemma, plasmаlemma) - мембрана, яка відокремлює цитоплазму клітини від навколишнього середовища або від оболонки клітини (у рослинних клітинах).

Товщина клітинної мембрани - 7-10 нм. Компоненти клітинної мембрани формуються в гранулярній ендоплазматичній сітці, потім модифікуються в комплексі Гольджі.

Плазматична мембрана складається з молекул білків і фосфоліпідів

Молекули фосфоліпідів розташовані в два ряди - гідрофобними кінцями всередину, гідрофільними голівками до внутрішнього і зовнішнього водного середовища.

В окремих місцях біслой (подвійний шар) фосфоліпідів наскрізь пронизаний білковими молекулами (інтегральні білки). Усередині таких білкових молекул є канали - пори, через які проходять водорозчинні речовини.

Інші білкові молекули пронизують біслой ліпідів наполовину з однією або з іншого боку (напівінтегральні білки). На поверхні мембран еукаріотичних клітин є періферичні білки.
Молекули ліпідів і білків утримуються завдяки гідрофільно-гідрофобним взаємодіям.

До складу плазматичної мембрани еукаріотичних клітин входять також полісахариди. Їх короткі, сильно розгалужені молекули пов'язані з білками, утворюючи глікопротеїни, або з ліпідами (гліколіпіди). Зміст полісахаридів в мембранах складає 2-10% по масі. Полісахаридний шар завтовшки 10-20 нм, що покриває згори плазмалему тваринних клітин, дістав назву глікокаликс.


title: Презентація на тему «Skype»

text:
Презентация на тему: «Skype»
Основатели
Компания Skype была основана шведом Никласом Зеннстремом и датчанином Янусом Фриисом. Авторами программного обеспечения стали эстонцы Ахти Хеинла, Приит Кассесалу и Яан Таллинн.

Возможности
1. Возможность отправлять SMS сообщения из программы Skypeна мобильные телефоны.
2.Дешевые междугородние и международные звонки с офисных телефонов на обычные городские через сеть
3. Прием на офисные телефоны звонков от Skype-пользователей.
4. Прием на офисные телефоны звонков на онлайновые телефоны Skype и другие.

Передача аудиоданных
Голосовой чат позволяет разговаривать как с одним пользователем, так и устраивать конференц-связь. Благодаря используемым Skype кодекам (алгоритмам сжатия данных). При установке соединения между ПК аудиоданные шифровались при помощи AES-256, для передачи ключа которого, в свою очередь, использовался 1024-битный ключ RSA. Открытые ключи пользователей сертифицируются центральным сервером Skype при входе в систему с использованием 1536- или 2048-битных сертификатов RSA[50].При голосовом звонке и широкополосном подключении к Интернету расходуется примерно одинаковое количество входящего и исходящего трафика. В сумме средний объём трафика составляет около 500 кбайт/минуту (10 минут ~ 5 Мбайт; 100 минут ~ 50 Мбайт).
Передача видеоданных
Для видео используются кодеки VP7 (до версии 5.5), VP8 для видео стандартного качества и H.264 для видео 720p и 1080p. Для стабильного использования видеосвязи необходима скорость интернет-соединения более 200 кбит/с и желателен процессор тактовой частотой не менее 1 ГГц.При видеозвонке количество трафика примерно в 10 раз больше, чем при голосовом. Для высокоскоростных соединений и более шумных видеопотоков с веб-камеры может передаваться большее количество трафика. Приблизительные объемы составляют около ~5 Мбайт в минуту.

Недостатки
При некоторых обстоятельствах компьютер клиента может использоваться как сервер сети , что приводит к существенной загрузке компьютера и большому трафику. Пользователь при этом не получает уведомлений и не имеет штатных средств в программе для запрета такого действия. В версии для платформы Windows' эту функцию можно отключить редактированием реестра. Практически невозможно прослушать, за что его критикуют спецслужбы многих стран. В то же время сам сервис не раз обвинялся в шпионаже в пользу США и Китая. Одним из недостатков Skype считается использование  проприетарного протокола, несовместимого с открытыми стандартами . На конференции Black Hat Europe 2006, посвящённой вопросам информационной безопасности, был представлен анализ Skype. Среди прочего, там были отмечены:
интенсивное использование антиотладочных приёмов и обфусцированного кода;
постоянная передача данных (даже в ситуациях, когда сама программа находится в режиме ожидания.
использование 3G-сетей.
Как и любая сеть, работающая по принципу P2P, Skype подвержен вирусным эпидемиям. Уже известны случаи распространения вредоносных программ, перехватывающих и записывающих разговоры в Skype.
Заключение
Сегодняшняя жизнь не возможна без Интернета и без общения в сети Интернет, как неотъемлемого и очень важного компонента этого технического явления, которое с каждым днем все прочнее входит во все сферы нашей жизни.
Каждый пользователь вправе выбирать  ту программу, у которой  свой набор возможностей, удовлетворяющие его потребности для общения в реальном времени.


Презентація на тему «Абсцесс лёгкого»


title: Презентація на тему «Резус фактор крові»

text:
Резус фактор крові
Належність до тієї чи іншої групи часто впливає на долю людини. Особливо це стосується групи крові.

Наявність (чи відсутність) у крові людини певних білків, отриманих у спадок від батька й матері, зовні ніяк не проявляється. Але в певні моменти життя саме ці прості молекули визначають, де і як жити людині і чи жити взагалі.

Кожна людина повинна знати свою групу крові і резус. А спортсменам та людям, професійна діяльність яких пов’язана з високим ризиком травматизму (пожежники, рятувальники, каскадери тощо), слід завжди носити браслети із зазначеною на них інформацією про свою кров. Іноді це важливіше, ніж паспорт, бо саме ця інформація може виявитися перепусткою у продовження життя.

Ще в давні часи люди вважали кров носієм життя і намагалися використати її чудодійні властивості для рятування тяжко поранених або повернення здоров’я і молодості старим. У XVII столітті одному знекровленому юнакові навіть примудрилися перелити кров ягняти. Він тоді дивом вижив. Але потім переливання крові тварин хворим людям завжди закінчувалися трагічно.

