title: Презентація на тему «Вынужденные механические колебания. Резонанс»

text:
Вынужденные механические колебания. Резонанс
Механические колебания – это движения, которое точно или приблизительно повторяются через одинаковые промежутки времени.
Примерами механических колебаний могут служить движение шара на пружине, на нити, движение ножек звучащего камертона или молекул воздуха вблизи него.
Колебания можно классифицировать по условиям возникновения (свободные, вынужденные, автоколебания) и по характеру изменения во времени кинематических характеристик (пилообразные, гармонические, затухающие).
Вынужденные колебания – колебания, происходящие под действием меняющейся во времени внешней силы, которая совершает работу. Примером систем, в которых происходят вынужденные колебания, являются качели, раскачиваемые человеком, груз, висящий на пружине, точку подвеса которой периодически поднимают и опускают.

Если внешняя сила, действующая на систему, изменяется с течением времени по закону косинуса или синуса, то возникающие в системе вынужденные колебания будут гармоническими.
Если при вынужденных колебаниях энергия, поступающая непрерывно или периодически от внешнего источника, восполняет потери, возникающие за счет работы силы трения, то колебания оказываются незатухающими.
Резонансом называется явление резкого возрастания амплитуды вынужденных колебаний при совпадении частоты вынуждающей силы ω с частотой собственных колебаний ω0

резонансная частота:
При помощи явления резонанса можно выделить и усилить даже весьма слабые периодические колебания. Резонанс — явление, заключающееся в том, что при некоторой частоте вынуждающей силы, колебательная система оказывается особенно отзывчивой на действие этой силы. Степень отзывчивости в теории колебаний описывается величиной, называемой добротность. Явление резонанса впервые было описано Галилео Галилеем в 1602 г в работах, посвященных исследованию маятников и музыкальных струн.

Явление в Электронике
В электронных устройствах резонанс возникает на определённой частоте, когда индуктивная и ёмкостная составляющие реакции системы уравновешены, что позволяет энергии циркулировать между магнитным полем индуктивного элемента и электрическим полем конденсатора. Механизм резонанса заключается в том, что магнитное поле индуктивности генерирует электрический ток, заряжающий конденсатор, а разрядка конденсатора создаёт магнитное поле в индуктивности — процесс, который повторяется многократно, по аналогии с механическим маятником.
Резонансную частоту можно найти из выражения:
где                  ;  f — резонансная частота в герцах; L — индуктивность в генри; C — ёмкость в фарадах
Явление в механике
Наиболее известная большинству людей механическая резонансная система — это обычные качели.

Если вы будете подталкивать качели в соответствии с их резонансной частотой, размах движения будет увеличиваться, в противном случае движения будут затухать. Резонансную частоту такого маятника с достаточной точностью в диапазоне малых смещений от равновесного состояния, можно найти по формуле:
где g это ускорение свободного падения (9,8 м/с² для поверхности Земли), а L — длина от точки подвешивания маятника до центра его масс.
Струны
Струны таких инструментов, как лютня, гитара, скрипка или пианино, имеют основную резонансную частоту, напрямую зависящую от длины, массы и силы натяжения струны. Длина волны первого резонанса струны равна её удвоенной длине. При этом, его частота зависит от скорости v, с которой волна распространяется по струне:
где L — длина струны (в случае, если она закреплена с обоих концов). Скорость распространения волны по струне зависит от её натяжения T и массы на единицу длины ρ:
Таким образом, частота главного резонанса зависит от свойств струны и выражается следующим отношением:

где T — сила натяжения, ρ — масса единицы длины струны, а m — полная масса струны.

Явление в акустике
Резонанс — один из важнейших физических процессов, используемых при проектировании звуковых устройств, большинство из которых содержат резонаторы, например, струны и корпус скрипки, трубка у флейты, корпус у барабанов.

Явление в СВЧ
В СВЧ электронике широко используются объёмные резонаторы, чаще всего цилиндрической или тороидальной геометрии с размерами порядка длины волны, в которых возможны добротные колебания электромагнитного поля на отдельных частотах, определяемых граничными условиями. Наивысшей добротностью обладают сверхпроводящие и диэлектрические резонаторы.
Явление в Оптике
В оптическом диапазоне самым распространенным типом резонатора является резонатор Фабри-Перо, образованный парой зеркал, между которыми в резонансе устанавливается стоячая волна. Применяются также кольцевые резонаторы с бегущей волной и оптические микрорезонаторы с модами шепчущей галереи.
Виды оптических резонаторов типа Фабри-Перо:1. плоско-параллельный;2. концентрический (сферический);3. полусферический;4. конфокальный;5. выпукло-вогнутый.
Явление в Астрофизике
Орбитальный резонанс в небесной механике — это ситуация, при которой два (или более) небесных тела имеют периоды обращения, которые относятся как небольшие натуральные числа. В результате эти небесные тела оказывают регулярное гравитационное влияние друг на друга, которое может стабилизировать их орбиты.
Модель маятника Фуко, расположенного в южном полушарии Земли. Изображенная на анимации траектория движения соответствует случаю, когда маятник приводится в движение коротким толчком из положения равновесия.
Маятник Фуко́ — маятник, используемый для экспериментальной демонстрации суточного вращения Земли. Маятник Фуко является математическим маятником, плоскость колебаний которого медленно поворачивается относительно земной поверхности в сторону, противоположную направлению вращения Земли.
Спасибо за внимание!
Презентацию подготовили
ученицы 11-А класса
Алчевской ИТГ
Мозолевская Анастасия,
Ткаченко Анастасия


title: Презентація на тему «Резонанс»