Антигени й антитіла груп крові успадковуються нами від батьків, причому саме білки, а не самі групи крові. Тому комбінація цих білків у дітей може відрізнятися від комбінації їх у батьків. Таким чином і утворюється інша група крові. Прийнято вирізняти чотири групи крові, хоча насправді на сьогоднішній день відома вже велика кількість антигенів на еритроцитах і, відповідно, можна визначити більше груп крові. Але в першому наближенні цілком достатньо й цих чотирьох.

Що ж таке перша група крові? Для неї характерна відсутність антигенів на еритроцитах. Люди з цією групою крові є універсальними донорами, оскільки їхню кров можна переливати людям решти трьох груп. Друга група крові позначається як II (А) і має антиген А на еритроцитах, третя —III (В) — антиген В. Люди з четвертою групою крові, або IV (АВ), на своїх еритроцитах носять обидва антигени, але натомість у плазмі відсутні антитіла.


title: Презентація на тему «П’явки»

text:
Коротко про те, чого ми не знаємо про п'явок
	  П'явки - клас безхребетних тварин типу Кільчасті черви. Тіло завдовжки 15-20 см, що поділяється на 34 сегменти.
	  Існують прісноводні, морські та сухопутні види. Тривалість їхнього життя, ймовірно, до 20 років.
Тип Кільчасті черви: п’явки
	  В Україні нараховують понад 25 видів, які поширені у прісних стоячих водах ставків, боліт, на мулистому дні, у трясовині.
	  Якщо їх вийняти з води, вони вмирають, як тільки висохне їхня поверхня, хоча вони і захищаються від цього, рясно виділяючи слиз.

Тип Кільчасті черви: п’явки
	  П'явки ведуть в основному водний спосіб життя або, принаймні, знаходяться у вологому середовищі. Плавати в товщі води ці черв’яки можуть недовго.
	  Існують морські п'явки, проте більшість видів віддають перевагу прісним водоймищам.
	  Крім водних видів                                                      існують ще земноводні і                                            наземні види.
Спосіб життя п’явок
	  Насправді, п'явки - дуже цікаві істоти і славу злісних кровопивців мають незаслужено, напевно, через неусвідомлену гидливість деяких людей до них.
	  Ці маленькі кровососи мають величезну кількість чутливих рецепторів.                                          Їх тіло покрите клітинами, за                                  допомогою яких вони здатні                                          вловлювати будь-який рух і                                       чіплятися за будь-яку поверхню.
Спосіб життя п’явок
	  Тіло п'явки має кільчасту будову, більш сплющене, ніж у дощового черв’яка, а кільцеві сегменти проявляються значно менше. Головна лопать, злившися                                          з ротом, утворила так звану присмоктувальну луночку.
Будова тіла п’явки
	  Під шкірою п'явок розташовуються кільцеві і подовжні м'язи, завдяки яким вони можуть повзати і згортатися в клубок.
	  Присоски використовуються для прикріплення до каменів, водних рослин і іншого субстрату.   З їхньою допомогою п'явка також може пересуватися: спочатку вона закріплюється переднім кінцем, потім згинається і підтягає задній кінець тіла вперед, присмоктується ним і звільняє навколоротову присоску. Потім рухи повторюються.
Переміщення п’явок
	  П’явки в основному паразити, що харчуються кров'ю і тканинними рідинами молюсків, хребетних тварин, земноводних і великих ссавців, зокрема людини.
	  Існує немало хижих п'явок,                                              які активно полюють і поїдають                                        дрібних безхребетних. До їх                                             числа належить п'явка, яка живе                                         у струмках і полює на личинок комах.
	  Вони здатні поглинати величезну кількість їжі, при цьому збільшуючись у розмірах до п'яти разів.
Живлення п’явок
	 Ротовий апарат риб'ячої п'явки діє на зразок шприца і дозволяє його власниці паразитувати на рибах. Ця п'явка чудово плаває, накидаючись на кісткових риб і безщелепних, що пропливають мимо. 					Присмоктавшись до 					жертви, вона прокушує її 				шкіру і смокче тканинні 				рідини. Наївшись вдосталь, риб'яча п'явка відпускає рибу і прикріпляється до водоростей.
Живлення п’явок
	 П'явки можуть довго переслідувати свою жертву за запахом. Саме завдяки існуванню такого стимулу, вони обходяться без їжі майже шість місяців. Тепло тіла жертви є кінцевою метою для кровопивці.
	  Рот п'явки має три щелепи                                        і триста зубів, які з легкістю                                 впиваються в шкіру, а                                             завдяки еластичній будові                                         свого тіла під час прийому їжі,                            п'явка здатна збільшуватися в розмірі.
Живлення п’явок
	  Довжина найбільшої у світі черепашачої п'явки досягає 30 см.
	  Кров із ранки після укусу                                               п'явки може йти декілька                                                 годин, іноді - добу.
	  У минулому збір п'явок проводився дуже простим способом: босоногі люди бродили по воді, потім знімали з себе черв'яків, що присмокталися, і клали їх у посудину.
Цікаво, але факт
	  П’явки, як і решта кільчастих червів мають поясок, де формуються яйця. Вони - гермафродити.
	  Ще в 40-х рр. ХХ ст. було доведено, що у першому випадку один гермафродит виконує роль самки, а друга особина діє як самець; у другому випадку обидва гермафродити поводяться відразу і як самець, і як самка, взаємно запліднивши один одного.    Статеве дозрівання у них з 3 років, шлюбний період – літо, кількість яєць - 5-15 яєць у коконі. Інкубаційний період 4-10 тижнів.
Розмноження п’явок
	   Із всіх відомих видів п’явок тільки один з них можна використовувати для лікування - це медична п'явка, яка живе у прісних водоймищах із застійною                                            водою біля місць, куди на                                       водопій приходять тварини,                                       в основному велика                                       рогата худоба - головне                                     джерело її їжі.
Із історії медичних п’явок
	 У минулому була поширена думка, що кровопускання - панацея від усіх хвороб. Лікарі пускали своїм пацієнтам кров, використовуючи медичних п'явок. У стародавніх мовах поняття                                              „лікар" і „п'явка" нерідко                                       позначалися одним словом.                                 Тому жоден лікар не йшов з                                          візитом до хворого без банки                                         з п'явками.
	  У XIX ст. попит на медичних                                           п'явок збільшився настільки, що вид опинився                                                на межі вимирання. П'явок врятував прогрес в області медицини.
Із історії медичних п’явок
	  Тіло довге, злегка сплощене, оливково-зелене з червоно-коричневими смугами. Черево зелене або зеленувато-жовте.     Вони повзають по субстрату                                       крокуючим способом за                                               допомогою присосок: спочатку                                               п'явка закріплюється задньою                                          присоскою і витягається вперед, потім присмоктується у потрібному місці навколоротовою присоскою, звільняє задню присоску, і вигинається у вигляді лука, підтягаючись вперед.
Медична п’явка
	  Медична п'явка має 3 щелепні пластини, всіяні безліччю гострих зубчиків, якими і прокушує шкіру. Щелепи дуже сильні, бо складаються з товстих м'язів.
	  Після укусу п'явки на тілі жертви                              залишається характерний                                        трипроменевий слід.
	  Весь кишковий канал з його відростками можна розглядати як шлунок, який при смоктанні дуже швидко наповняється кров’ю, причому об’єм п’явки відповідно збільшується.
Медична п’явка
	  Лікувальні п'явки вирощується в умовах спеціальних біологічних ферм, де дотримуються певних умов.
	  Використовуються п'явки, як                                              і шприци, одноразово: після                                       процедури їх знищують, тобто                                               вони рятують нам з вами                                             здоров'я ціною свого життя.
	  Лікувальний секрет п'явки - це повна таблиця Д.Менделєєва за змістом активних біологічних речовин.
Медична п’явка
	  Слина медичної п'явки містить близько 100 корисних для людського організму біологічно активних речовин. Та першорядне значення має фермент гірудин, який перешкоджає згортанню крові. Він не тільки допомагає п'явці висмоктати якомога більше «поганої» крові, а також, розріджує кров, роблячи її більш здатною швидше постачати кисень клітинам.
	  Слина п'явки має протизапальну, знеболюючу, протинабрякову дію, а також покращує мікроциркуляцію і активізує імунну систему.
Слина медичної п’явки
	  Гірудотерапія - лікування п'явками - передова ланка сучасної медицини, один з напрямів нетрадиційної медицини, який в даний час набуває все більшого значення.   П'явка «відчуває» хворобу і вибирає місце укусу. Під впливом речовин,                                         що виділяються п'явкою,                                       усуваються застійні явища в                                       тканинах, які в більшості випадків і служать причиною розвитку патологічного процесу.
Гірудотерапія
Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Вітаміни та харчові добавки»

text:
Вітаміни та харчові добавки
Шніт 11-А
(Пляшка з високою активністю В-комплексних таблеток, вітамінні добавки).

Вітаміни (лат. vitae — життя і "амін" — азотиста речовина, що містить NH2) — низькомолекулярні органічні сполуки різної хімічної природи, з високою біологічною дією, необхідні для нормального обміну речовин і життєдіяльності живих організмів в дуже малій кількості.
Також існують

Харчові добавки
Харчові добавки (адитиви) — природні, ідентичні природнім або штучно синтезовані речовини, які додають у їжу як інгредієнт з технологічних міркувань: подовжити термін зберігання (консерванти), перетворити їжу в відношенні кольору, смаку (щоб зберегти і підвищити смак), текстури, консистенції, зовнішнього вигляду і поживної цінності.

Харчові добавки використовуються з метою:

- збереження поживних властивостей харчових продуктів;
    - надання харчовим продуктам більш привабливого вигляду;
    - збільшення терміну зберігання харчових продуктів;
    - полегшення технологічної обробки продовольчої сировини;
    - здешевлення та скорочення технологічного процесу.

Дякую за увагу!
Джерела:
http://ru.wikipedia.org/wiki/%C2%E8%F2%E0%EC%E8%ED%FB
http://ru.wikipedia.org/wiki/%D0%9F%D0%B8%D1%89%D0%B5%D0%B2%D1%8B%D0%B5_%D0%B4%D0%BE%D0%B1%D0%B0%D0%B2%D0%BA%D0%B8
http://www.br.com.ua/referats/Other/4691.htm


Презентація на тему «Генетика человека» (варіант 1)


title: Презентація на тему «Інфекційні захворювання» (варіант 3)

text:
Корєшкова А.В. 11-М
Інфекційні захворювання
 Кір
Збудник: вірус роду Morbillivirus, може знаходитись в повітрі;
Симптоми: інтоксикація, катаральні явища, температура, головний біль, нежить, кашель;
Щеплення: протикорова вакцина MMR.

Віспа
Збудник: складний вірус, що має власну ДНК, розмножується в цитоплазмі клітин;
Симптоми: температура, висип на шкірі, біль у ділянці крижів;
Щеплення: вакцина проти віспи.
Грип
Збудник: вірус від хворого, повітряно-крапельний шлях передачі;
Симптоми: температура, фарингіт, кашель, нежить, біль у м’язах;
Щеплення: не існує.
Гепатит
Збудник: хворий на гепатит;
Симптоми: втома, порушення функцій організму (зокрема печінки), жовтяниця;
Щеплення: вакцина проти гепатиту (різні для кожного виду).
Менінгіт
Збудник: віруси, бактерії та інші мікроорганізми;
Симптоми: головний біль, лихоманка, сплутаність свідомості, блювота, чутливість до світла, сонливість;
Щеплення: щеплення від гемофільної палички типу Б, менінгококові вакцини, пневмококова полісахаридна вакцина та ін.
Токсоплазмоз
Збудник: паразит токсоплазма гондії;
Симптоми: ураження нервової системи, міокарда та очей;
Щеплення: для тварин.
Вагінальний кандидоз
Збудник: дріжджеподібні гриби виду Candida;
Симптоми: свербіж усередині і навколо піхви, біль, вагінальні виділення;
Щеплення: не існує.
Сифіліс
Збудник: бактерія спірохета виду Treponema pallidum (бліда трепонема);
Симптоми: шкірна виразка, свербіж, висип, ураження нервової або серцево-судинної системи;
Щеплення: не існує.
Тиф
Збудник: воша, сальмонела черевного типу;
Симптоми: гарячка, затьмарена свідомість, порушення функцій організму;
Щеплення: вакцини від різних типів тифу.
Сибірська виразка
Збудник: бацила Bacillus anthracis;
Симптоми: запалення лімфатичних вузлів, гарячка, інтоксикація, ураження легеневої та кишкової систем;
Щеплення: жива вакцина СТІ.