text:
Резонанс. Резонанс на мостах. Як резонанс може призвести до катастроф?
Резонанс — явище сильного зростання амплітуди вимушеного коливання у разі, коли частота зовнішньої сили збігається з власною частотою коливань.
Графік залежності амплітуди коливань від частоти під час резонансу зображено на рис.5.1.6. Резонансна крива тим гостріша, чим менші втрати енергії в системі.
Резонанс характеризують інтенсивністю, напівшириною спектральної лінії та добротністю. Здебільшого резонанс наближено описують кривою Лоренца (функція однієї змінної  з двома параметрами x0  і y) . Де ω — частота зовнішньої сили, ω0 — частота власного коливання, Γ — стала затухання, яку називають також шириною лінії. Часто приводиться також γ= Γ/2 — півширина лінії.
Застосування
Явище резонансу широко використовується в науці й техніці. На ньому ґрунтується робота багатьох радіотехнічних схем та пристроїв, таких як коливні контури. Використовуючи явище резонансу ми вибираємо із багатого різноманіття електромагнітних хвиль в просторі навколо нас саме ті, які відповідають нашій улюбленій радіостанції, вибираємо телевізійний канал тощо.
Резонанс зустрічається в механіці, електроніці, оптиці, акустиці, астрофізиці.
Явище резонансу лежить в основі проектування музичних інструментів: рояля, скрипки, флейти…
Використовується явище резонансу і в електроніці. Коливальний контур, що складається з ємності та індуктивності, використовується в елементах настроювання та електричних фільтрах. Однак резонанс може бути й шкідливим, якщо він спричинює спотворення сигналу або паразитні шуми.
Спостерігається резонанс і в космосі, коли два небесні тіла, які мають  періоди обертання, що відносяться один з одним як невеликі цілі числа, роблять регулярний гравітаційний вплив одне на одного, який може стабілізувати їхні орбіти (орбітальний резонанс у небесній механіці).
Однак найбільш часто резонанс буває в класичній і будівельній механіці, а також гідро- та аеромеханіці. І, на жаль, у багатьох випадках саме тоді, коли він абсолютно небажаний.
Відомо, що військовим підрозділам під час проходження мостів приписується "збивати ногу" і йти не стройовим, а вільним кроком. Гіркий досвід деяких катастроф навчив військовослужбовців у подібних ситуаціях відходити від багатовікових традицій.
Так, 12 квітня 1831 року зруйнувався Бротонський підвісний міст через ріку Ірвелл в Англії, коли по ньому йшов військовий загін. Частота кроків воїнів, що крокували в ногу, збіглася з частотою власних коливань мосту, через що їх амплітуда стрімко зросла, ланцюги обірвалися, і міст завалився в ріку. Саме цей випадок, у результаті якого два десятки людей було травмовано, сприяв прийняттю в британській армії правила "іти не в ногу" під час проходження військами мостів.
З тієї ж причини в 1850 році неподалік від французького міста Анже було зруйновано підвісний ланцюговий міст над рікою Мін довжиною понад сто метрів, що призвело до численних жертв. Також існує версія, що 1905 року в результаті проходження кавалерійського ескадрону через резонанс зруйнувався і Єгипетський міст через ріку Фонтанку в Петербурзі. Проте ця версія, швидше за все, безпідставна, оскільки не існує методів дресирування значної кількості коней для їхнього руху "у ногу".
Причиною руйнування мостів через резонанс можуть стати не лише пішоходи, але й залізничні потяги. Для виключення резонансу мосту потяг має рухатися або повільно, або на максимальній швидкості. Це зазвичай робиться для виключення збігу частоти ударів коліс по стиках рейок із власною частотою коливань мосту (з цієї ж причини ділянку рейок на мосту часто виконують суцільною, тобто без стиків).
Катастрофічні наслідки для мостів можуть настати також і від впливом вітру. Так, 7 листопада 1940 року через ігнорування дії вітрового навантаження на міст під час його проектування і внаслідок виникнення резонансу зруйнувався Такомський підвісний міст загальною довжиною 1800 м і довжиною центрального прольоту 850 м.
З резонансом можна стикнутися не тільки на суші, але й на морі та в повітрі. Так, за деяких частот обертання гребного вала в резонанс входили навіть кораблі. А на зорі розвитку авіації деякі авіаційні двигуни спричинювали настільки сильні резонансні коливання елементів літака, що він повністю руйнувався в повітрі.
Причиною резонансу елементів літальних апаратів та їх руйнування може стати й флатер – поєднання самозбудних незгасаючих згинальних і крутильних автоколивань елементів конструкції (головним чином крила літака або несучого гвинта вертольота). Одним зі шляхів боротьби з цим явищем є використання так званих протифлатерних вантажів.
Цікаво, що кріплення двигунів на пілонах крил літаків – це не примха конструкторів і дизайнерів, а нагальна потреба, оскільки двигуни демпфірують коливання крила в польоті повітряного судна, будучи при цьому своєрідним протифлатерним вантажем.
Ще більш цікавим фактом є те, що під час Великої Вітчизняної війни все той же резонанс ледь не поставив під загрозу існування єдиної ниточки, що проходила по льоду Ладозького озера і зв'язувала блокадний Ленінград з "великою землею".
…Під час наведення ділянки Дороги життя по Ладозькому озеру захисники Ленінграда зненацька зіштовхнулися з незвичайним явищем, коли після нормального проходження по льоду важкої вантажівки, легка машина, що йшла тим самим шляхом, нерідко провалювалася під лід.
Підготувала учениця 11 класу
Кривих Анастасія
Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Електромагнітні коливання» (варіант 2)