Презентація на тему «Онтогенез» (варіант 5)


title: Презентація на тему «Кишкові інфекції»

text:
Кишкові інфекції
Шляхи проникнення в організм. Профілактика…
Кишкові інфекції – група інфекцій, що викликає  захворювання травного тракту з основними клінічними проявами, такими як підвищення температури тіла, пронос, блювання.
До кишкових інфекцій відносяться такі небезпечні захворювання як черевний тиф, дизентерія, харчові токсикоінфекції, гепатит А сальмонельоз, ботулізм,гастроентероколіти.
Всі ці захворювання виникають внаслідок вживання інфікованих харчових продуктів або води, які проникають в організм людини через брудні руки, продукти харчування.
Сальмонельоз – гостра кишкова інфекційна хвороба, що спричиняється бактеріями з роду Сальмонела  і проявляється  переважно явищами гастроентериту, інтоксикації та зневоднення.

	Збудниками сальмонельозу є кишкові бактерії.

Сальмонели досить стійкі до дії фізичних і хімічних факторів довкілля.

	Вони можуть зберігати життєздатність:
у воді до 3 місяців
у кормах тварин - до 1,5 року
у м‘ясі та яйцях – до 7 місяців
у заморожених продуктах – до 2 років

	Джерелом збудника є:                                                                     велика рогата худоба, свині, свійська водоплавна птиця, кури, Нерідко ними забруднюються яйця птахів.                                                 Тварини можуть виділяти збудника з сечею, калом, молоком, слиною, носовим слизом.

Зараження відбувається елементарним, водним і побутовими шляхами. Механічно переносити сальмонели можуть мухи, таргани. У 96-98 % випадів інфікування пов‘язане зі споживанням забрудненої їжі. У харчових продуктах, особливо в напівфабрикатах, сальмонели не лише зберігаються, але й швидко розмножується. Катарально-побутове зараження відзначається переважно серед дітей раннього віку, осіб похилого і старечого віку. Епідеміологічними особливостями сальмонельозу є раптовість, масовість захворювань і літня сезонність.
Для розвитку хвороби необхідно, щоб в організм проникли живі сальмонели та їх токсини. Частина токсинів всмоктується в кров, спричиняючи інтоксикацію організму. Під впливом токсинів підвищується проникність слизової оболонки кишок, внаслідок чого в їх просвіт надходить велика кількість рідини і солей, які виводяться з організму під час блювання й проносу. Порушується водно-електролітний баланс і кислотно-лужна рівновага, розвивається зневоднення.

В епідемічному осередку виявляють і знешкоджують джерело збудника, бактеріологічно досліджують харчові продукти, обстежують осіб, які їх приготували чи споживали. Після госпіталізації хворого роблять заключну дезінфекцію, за осередком спостерігають протягом тижня.

Ботулізм – гостра кишкова інфекційна хвороба, що спричиняється ботулотоксином, характеризується тяжким ураженням нервової системи, порушенням зору, ковтання, моторики кишок.
Захворювання найчастіше пов’яне з вживанням продуктів домашнього консервування (гриби, м’ясо, риба, салати, овочі). Зрідка ботулізм виникає після споживання забрудненої спорами ковбаси чи шинки.

	Продукти, що містять ботулотоксин, частіше нічим не відрізняються від незабруднених за виглядом, запахом і смаком. Дуже рідко ботулізм має ранові походження.
		Ботулотоксин з їжею потрапляє у шлунок і кишечник, де не руйнується травними ферментами. Всмоктавшись у кров, він уражає нервову систему, зокрема рухові нейрони спинного мозку, виникають паралічі різних м’язів, розлади ковтання і дихання, нерідко приводять до  пневмонії, смерті. Хворий на ботулізм не становить небезпеки щодо зараження інших людей. Захворювання починається, як правило, гостро. Біль в животі, нудота,  блювання і пронос, головний біль, м’язова слабкість.
		У ряді випадків хвороба одразу може починатись з дихальних розладів. Це найтяжчий варіант перебігу, оскільки раптово може настати зупинка дихання чи параліч серця і хворий помирає.
Необхідно неухильно дотримуватись санітарно-гігієнічних вимог  щодо технології приготування консервованих продуктів. Їх стерилізують в автоклавах при температурі 120  С. Ознакою забруднення консервів може бути їх здуття і неприємний запах.
Однак не завжди консерви здуваються і продукти міняють смакові властивості. Продукти харчування, які не підлягають термічній обробці (ковбаса, шинка, сало, солена і копчена риба), зберігають у холодильних камерах.
Вірусний гепатит -
   це гостре інфекційне захворювання з переважним ураженням печінки.

 В залежності від типу збудника
   (віруси A, B, C, D, E, G, TT, SEN)
   захворювання передається:
через інфіковані воду, продукти     харчування, предмети побуту (гепатит А);
під час переливання крові, оперативних втручань (гепатит В, С, D);
статевим шляхом (гепатит В).
Збудники кишкових інфекцій передаються за допомогою фекально - орального механізму, харчовим, водним, контактно-побутовим шляхами. Факторами передачі є м’ясо, яйця, вода, кухонний інвентар, руки, мухи.
Мікроби проходять через травний канал, в окремих його відділах збудник знаходять сприятливі умови і розмножуються.
Профілактика


Презентація на тему «Кровообіг»


title: Презентація на тему «Острая респираторная вирусная инфекция»

text:
ОРВИ
Что такое ОРВИ?
О́страя респирато́рная ви́русная инфе́кция (ОРВИ)  - группа заболеваний, передающихся воздушно-капельным путем, характеризующихся острым поражением различных отделов респираторного тракта с обязательным наличием ряда респираторных (катаральных) симптомов и необязательным повышением температуры разной степени выраженности (чаще субфебрильной).

Восприимчивость
Восприимчивость к заболеванию всеобщая и высокая. Относительно маловосприимчивы дети первых месяцев жизни, рождённые от матерей с циркулирующими антителами к возбудителям ОРВИ. При отсутствии у матери защитных антител к ОРВИ восприимчивы даже новорождённые. После перенесенной инфекции, как правило, формируется стойкий специфический пожизненный иммунитет. Повторное заболевание может быть вызвано заражением другим вирусом из группы ОРВИ.
Основные симптомы ОРВИ — насморк, кашель, чиханье, головная боль, боль в горле, глазных яблоках, рвота, жидкий стул, слабость.
Патогенез
В начальный период болезни вирус размножается во входных «воротах инфекции»: носу, носоглотке, гортани, что проявляется в виде рези, насморка, першения, сухого кашля. Температура обычно не повышается. Иногда в этот процесс вовлекаются слизистые глаз и желудочно-кишечного тракта.
Затем вирус попадает в кровь и вызывает симптомы общей интоксикации: озноб, головная боль, ломота в спине и конечностях. Активация иммунного ответа приводит к выработке организмом антител к вирусу, вследствие чего кровь постепенно очищается от него и симптомы интоксикации ослабевают.
На финальном этапе неосложнённой ОРВИ происходит очищение дыхательных путей от поражённых вирусом слоёв эпителия, что проявляется как насморк и влажный кашель с отхождением слизистой или гнойной мокроты.
Осложнения
К осложнениям относятся: бактериальные риниты, синуситы, отиты, трахеиты, бронхиты, тонзиллиты, пневмония, менингит, неврит, радикулоневрит.
Лечение
Регулярное употребление витамина C не снижает шансы заболевания простудой, однако позволяет уменьшить её тяжесть и длительность. Против большинства возбудителей ОРВИ в настоящее время не разработаны химиопрепараты, и своевременная дифференциальная диагностика затруднена.
Несмотря на то что ОРВИ вызывается вирусами, против которых антибиотики бесполезны, заболевание практически всегда сопровождается бактериальной инфекцией, и использование антибиотиков может быть оправдано, в частности, при болях в горле. Из жаропонижающих средств применяют нестероидные противовоспалительные средства, в их числе парацетамол, а в последнее время — ибупрофен.
Профилактика
В разгар инфекции рекомендуется ограничить посещение массовых мероприятий, особенно в закрытых помещениях, избегать слишком тесного контакта с больными, как можно чаще мыть руки. Те же правила следует соблюдать и заболевшим: взять больничный лист, не посещать массовые мероприятия, стремиться как можно меньше пользоваться общественным транспортом, избегать тесного контакта со здоровыми людьми, носить марлевую повязку.
« Здоровье — не всё, но всё без здоровья ничто. »                                       Сократ


title: Презентація на тему «Головоногі молюски»

text:
Головоногі молюски

Загальна характеристика типу молюски
Молюски або м»якуни тип двобічно-симетричних тварин. Середовище існування переважно водне, рідше наземно- повітряне, деякі – паразити. Поділяються на сім класів: Безпанцирні, Панцирні, Моноплакофори, Черевоногі, Двостулкові, Лопатоногі, Головоногі. Розміри молюсків коливаються від 0,05 мм до 18 м. Порожнина тіла вторинна(целом). Тіло молюсків несегментоване, складається з, як правило, гоолви, тулуба і ноги. У деяких представників тіло захищене черепашкою(зовнішнім скелетом). У м»якунів є шкірна складка – мантія,  а між мантією і тілом є щілина – мантійна порожнина. За типом живлення: фільтратори, рослиноїдні, хижаки.Травна система у молюсків замкнутого типу. Складається з глотки, стравоходу, шлунку, середньої і задньої кишки, яка відкривається анальним отвором у мантійну порожнину. Органи виділення нирки. Органи дихання у водних представників зябра, а у наземних легені. Кровоносна система незамкнута, за винятком головоногих.  Є серце. Нервова система розкидано-вузлового типу. Є очі, органи хімічного чуття. Особини роздільностатеві, трапляються гермафродити.
Тип Головоногі молюски

Головоногі – клас високоорганізованих морських молюсків. Мають відносно високорозвинений мозок. Раковини або відсутні зовсім, або рудиментарні. Довжина тіла з щупальцями становить від 1 см до 5 м (у гігантських кальмарів — до 18 м). Широко поширені у всіх морях з високою солоністю, тому у значно опріснених Чорному та Азовському морях не трапляються. Мешкають у товщі води і на дні. Хижаки. Слугують їжею багатьом рибам і морським ссавцям. Деякі їстівні і є об'єктом промислу. До головоногих відносяться каракатиці, наутилуси, восьминоги і кальмари, до вимерлих — амоніти, белемніти й ін. Клас об'єднує близько 600 найбільш високорозвинених водних організмів.

Усі головоногі — це хижаки середніх або великих розмірів (від 1 см до 1 м). Їхнє тіло складається з тулуба і великої голови, нога перетворилася на щупальця, що оточують рот. У більшості з них є вісім однакових щупалець (наприклад, у восьминогів) або вісім коротших і пара довших (ловильних) щупалець (кальмари, каракатиці тощо). На щупальцях є присоски для утримання здобичі. Тільки у тропічних видів з роду наутилус багато щупалець (від 60 до 100) без присосків.
Характерна риса головоногих — здатність плавати за допомогою реактивного руху. Через щілину, розташовану знизу, на межі голови та тулуба, вода надходить до мантійної порожнини. Згодом, при скороченні м'язів мантії, вода з силою викидається через особливий трубчастий утвір — лійку — видозмінену частину ноги. Це спричиняє, реактивну тягу, внаслідок чого молюск отримує поштовх і рухається заднім кінцем уперед. Потім мантійна щілина відкривається, і мантія знову заповнюється водою.