text:
Електромагнітні коливання. Резонанс. Автоколивання
    Підготувала учениця 11-Б класу
    Ковальчук Юлія
Реальний коливальний контур завжди чинить певний опір електричному струму. Тому частина наданої контуру енергії безперервно перетворюється у внутрішню енергію проводів, а частина енергії випромінюється в навколишній простір. Це означає, що вільні електромагнітні коливання в контурі практично завжди є затухаючими. Чим більший опір контуру, тим швидше відбувається затухання. Якщо опір контуру дуже великий, коливання можуть і не виникнути — конденсатор розрядиться, а перезаряджання його не відбудеться.
З метою технічного використання електромагнітних коливань необхідно, щоб ці коливання існували тривалий час, тобто потрібно зробити їх незату- хаючими. Для цього енергію, яку втрачає контур, слід увесь час поповнювати від зовнішнього джерела.
Особливо важливі і широко застосовуються автоколивання — незатухаючі коливання, які підтримуються у коливальній системі завдяки постійному зовнішньому джерелу енергії, причому властивості цих коливань визначаються самою системою.
Електричні автоколивальні системи надзвичайно широко використовуються в сучасній техніці для отримання незатухаючих електромагнітних коливань високої частоти. Принцип дії цих систем значною мірою збігається з принципом дії механічних автоколивальних систем. Електрична автоколивальна система містить коливальний контур, підсилювач коливань і джерело електричної енергії (батарею). Між коливальним контуром і підсилювачем має існувати зворотний зв'язок — коливання з контуру надходять у підсилювач, підсилюються за рахунок джерела енергії і повертаються назад у коливальний контур. Дуже важливо, щоб коливання, які надходять від підсилювача в контур, збігалися за фазою з коливаннями у самому контурі.

Існує багато автоколивальних систем як з електронними лампами, так і з транзисторами. На малюнку  показано спрощену схему електричної автоколивальної системи — автогенератора електромагнітних коливань на транзисторі. Коливальний контур LC увімкнено до джерела постійної ЕРС послідовно з транзистором. В емітер — базове коло транзистора — увімкнута котушка L3.3, індуктивно зв'язана з коливальним контуром. Цю котушку називають котушкою зворотного зв'язку. Паралельно коливальному контуру ввімкнуто електронний осцилограф для спостереження електромагнітних коливань. Генератор живиться від джерела постійної напруги.
Розглянуті вище коливання відбувалися з частотами, які визначаються параметрами самої коливальної системи. Щоб у реальній коливальній системі отримати незатухаючі коливання, треба компенсувати втрати енергії. Коливання, що виникають під дією зовнішньої ЕРС, яка періодично змінюється, називають вимушеними електромагнітними коливаннями.
Розглядаючи вільні коливання в коливальному контурі, ми бачили, що в колі з конденсатором, котушкою та активним опором за певних умов можливі затухаючі електромагнітні коливання. А які ж явища спостерігатимуться в такому колі, коли, приєднавши до нього джерело змінної напругиодержати вимушені коливання?

Зрозуміло, що в колі виникнуть вимушені електромагнітні коливання, виникне змінний струм. Вище ми домовились розглядати лише квазістаціонарні струми. Тому в усіх точках такого кола сила струму в будь-який момент часу однакова. Напруга може не збігатися із силою струму за фазою. Тому для миттєвих значень сили струму і напруги можна записати:
Для ефективних (діючих) і амплітудних значень справджується закон Ома. Якщо повний опір позначити через Z, то
Максимальне значення напруги:
При резонансі у послідовному колі напруги на індуктивному і ємнісному опорах повністю компенсують одна одну, тому такий резонанс називається резонансом напруг

Розглядаючи характеристики затухаючих електромагнітних коливань, ми ввели поняття про хвильовий, або характеристичний опір:

Тепер бачимо, що характеристичний опір дорівнює індуктивному і ємнісному опорам за резонансу.
Особливим проявом дії змушуючої сили є явище резонансу — стрімкого (різкого) зростання амплітуди вимушених коливань за умови збігу частоти власних коливань системи і частоти, з якою змінюється змушуюча сила.
Графік залежності амплітуди коливань від частоти під час резонансу зображено на рис.5.1.6. Резонансна крива тим гостріша, чим менші втрати енергії в системі

Приклад перших проявів руйнівної дії резонансу: руйнування підвісних мостів через річку Луару у Франції наприкінці XIX ст. та в Росії на початку ХХ ст. через річку Фонтанка. У першому випадку солдати крокували по мосту в ногу, у другому — гарцювали кінні гренадери.

Для послаблення шкідливої дії резонансу в техніці використовують гасителі коливань (демпфери), гумові та повстяні прокладки.
Але резонанс може бути не тільки шкідливим. Приклади корисних проявів резонансу: підсилення звуку музичними інструментами (корпус гітари, міхи баяна), настроювання радіоприймача на частоту потрібної радіостанції.Під час коливань відбуваються взаємні періодичні перетворення потенціальної та кінетичної енергій.
Згідно із законом збереження енергії, кінетична енергія під час проходження системою положення рівноваги дорівнює її потенціальній енергії при максимальному відхиленні від цього положення.


Презентація на тему «Дисперсія світла. Спектроскоп»


Презентація на тему «Застосування електролізу»


Презентація на тему «Виробництво та передача електроенергії на відстань»


Презентація на тему «Електричний струм у газах. Застосування струму в газах у побуті, в промисловості, техніці»


title: Презентація на тему «Генератори» (варіант 2)

text:
Генератори
Генератор  — пристрій, апарат  чи машина, що виробляє якийсь продукт, електричну енергію , створюють електричні, електромагнітні, світлові або звукові сигнали — коливання, імпульси.
Інша назва генератора — давач.
Види генераторів:
Генератор низьких частот
Імпульсний генератор
Генератор псевдовипадкових чисел
Генераторне гальмування
Генераторний газ
Електричний генератор
Електронний генератор
Мультивібратор
Квантовий генератор
Автомобільний генератор
Будова:
Електричний генератор
Електричний генератор - пристрій, призначений для перетворення енергії механічного руху в енергію електричного струму, здебільшого використовуючи принцип електромагнітної індукції.

Електричний генератор є електричною машиною з функцією, протилежною функції електродвигуна.

Роль джерела механічної енергії для генератора можуть виконувати парова машина чи парова турбіна, потік води, що обертає колесо, вітер, двигун внутрішнього згорання або навіть сила людини.
Сучасний паровий генератор
Типи генераторів

                Типи генераторів
Генератори поділяються на генератори змінного струму й генератори постійного струму.