Черепашки у більшості видів немає, у каракатиці вона має вигляд пластинки, розташованої під шкірою. Лише наутилуси, що мешкають у тропічних морях у поверхневих шарах води, мають багатокамерну черепашку до 25 см у діаметрі. Камери заповнені газом, що надає тварині плавучості. Молюск, регулюючи об'єм газів у камеpax, може або занурюватися на глибину до 500–700 м, або спливати у поверхневі шари води. Шкіра багатьох головоногих здатна миттєво змінювати забарвлення під впливом нервових імпульсів. Воно буває захисним, під колір навколишнього середовища, або загрозливим, яке контрастує з навколишнім середовищем, у разі нападу інших організмів.
Для захисту у головоногих слугує й чорнильна залоза. Її секрет накопичується в особливому резервуарі, протока якого відкривається у задню кишку. За небезпеки молюски виділяють назовні чорну рідину, яка не розчиняється у воді й утворює чорну пляму. Під її прикриттям молюск тікає від ворогів. У шкірі глибоководних головоногих є також особливі світні органи, за допомогою яких тварини спілкуються між собою, відлякують ворогів чи приваблюють здобич.  Головоногі — хижаки, що живляться ракоподібними, молюсками, рибою тощо. Рот оточений двома роговими щелепами — верхньою та нижньою, що нагадують дзьоб папуги. Крім того, є і тертка. За допомогою цих органів молюски дроблять панцири ракоподібних, черепашки молюсків, подрібнюють їжу. Слина, крім травних соків, може містити ще й отруту, яка швидко паралізує або вбиває здобич.
У головоногих молюсків більшість нервових вузлів розташована в головному відділі та утворює головний мозок складної будови. Ззовні він захищений своєрідним «черепом» із хряща. Очі в більшості головоногих за складністю будови нагадують очі людини. Вони можуть сприймати колір, форму та розміри предметів. Високий рівень розвитку нервової системи та досконалі органи чуттів головоногих визначають і складні форми їхньої поведінки.
 Розмноження і розвиток. Це роздільностатеві тварини, яким притаманне зовнішнє запліднення та прямий розвиток. Для восьминогів характерне піклування про нащадків. Самка захищає яйця, очищує їх від бруду і нічого не їсть протягом кількох місяців, аж поки не вилупляться молоді особини.

Головоногі мають високорозвинену здатність до регенерації. Вони, зокрема, швидко відновлюють втрачені щупальця.   Головоногими молюсками живиться багато морських тварин, зокрема ластоногі і зубаті кити. Людина споживає в їжу кальмарів, каракатиць і восьминогів. Із вмісту чорнильного мішка каракатиць і кальмарів виробляють коричневу фарбу — сепію, а також натуральну китайську туш.
 Черепашки викопних головоногих молюсків використовують як «керівні копалини». У кишечнику кашалотів із неперетравлених решток головоногих утворюється особлива речовина — амбра, яку застосовують у парфумерній промисловості для надання стійкості запаху парфумам.
Молюск Наутилус і восьминіг


Презентація на тему «Центральная нервная система»


Презентація на тему «Здоровий спосіб життя» (варіант 4)


Презентація на тему «Різноманітність земноводних» (варіант 2)


title: Презентація на тему «Строение и развитие почек на побегах»

text:
3
2
1
1
3
2
2
1
1


Презентація на тему «Наземно-повітряне середовище життя організмів»


Презентація на тему «Туберкульоз. Сучасні методи діагностики та лікування»


title: Презентація на тему «Онтогенез» (варіант 3)

text:
Индивидуальное развитие организма, совокупность последовательных морфологических, физиологических и биохимических преобразований, претерпеваемых организмом, от оплодотворения (при половом размножении) или от момента отделения от материнской особи (при бесполом размножении) до конца жизни.

     Эмбриональный период
В эмбриональном периоде выделяют три основных этапа: дробление, гаструляцию и первичный органогенез. Эмбриональный, или зародышевый, период онтогенеза начинается с момента оплодотворения и продолжается до выхода зародыша из яйцевых оболочек. У большинства позвоночных он включает стадии (фазы) дробления, гаструляции, гисто- и органогенеза.
Постэмбриональное развитие
Постэмбриональное развитие начинается с момента рождения или выхода организма из яйцевых оболочек и продолжается вплоть до наступления полового созревания. Постэмбриональное развитие сопровождается ростом. При этом он может быть ограничен определенным сроком или длиться в течение всей жизни.

Онтогенез это период всей жизни человека от зачатия до смерти. Жизнь человека даётся один раз одному Богу решать сколько нам прожить.
    Когда ты родился, ты плакал, а мир улыбался. Так проживи жизнь так, чтобы умирая ты улыбался, а мир плакал...


title: Презентація на тему «Геронтологія» (варіант 2)

text:
Геронтологія
Підготувала
Москаленко Анна
Геронтологія це наука про старість і старіння, що вивчає процеси старіння із загально-біологічних позицій, а також досліджує суть старості та вплив її приходу на людину і суспільство.
Старіння – процес суперечливого розвитку живих клітин від моменту зародження життя до його закінчення. Припущення, що потенційно безсмертні мікроорганізми, позбавлені наукової цінності життя планети як ціле – безмежне, можливостям її розвитку немає меж, але життя в рамках індивідуального існування, обмеженого в часі, не володіє цими властивостями.

Загальні закономірності
Старіння пов’язане зі змінами, що проходять на всіх рівнях організації життєвої матерії. Закономірні вікові зміни організму називають гомеорезом.

Існує дві традиційні точки зору на причини розвитку старіння (закономірності):
Старіння – генетично запрограмований процес, результат закономірної реалізації програми, закладеної у генетичному апараті.
Старіння – результат руйнування організму, викликаний різними факторами, дія яких повторюється і накопичується на протязі всього життя.