       Будова та принцип дії
Електричний генератор складається з двох частин: рухомої - ротора й нерухомої - статора. Одна з цих частин, індуктор, використовується для створення магнітного поля, на іншій, якорі, змонтовані обмотки, з яких знімається електричний струм. Для створення магнітного поля використовуються постійні магніти, або електромагніти. Згенерований великий струм зручніше знімати з нерухомої обмотки, тому в генераторах змінного струму магніти змонтовані здебільшого на роторах.
Винахідник
Хіра́ґа Ґенна́й (1728 — 24 січня 1780) — японський винахідник, фармацевт, письменник. Походив з провінції Санукі. Справжнє ім'я — Хіраґа Кунітомо. Вивчав фармацевтику, голландські науки, економіку, японські науки.


title: Презентація на тему «Види ламп»

text:
Види ламп
Виконали учні 9-МТ класу

Електричні лампи

Лампи накалювання
Галогенні лампи

Світлодіодні лампи

Люмінесцентні лампи
Лампа накалювання - найперше джерело електричного світла, що з'явився в домашньому побуті. Будь-яка лампа накалювання складається з вакуумного скляного балона, цоколя, на якому розташовуються контакти й запобіжник, і нитки накалювання, що випромінює світло
Лампа накалювання

Галогенні лампи мало чим відрізняються від ламп накалювання, принцип роботи той же. Єдина різниця між ними - це газовий склад у балоні. У даних лампах до інертного газу домішують йод або бром. У результаті стає можливим підвищення температури нитки накалювання й зменшення випару вольфраму
Галогенні лампи

Принцип роботи люмінесцентних ламп серйозно відрізняється від ЛОН. Замість вольфрамової нитки в скляній колбі такої лампи горять пари ртуті під впливом електричного струму. Світло газового розряду практично не бачимо, оскільки випромінюється в ультрафіолеті. Останній змушує світитися люмінофор, яким покриті стінки трубки. Це світло ми й бачимо.
Люмінесцентні лампи

Світлодіод за принципом дій - це самий звичайний напівпровідник, у якого частина енергії в переході p-n скидається у вигляді фотонів, тобто видимого світла. Такі лампи мають просто приголомшливі характеристики
Світлодіодні лампи

Дякуємо за увагу


title: Презентація на тему «Повне відбивання світла. Волоконна оптика»

text:
Повне відбивання світла. Волоконна оптика

Світло в однорідному прозорому середовищі поширюється прямолінійно. Якщо ж на шляху поширення пучка світла розташоване будь-яке тіло, то світло частково відбивається від нього за певними законами. Деякі відбиті промені потрапляють у наші очі, і ми бачимо це тіло.
В залежності від властивостей тіл і стану їх поверхні, падаюче на них світло може поглинатись, відбиватись на їх поверхні або потрапляти всередину тіл.
Приклад відбивання світла на воді
Відбивання буває дзеркальне, а буває дифузне (тобто розсіювання). Світло відбивається дзеркально від гладеньких поверхонь тіл (поліровані поверхні твердих тіл, поверхня води).
Кут  між падаючим на дзеркало променем і перпендикуляром (нормаллю) до поверхні дзеркала, проведеним у точку падіння, називають кутом падіння; кут γ між відбитим променем і нормаллю називають кутом відбивання.
Закони відбивання:
1) Промені падаючий 1 і відбитий 2 та перпендикуляр до межі поділу (нормаль) лежать в одній площині.
2) Кут відбивання дорівнює куту падіння

Показник заломлення або абсолютний показник заломлення— це характерне для середовища число, яке визначає в скільки разів швидкість розповсюдження світла в середовищі менша за швидкість світла у вакуумі.
Величину показника заломлення середовища характеризують також терміном оптична густина. Середовище з більшим значенням показника заломлення називають оптично густішим.

Повне внутрішнє відбиття — явище непроникання косих світлових променів із середовища із більшою оптичною густиною в середовище із меншою оптичною густиною.
Дисперсія
Показник заломлення залежить від частоти світла. Ця залежність називається дисперсією. У більшості спектральних діапазонів показник заломлення зростає з частотою, що називається нормальною дисперсією. Проте в певних частотних діапазонах близьких до резонансних частот показник заломлення стрімко падає, що називається аномальною дисперсією.
Завдяки цим різким падіння показник заломлення для низьких частот завжди більший, ніж для дуже високих частот (рентгенівського діапазону), де він, зростаючи з частотою, наближається до одиниці знизу.
Волоконна оптика
Волоконна оптика ― це область оптики, яка виникла у 50-их рр. XX ст. і займається вивченням властивостей і застосуванням волоконних світловодів, які називають оптичними волокнами.
Оптичне волокно у найпростішому випадку являє собою тонку прозору скляну нитку, по якій можуть передаватися світлові хвилі за рахунокявища повного внутрішнього відбивання.

Передача інформації з допомогою світлових хвиль має дуже давню історію. Люди завжди обмінювались і до сьогодні обмінюються інформацією на відстані прямої видимості з допомогою умовних знаків. Поза зоною прямої видимості повідомлення передавали з допомогою звуку або вогнищ, які розпалювали на вершинах гір. Пізніше використовували факели і так звані «вогнища небезпек і перемог» на високих вежах. Моряки використовували сигнальні лампи для передачі інформації за допомогою коду Морзе, а маяки протягом багатьох століть служити орієнтиром для кораблів, які наближалися до берега.
Застосування
Починаючи від часу становлення волоконної оптики основною областю її застосування є системи оптичного зв'язку. Перші комерційні волоконно-оптичні телефонні системи були встановлені у квітні 1977 року компаніями AT&T і GTE (General Telephone and Electronics). Перевершивши за своїми характеристиками всі існуючі на той час стандарти, вони дуже швидко набули широкого використання. Більше мільйона телефонних розмов сьогодні можна одночасно передавати через одне оптичне волокно. Поява всесвітньої мережі «Інтернет» та постійно зростаюча потреба в інформаційній пропускній здатності каналів зв'язку посприяли ще більшому розвитку і використанню волоконної оптики в системах передачі даних.
Дякую за увагу 