Молекулярні і клітинні механізми старіння
1. Порушенні генетичного апарату клітин, програми біосинтезу білка (з віком накопичуються помилки в генетичній інформації, що призводить до появи "дефектних" білків).
2. Порушення клітинної біоенергетики.
3. Зменшення клітинної маси (відмирання певної частини клітин призводить до того, що на інші клітини випадає велике навантаження, що сприяє їх гіперфункції; викликає старіння).
4. Цитоморфологічні зміни (в клітинах, які не діляться накопичуються продукти їх життєдіяльності, що сприяє старінню).
5. Функціональні зміни:
зниження здатності нейронів відтворювати інформацію;
знижується функція секреторних клітин – синтезувати і виділяти речовини;
зниження рівня працездатності, та ін.
6. Послідовність і закономірність старіння клітин різних типів. Первинне старіння властиве клітинам, що не діляться. Ділення клітин звільнює її від грубих вікових змін. Вважається, що є межа числа ділення клітин, який визначає час життя клітинної популяції і обумовлює старіння.
Види старіння
Природне (фізіологічне, нормальне) старіння характеризується визначеним типом і послідовністю вікових змін, що відповідають біологічним, адаптаційно-регулятивним можливостям даної людської популяції.
Сповільнене (ретардіроване) старіння відмічається більш повільним, темпом вікових змін. Проявом цього типу старіння є феномен довголіття.
Передчасне (патологічне, прискорене) старіння характеризується раннім розвитком вікових змін чи більш вираженим їх проявом в цей чи інший віковий період.
Даний процес обумовлений як впливом факторів зовнішнього середовища (кліматичних, професійних, соціально-економічних, екологічних, побутових та ін.), так і дією різних, особливо хронічних, захворювань на функції визначених систем і органів людського організму.
Передчасне старіння виявляється на 4-5-му десятилітті, це одна із причин ранньої дезадаптації, обмеження інтересів, незадоволення життям, дестабілізації особистості. На даному етапі важливим завданням геронтології є не тільки будь-яким чином продовжити життя, скільки навчитися своєчасно розпізнавати суттєві ознаки старіння і, головне, контролювати їх розвиток.


title: Презентація на тему «Адаптація людини до навколишнього середовища»

text:
Презентація на тему:«Адаптація людини до навколишнього середовища . Фізіологічні основи загартування»
Підготувала:
Адаптація — здатність живого організму пристосовуватися до мінливих умов навколишнього середовища, що виробилась у процесі еволюційного розвитку.
Значення адаптації:
Допомагає організму переносити значні зміни в навколишньому середовищі;

Допомагає перебудувати фізіологічні функції,поведінку відповідно до змін;

Забезпечує підтримку сталості внутрішнього середовища організму, якщо параметри деяких чинників навколишнього середовища виходять за межі оптимальних.
Організми, що адаптовані до свого оточуючого середовища, здатні до наступних дій:
Отримувати повітря, воду, їжу та поживні речовини;
Пристосовуватись до фізичних характеристик оточуючого середовища, таких як температура, освітленість та вологість;
Захищатись від природніх ворогів;
Розмножуватись;
Реагувати на зміни оточуючого середовища.

Структурні адаптації — це спеціальні частини організму, що допомагають йому виживати в природніх умовах.

Наприклад:
бути колір шкіри;
форма тіла;
відозміни покривів;

Адаптації поведінки — це відозміни поведінкових реакцій організму у відповідь на зміни в оточуючому середовищі.

 Наприклад
умовні або безумовні рефлекси.

Фізіологічні адаптації — це системи всередині організму, що дозволяють виконувати деякі біохімічні або фізіологічні процеси .
Наприклад:
 секрецію отрути;
підтримання температури тіла;
 нейтралізацію токсинів при травленні.
Маладаптація
Можливою є ситуація, коли деяка перевага, що її надає адаптація, з часом зменшується, аж до стану, коли минула адаптація стає шкідливою для виживання виду. Таке явище відомо під назвою «маладаптація», і може зустрічатись серед рослин, тварин або людей в таких областях як біологічні процеси, психологія, та безумовні рефлекси.
Акліматизація

Існує велика різниця між адаптацією та зовнішньо схожою на неї акліматизацією. Адаптація виникає та стабілізується протягом поколінь, що змінюють одне одного; акліматизація ж відбувається на проміжку часу всередині життєвого циклу однієї особини, і звичайно пов'язана з набагато менш критичними впливами оточуючого середовища.
Проблеми адаптації людини до навколишнього середовища.
Людина, як і інші види живих організмів, здатний адаптуватися, тобто пристосовуватися до умов навколишнього середовища.

Адаптацію людини до нових природних і виробничих умов –це сукупність соціально-біологічних властивостей і особливостей, необхідних для стійкого існування організму в конкретній екологічному середовищі.
В даний час значна частина хвороб людини пов'язані з погіршенням екологічної ситуації в нашому середовищі проживання:

 Забрудненнями атмосфери, води та грунту;
 Недоброякісними продуктами харчування;
Зростанням шуму.
Пристосовуючись до несприятливих екологічних умов, організм людини відчуває стан напруги, стомлення.

Серед людей можна виділити два крайніх адаптивних типу людини:

Спринтер;
Стаєр.

Серед людей можна виділити два крайніх адаптивних типу людини:
Засоби підвищення адаптаційних можливостей організму.
Кожна людина повинна сприяти підвищенню витривалості свого організму.

Необхідні умови:

Вчасне і раціональне харчування;
Чергування режиму сну та активності, праці і відпочинку;

Але особливу роль у підвищенні адаптаційних можливостей організму відіграють фізичне тренування і загартовування.

	Регулярні фізичні вправи є найефективнішим засобом підвищення опірності організму хворобам та несприятливим впливам довкілля.

	Завдяки тренованості полегшується становлення адаптаційних реакцій організму до екстремальних умов.

Регулярне заняття спортом(без зловживання фізичними навантаженнями) сприяє високому рівню витривалості.
Позитивний вплив рухової активності на життєдіяльність організму:
збалансованість метаболізму,
активація вегетативних систем           (кровообігу, дихання),
формування нервових механізмів керування процесами,
розвиток організму в цілому.