title: Презентація на тему «Рентгенівське випромінювання» (варіант 11)

text:
Рентгенівське випромінювання
Рентгенівське випромінювання було відкрите у 1895 році німецьким фізиком Рентгеном під час роботи із закритою з усіх боків скляною трубкою, з якої майже повністю видалене повітря. Всередині неї були прикріплені дві металеві пластинки (електроди), від яких назовні відходили тонкі дроти, впаяні в скло. Якщо таку трубку включити в електричний ланцюг, то при відомих умовах через неї може пройти електричний струм. Електричний струм у трубці – це потік дрібних заряджених частинок, з яких складається будь-яка речовина: електронів та іонів. Така трубка називається розрядною.
Холодним зимовим вечором 22 грудня 1895 р. німецький фізик Вільгельм Конрад Рентген зробив перший знімок у променях, що пізніше одержали його ім'я: він зняв руку своєї дружини, на пальці в якої було кільце. Рентген зробив відкриття зовсім випадково: він проводив експерименти із трубкою, що служить джерелом випромінювання, що виникало при гальмуванні електронів, що випускаються катодом. Виявилося, що ця трубка випускає особливі промені, які Рентген назвав Х-Променями (ікс-променями), оскільки їхня природа була невідома. Х-Промені були здатні проникати навіть через стіни. Рентген зрозумів важливість цього відкриття й перспективи його застосування в медицині. Він заклав початок таких медичних дисциплін, як рентгенологія й радіологія. Учений помітив, що промені безперешкодно проникають крізь м'які тканини (такі, як шкіра),але не проходять крізь тверді тканини (кістки). За свої видатні дослідження в 1901 р. учений був визнаний гідним Нобелівської премії по фізиці
Проблема пріоритету відкриття Х-променів
Ряд вітчизняних і зарубіжних вчених вважають, що пріоритет винаходу Х-променів належить видатному українському вченому Івану Пулюю, який вперше застосував і дослідив їх у 1892 р.
Його працями користався пізніше і Вільям Рентген, котрому було особисто
 Пулюєм презентовані свої праці.
Рентгенівське випромінювання
використовуються для флюорографії,
рентгенівського аналізу і в
кристалографії для  визначення
атомарної структури кристалів.

Дифракція рентгенівського випромінювання
Атоми кристалів утворюють природні
дифракційні ґратки для
Рентгенівських променів.
Розсіяння рентгенівського
випромінювання на цих ґратках
використовується для
визначення кристалічної
структури речовин. Саме
таким методом, в  1953 р.
була розшифрована
структура ДНК.

Поглинання
Рентгенівські промені слабо взаємодіють із речовиною, завдяки чому мають велику проникність. Проте вони поглинаються в тому випадку, коли їхня енергія вища за енергію внутрішніх електронів атомів. На відміну від лінійчатих спектрів випромінювання спектр характеристичного поглинання складається зі смуг, оскільки електрон, вибитий із внутрішньої оболонки, покидає атом і може мати будь-яку енергію. Характерні частоти смуг також вказують на наявність хімічних елементів у сполуці.
Загалом із зростанням частоти рентгенівських променів поглинання падає, дещо зростаючи кожного разу, коли енергія кванта випромінювання перевищує енергію електрона на певній орбіталі.
Крім поглинання рентгенівські промені також розсіюються в речовині, змінюючи напрям розповсюдження.

Опромінення
Рентгенівські промені мають велику енергію — десятки й сотні кілоелектронвольт. Попри те, що вони слабо взаємодіють із речовиною, така взаємодія все ж існує, й при поглинанні вивільняється велика кількість енергії, що може призвести до безповоротних пошкоджень у клітині живого організму. Тому рентгенівські промені небезпечні й робота з ними вимагає особливої уваги.
Доза опромінення вимірюється у берах — біологічних еквівалентах рентгена.

Біологічна дія рентгенівського випромінювання
Шкідлива біологічна дія рентгенівського випромінювання виявилася незабаром після його відкриття Рентгеном. Виявилося, що нове випромінювання може викликати щось на кшталт сильного сонячного опіку (еритему), що супроводжується більш глибоким і стійким пошкодженням шкіри. З'являлися виразки, які нерідко переходили в рак. У багатьох випадках доводилося ампутувати пальці або руки. Траплялися й летальні наслідки.
Накопичення знань про вплив рентгенівського випромінювання на організм людини привело до розробки національних і міжнародних стандартів на допустимі дози опромінення, опублікованих у різних довідкових виданнях.
Небезпечні фактори рентгенівського випромінювання
Види і ступінь небезпеки рентгенівського опромінення для людей залежать від контингенту осіб, схильних до опромінення.
Професіонали, що працюють з рентгенівською апаратурою. Ця категорія охоплює лікарів-рентгенологів, стоматологів, а також науково-технічних працівників і персонал, обслуговуючий і використовує рентгенівську апаратуру. Вживаються ефективні заходи щодо зниження рівня радіації, з яким їм доводиться мати справу.
Пацієнти. Строгих критеріїв тут не існує, і безпечний рівень опромінення, який отримують пацієнти під час лікування, визначається лікарями. Лікарям не рекомендується без необхідності піддавати пацієнтів рентгенівському обстеженню. Особливу обережність слід проявляти при обстеженні вагітних жінок і дітей. У цьому випадку приймаються спеціальні заходи.
Методи контролю. Тут маються на увазі три аспекти: 1) наявність адекватного обладнання, 2) контроль за дотриманням правил техніки безпеки, 3) правильне використання обладнання. При рентгенівському обстеженні впливу опромінення повинна зазнавати тільки потрібну ділянку, будь то стоматологічні обстеження або обстеження легенів.
Перші рентген-апарати
Сучасні рентген-апарати
Приклади рентгенівських  знімків
Дякуємо за увагу


title: Презентація на тему «Радіоактивність» (варіант 3)

text:
 Презентація на тему:«Радіоактивність»
Виконала: Коновалова Марина 11-А
Відкриття радіоактивності
Після відкриття В. Рентгеном        8 листопада 1895 р. рентге-нівських променів відомий французький фізик і математик Анрі Пуанкаре висловив при-пущення, що рентгенівське випро-мінювання пов'язане з флюо-ресценцією і що для утворення його не потрібна ніяка катодна трубка. Анрі Беккерель на якого це справило глибоке враження, відразу намітив шляхи до експериментальної перевірки висловленого припущення.

   Антуан Анрі Беккерель
              (1852 – 1908)
Відкриття радіоактивності
З цією метою він узяв з колекції мінералів свого батька подвійний сульфат уранілу калію, обгорнувши фотопластинку чорним папером, поклав на неї металеву пластинку неправильної форми,  покриту шаром уранової солі, і виставив на кілька годин на яскраве сонячне світло. Після проявлення пластинки на ній було чітко видно зображення металевої пластинки, покритої урановою сіллю. Це ніби під-тверджувало гіпотезу Пуанкаре.

Відкриття радіоактивності
У кінці лютого 1896р він при-готував нову пластинку, поклав-ши на неї мідний хрест, покритий сіллю урану, але погода була похмура і він вирішив 1 березня проявити пластинку, яка лежала кілька днів у темній шафі. На проявленій пластинці  було по-чорніння у вигляді виразної тіні хреста. Виявилось, що солі урану самі собою, без усякого зов-нішнього впливу випромінюють невидимі промені, які згодом було названо Беккерелевими, а здат-ність речовин їх випромінювати – радіоактивністю.

Що ж таке радіоактивність?
Радіоакти́вність— явище мимовільного перетворення нестійкого ізотопа хімічного елементу в інший ізотоп (зазвичай іншого елемента) (радіоактивний розпад) шляхом випромінювання гамма-квантів, елементарних частинок або ядерних фрагментів.
Відкриття радіоактивності
18 липня 1898 подружжя Кюрі повідомили про відкриття нового радіоактивного елемента — полонію названого на честь батьківщини М. Кюрі — Польщі, а 26 грудня М. Кюрі і Ж. Бемон — про відкриття другого радіоактивного елемента — радію. Оскільки Кюрі не виділили жоден з цих елементів, вони не могли надати хімікам вирішального доказу їхнього існування. Тому подружжя Кюрі вирішило екстрагувати два нові елементи з уранової смоляної обманки. Щоб екстрагувати їх у вимірних кількостях, дослідникам необхідно було переробити величезні кількості руди. Протягом подальших чотирьох років Кюрі працювали в примітивних і шкідливих для здоров'я умовах.
   Марія Склодовська-Кюрі  та її чоловік
                                   П'єр Кюрі
Відкриття радіоактивності
Зазначені елементи були виділені з природних мінералів, тому їх назвали природними радіоактивними елементами.
Згодом навчилися одержувати штучні радіоактивні ізотопи. Зараз майже для кожного елемента (навіть не радіоактивного) одержано кілька радіоактивних ізотопів. За відкриття радію і полонія подружжя Кюрі отримали Нобелівську премію.
Радіоактивне випромінювання
 Радіоактивне випромінювання складають заряджені і незаряджені частинки,а
 також кванти. Населення земної кулі щодня зустрічаються з ними. В першу
 чергу це радіаційний фон, який складають три компоненти:

 – космічне випромінювання, що приходить на Землю з космічного простору;

 – випромінювання від природних радіонуклідів будівельних матеріалів, повітря і води;

– випромінювання від природних іонізуючих речовин, які потрапляють всередину нашого організму з їжею і водою, фіксуються тканинами і акумулюються в тілі людини на все життя.

Людина, крім того, піддається впливу штучного випромінювання, яке широко застосовується в народному господарстві. В області медицини, наприклад, іонізуюче випромінювання використовується дуже широко.
Радіоактивне випромінювання                    та його види
Для того щоб ефективно захиститися від іонізуючого випромінювання, необхідно добре знати його види та властивості. Радіоактивне випромінювання можна розділити на дві основні групи: електромагнітне і корпускулярне.

Рентгенівське і g-випромінювання відносять до широкого діапазону електромагнітних хвиль, вони розташовуються за радіохвилями, світлом і ультрафіолетовим промінням. Вони відрізняються лише довжиною хвилі. Найкоротша довжина хвилі і, відповідно, найбільша частота електромагнітних коливань в спектрі електромагнітних хвиль належить g-і рентгенівському випромінюванню.
При меншій довжині хвилі, енергія випромінювання вище, так само як і проникаюча здатність.
Рентгенівський знімок кисті людини.
Радіоактивне випромінювання                    та його види
Сонце – джерело рентгенівських променів, які почасти поглинаються земною атмосферою. Вони також генеруються деякими апаратами (прискорювачами) для діагностики хворих.

Гамма-випромінювання виникає при ядерних реакціях і розпаді радіоактивних речовин. Воно легко проходить через тіло людини.
Бета-випромінюванням називається потік електронів і позитронів, його частинки мають елементарний негативний (електрон) або позитивний (позитрон) заряд. Виникають вони при радіоактивному розпаді в ядрах атомів і випромінюються звідти. Можуть проникати крізь воду при товщині шару 1-2 см.
Радіоактивне випромінювання та його види
Альфа-випромінюванням називається потік позитивно заряджених важких частинок, які важче бета-частинок в 7300 разів. Ці частки випускаються в момент радіоактивного розпаду деяких елементів, але при великій іонізуючої здатності проникають в тканини людського тіла на малу глибину, пошкоджуючи тільки поверхню шкіри. Звичайний лист паперу захищає від їх впливу.