Висновок:
Людство - лише незначна частина біосфери, а людина є лише одним із видів органічного життя - Homo sapiens. Розум виділив людину з тваринного світу і дав йому величезну могутність. Людина протягом століть прагнула не пристосуватися до природного середовища, а зробити його зручним для свого існування. Тепер всім зрозуміло, що будь-яка діяльність людини впливає на навколишнє середовище, а погіршення стану біосфери небезпечно для всіх живих істот, у тому числі і для людини.
Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Біологічний вплив радіоактивного випромінювання» (варіант 1)

text:
Біологічний вплив радіоактивного випромінювання
Вступ
Організм людини, рослинний і тваринний світ постійно зазнають дії іонізуючого випромінювання, яке складається з природної (космічне випромінювання, випромінювання радіоактивних газів з верхніх шарів земної кори) і штучної (рентгенівські апарати, телевізійні прилади, радіоізотопи, атомоходи, атомні електростанції, ядерні випробування) радіоактивності.
Кожного дня ми піддаємо свій організм до негативного впливу радіоактивного випромінювання, і тому саме через це я хочу розповісти вам про радіацію та захист від неї.
Вплив радіоактивного випромінювання на організм людини можна уявити в дуже спрощеному вигляді таким чином. Припустімо, що в організмі людини відбувається нормальний процес травлення, їжа, що надходить, розкладається на більш прості сполуки, які потім надходять через мембрану усередину кожної клітини. Під час потрапляння випромінювання на мембрану відразу ж порушуються молекулярні зв'язки, атоми перетворюються в іони. Крізь зруйновану мембрану в клітину починають надходити сторонні (токсичні) речовини, робота її порушується.
Вплив радіації на організм людини
Наслідки радіації
Наслідки радіації
Основним джерелом опромінювання людини є радіоактивні речовини, які потрапляють з їжею. Ступінь небезпеки забруднення радіонуклідами залежить від частоти вживання забруднених радіоактивними речовинами продуктів, а також від швидкості виведення їх з організму. Якщо радіонукліди, які потрапили в організм, однотипні з елементами, що споживає людина з їжею, то вони швидко виводяться з організму разом з ними.
Вплив радіації на організм людини
Свинець – радіоактивна речовина
Радіоактивна речовина
Радіоактивне опромінення призводить до значного пошкодження живої тканини. Пошкодження радіацією ДНК викликає мутації. Робота з радіоактивними речовинами вимагає ретельного дотримання правил техніки безпеки. Радіоактивні речовини позначаються спеціальним символом, наведеним з правого боку сторінки.
Радіоактивні речовини зберігаються в спеціальних контейнерах.
Біологічна дія радіоактивних речовин
Контейнери для зберігання радіоактивних речовин
Позначення радіоактивних речовин
Одним з видів радіації є сонячна радіація. Сонячна радіація - випромінювання Сонця, яке поширюється у вигляді електромагнітних хвиль зі швидкістю 300 000 км/с.
Сонячна радіація — головне джерело енергії для всіх фізико-географічних процесів, що відбуваються на земній поверхні і в атмосфері. Кількість сонячної радіації залежить від висоти сонця, географічної широти місцевості, пори року та прозорості атмосфери.
Сонячна радіація буває трьох видів: пряма, розсіяна та сумарна.

Сонячна радіація
Земля під впливом сонячної радіації
Люди, котрі потрапили під дію сонячної радіації
Пряма радіація — сонячна радіація, що доходить до земної поверхні у виді пучка паралельних променів, що виходять безпосередньо від сонячного диска.
Розсіяна радіація — сонячна радіація, що була розсіяна в атмосфері, надходить на земну поверхню з усього небесного зводу. У похмурі дні вона є єдиним джерелом енергії в приземних шарах атмосфери.
Сумарна радіація — сукупність прямої і розсіяної сонячної радіації, що надходить у природних умовах на земну поверхню.
Види сонячної радіації
5 способів захисту, якщо ж стався викид радіації

Що це означає? При виході на вулицю одягайтеся в максимально світлий одяг, причому такий, котрий при поверненні додому можна буде швидко випрати. Обов'язково носіть будь-який головний убір.
Після повернення додому негайно відправляйте в прання весь одяг і ретельно мийтеся в душі. І так після кожного виходу на вулицю.
До речі - у подібній ситуації взуття краще залишати за порогом квартири.

Захищатися і митися
Що це означає? Ніяких віників і пилососів: тільки миття простою чистою водою. Для захисту від радіації мити підлогу і всі поверхні в будинку треба часто і досконало - не менше одного вологого прибирання в день.
При цьому пам'ятайте: відкривати вікна або включати кондиціонери неможна!!!

Особливий стиль прибирання
Відомо, що деякі продукти накопичують радіацію дуже інтенсивно, а деякі - майже немає.
Під час радіоактивної загрози потрібно виключити з раціону такі продукти: гриби, м'ясо з кістками (чисте м'ясо можна використовувати), всі види листової капусти, морква, буряки, редиску, ріпу, річкову та ставкову рибу. З інших овочів і фруктів необхідно зрізати шкірочку.
Обов'язково пийте більше води (виключно артезіанської з джерел, що залягають на глибині понад 180 метрів). Можна включити в раціон червоне вино, близько 250 - 300 мл на добу. Також потрібно вживати зелений чай.

Меню для захисту від радіації
Загальновідомо, що при загрозі опромінення лікарі призначають препарати йоду. Гарний варіант: полівітаміни, що містять йод, а також два продукти харчування, багаті цим мікроелементом: морська капуста і варення з волоських горіхів (йод міститься саме в зелених оболонках горіха, в ядрах його майже немає).

Ліки від радіації
Незайвими для захисту від радіації стануть додаткові гігієнічні процедури, які варто проводити два рази на добу: промивання очей і носоглотки. В очі можна просто закапувати зволожуючий розчин, а носоглотку промивати слабким розчином солі або соди.
Особиста гігієна
Отже, радіація – це потоки електромагнітних хвиль або частинок речовини, що здатні при взаємодії з речовиною утворювати в ній іони.
Усі джерела радіоактивного випромінювання становлять так званий природний радіаційний фон, під яким розуміють дозу іонізуючого випромінювання, що складається з космічного випромінювання та випромінювання природних радіонуклідів.
Радіоактивні речовини потрапляють в організм людини при вдиханні зараженого повітря, із зараженою їжею чи водою, крізь шкіру та відкриті рани.
Пам’ятайте впливу радіації на організм можна уникнути, дотримуючись 5 основних правил, сказаних мною.
Висновки
Дякую за увагу!