Нейтрони – це не несучі заряду частинки, однак, при аварійній обстановці грають істотну роль, володіючи потужною проникаючою здатністю. Від нейтронного випромінювання захищають матеріали, що містять водень (парафін, поліетилен).
Біологічна дія радіоактивного випромінювання
Всі заходи, що захищають від впливу іонізації, грунтуються на знанні властивостей певного виду випромінювання, їх проникаючої здатності.

Радіоактивне випромінювання впливає на організм таким чином:

Іонізуюче випромінювання підступно тим, що ніяк не відчувається. Дозиметричні прилади – це своєрідні додаткові органи, які призначені для сприйняття радіації.
Явні ураження шкірних покривів, нездужання, характерні для променевої хвороби, з’являються не відразу, а лише через певний час; дози опромінення сумуються приховано.
Захищаємося від радіоактивного випромінювання
Радіоактивне випромінювання не фіксується органами чуття людини, проте відомо, що воно може призвести до згубних наслідків. Від шкідливого впливу радіації можна захиститися, побудувавши на шляху випромінювання перешкоду.
Простіше за все захиститися від а- і р-випромінювань. Хоча а- і р-часггинки летять із величезною швидкістю, їх потік легко зупиняє навіть тонка перешкода. Як показали експерименти, достатньо тонкого аркуша паперу (0,1 мм), щоб зупинити а-частинки; р-випромінювання повністю поглинається алюмінієвою пластинкою завтовшки 1 мм.

Захищаємося від радіоактивного випромінювання
Найбільш небезпечним є у-випромінювання.
Як випливає з рис. , воно проникає крізь доволі товсті шари матеріалів. В окремих випадках для захисту від у-випромінювання необхідні бетонні стіни завтовшки кілька метрів
Захищаємося від радіоактивного випромінювання
Існують індивідуальні засоби захисту від радіації. У їх число входять респіратор і гумові рукавички (від альфа- випромінювання ) , протигаз ( бета -випромінювання) , поліетиленові пакети на всі відкриті ділянки тіла ( нейтронне випромінювання). Враховуючи , що радіація має властивість проникати через травний тракт , необхідно захистити від неї і воду і їжу. Для цього ємкості з водою мають бути герметично закриті , це ж стосується і продуктів харчування : їх необхідно герметично упакувати в поліетилен і обов'язково мити чистою водою перед вживанням , з метою змити радіоактивний пил.
                     Висновок
За еру розвитку атомної енергетики людство накопичило значний запас відомостей про механізм дії різних типів випромінювань, способи захисту від них. Однак 100% захист від радіації не забезпечується жодним з них, незважаючи на те, що небезпека ядерного вибуху на планеті цілком реальна в нинішніх недосконалих умовах експлуатації АЕС та неохочого роззброєння країн «Ядерного клубу»
Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Штучні супутники Землі» (варіант 2)

text:
Штучні супутники Землі
Підготувала:
учениця 10- А класу
Райчева А.О.
Людство не залишиться вічно на Землі,  в гонитві за світлом і простором спочатку боязко проникне за межі атмосфери, а потім завоює собі весь навколосонячний простір.                          К.Е.Ціолковський
Штучний супутник Землі (ШСЗ)космічний апарат, що обертаєтьсянавколо Землі по геоцентричній орбіті.
Всі ШСЗ рухаються по еліпсах, в одному з фокусів яких знаходиться Земля. Основна класифікація орбіт - за величиною нахилення "i" орбіти і за значенням великої півосі "a". Крім того, можна виділити поділ за величиною ексцентриситету "e" - малоеліптичні і високоеліптичні орбіти.
Зміна виду еліптичної орбіти при різних значеннях ексцентриситету «e»
Орбіти штучних супутників Землі поділяються на:
Екваторіальні орбіти
Полярні орбіти
Сонячно-синхронні орбіти
Геосинхронна орбіта
Геостаціонарна орбіта  - окремий випадок геосинхронної орбіти лежить в площині Земного екватора .Кутова швидкість супутника дорівнює
кутовій швидкості планети.
Супутник «висить» в небі нерухомо.

Види супутників:
Супутник системи навігації -  «Navstar-GPS», супутник  другого покоління

перщий коммерційний супутник - IKONOS
24 вересня 1999рік

Міжнародна космічна станція 2011рік
Рух штучних супутників Землі.
Рух штучних супутників Землі не описується законами Кеплера, що обумовлюється з двох причин:
1) Земля перестав бути точно кулею з однорідним розподілом щільності за обсягом. Тому її поля тяжіння не еквівалентно полю тяжіння точкової маси, що у геометричному центрі Землі;
2) Земна атмосфера гальмує дію на рух штучних супутників, унаслідок чого їх орбіта змінює свою форму й розміри й у результаті супутники падають на Землю.
По відхиленню руху супутників від кеплеровського можна вивести висновок про форму Землі, розподілі щільності по її обсягу, будову земної атмосфери. Саме тому вивчення руху штучних супутників дозволило отримати найбільш повні дані про це питанням.
ШСЗ запускаються більш ніж 40 різними країнами (а також окремими компаніями) за допомогою як власних ракет-носіїв (РН), так і як пускових послуг іншими країнами та міждержавними і приватними організаціями.
Перший у світі ШСЗ запущений в СРСР 4 жовтня 1957 ( Супутник-1). Другою країною, що мала ШСЗ, стали США 1 лютого 1958 ( Експлорер-1). Наступні країни - Великобританія, Канада, Італія - запустили свої перші ШСЗ в 1962, 1962, 1964 рр.. відповідно на американських РН. Третьою країною, що вивела першого ШСЗ на своїй РН, стала Франція 26 листопада 1965 ( Астерікс). Австралія і ФРН обзавелися першими ШСЗ в 1967 і 1969 рр.. відповідно також за допомогою РН США. На своїх РН запустили свої перші ШСЗ Японія, Китай, Ізраїль в 1970, 1970, 1988 рр.. Ряд країн - Великобританія, Індія, Іран, а також Європа (міждержавна організація ESRO, нині ESA) - запустили свої перші ШСЗ на іноземних носіях, перш ніж створили свої РН. Перші ШСЗ багатьох країн були розроблені і закуплені в інших країнах (США, СРСР, Китаї та ін.)
Розрізняють такі типи супутників: - Астрономічні супутники - це супутники, призначені для дослідження планет, галактик та інших - космічних об'єктів. - Біосупутники- це супутники, призначені для проведення наукових експериментів над живими о- рганізмами в умовах космосу. - Дистанційного зондування Землі - Космічні кораблі - пілотовані космічні апарати - Космічні станції - довготривалі космічні кораблі - Метеорологічні супутники - це супутники, призначені для передачі даних з метою передбачення погоди, а також для спостереження клімату Землі - Малі супутники - супутники малої ваги (менше 1 або 0.5 тонн) і розміру [5] [6]. Включають - мінісупутників (більше 100 кг), мікросупутники (більше 10 кг) і наносупутники (легше 10 кг) - Розвідувальні супутники - Навігаційні супутники - Супутники зв'язку - Телекомунікаційні супутники - Експериментальні супутники
Дякую
за увагу!


title: Презентація на тему «Ультрафиолетовое излучение»

text:
Ультрафиолетовое излучение
Ультрафиолетовое излучение - невидимое глазом электромагнитное излучение, занимающее область между нижней границей видимого спектра и верхней границей рентгеновского излучения.
Область УФ-излучения условно делится на:
Ближнюю – от 400 до 200 нм
Далёкую – от 380 до 200 нм
Вакуумную – от 200 до 10 нм
                     Длина волны УФ - излучения лежит в пределах от 100 до 400 нм. По классификации Международной комиссии по освещению (CIE) спектр УФ - излучения делится на три диапазона: UV-A - длинноволновое (315 - 400 нм.); UV-B - средневолновое (280 - 315 нм.); UV-C - коротковолновое (100 - 280 нм.)
    Открытие УФ излучения:
        Ближнее УФ излучение открыто в 1801 немецким учёным Н. Риттером и английским учёным У. Волластоном по фотохимическому действию этого излучения на хлористое серебро.

           Вакуумное УФ излучение обнаружено немецким учёным В. Шуманом при помощи построенного им вакуумного спектрографа с флюоритовой призмой и безжелатиновых фотопластинок. Он получил возможность регистрировать коротковолновое излучение до 130 нм.

Источники УФ излучения:
излучается всеми твердыми телами, у которых t>1000 С, а также светящимися парами ртути;
звезды (в т.ч. Солнце);
лазерные установки;
газоразрядные лампы с трубками из кварца (кварцевые лампы), ртутные;
ртутные выпрямители

        УФ-С лучи – это так называемое гамма-излучение, очень опасное для человека. Но, к счастью, оно практически не доходит до поверхности Земли, так как при прохождении через атмосферу поглощается озоном, водным паром, кислородом и углекислым газом.         УФ-В лучи тоже почти все поглощаются атмосферой, до Земли доходит лишь около 10 процентов. Именно под действием этих лучей в коже вырабатывается меланин.
        УФ-А лучи проходят через атмосферу без потерь и доходят до Земли в полном объёме. В естественном солнечном свете они составляют до 90 процентов. Длинноволновые лучи типа А способны проникать в глубокие слои кожи и ускорять процесс её старения.
УФ-излучения  различаются  по биологическому воздействию и проникающей способности:
	Спектр УФ излучения:
 линейчатое (атомы, ионы и легкие молекулы);
 состоит из полос (тяжёлые молекулы);
 Непрерывный спектр (возникает при торможении и рекомбинации электронов).
Свойства
		Высокая химическая активность, невидимо, большая проникающая способность, убивает микроорганизмы, в небольших дозах благотворно влияет на организм человека (загар), но в больших дозах оказывает отрицательное биологическое воздействие: изменения в развитии клеток и обмене веществ, действие на глаза.
Применение
	Медицина:
    Применение УФ - излучения в медицине связано с тем, что оно обладает бактерицидным, мутагенным, терапевтическим (лечебным), антимитотическим, профилактическим действиями,  дезинфекция; лазерная биомедицина

Пищевая промышленность: Обеззараживания воды, воздуха, помещений, тары и упаковки УФ излучением. Следует подчеркнуть, что использование УФИ как физического фактора воздействия на микроорганизмы может обеспечить обеззараживание среды обитания в очень высокой степени, например до 99,9%.
Применение
Косметология: В косметологии ультрафиолетовое облучение широко применяется в соляриях для получения ровного красивого загара.
Применение
Применение
Шоу-бизнес:
Освещение, световые эффекты
Криминалистика: Ученые разработали технологию, позволяющую обнаруживать малейшие дозы взрывчатых веществ. В приборе для обнаружения следов взрывчатых веществ используется тончайшая нить (она в две тысячи раз тоньше человеческого волоса), которая светится под воздействием ультрафиолетового излучения, но всякий контакт со взрывчаткой: тринитротолуолом или иными используемыми в бомбах взрывчатыми веществами, прекращает ее свечение. Прибор определяет наличие взрывчатых веществ в воздухе, в воде, на ткани и на коже подозреваемых в преступлении.
Применение
             Дефицит УФ лучей ведет к авитаминозу, снижению иммунитета, слабой работе нервной системы, появлению психической неустойчивости.	Ультрафиолетовое излучение оказывает существенное воздействие на фосфорно-кальциевый обмен, стимулирует образование витамина D и улучшает все метаболические процессы в организме.
Воздействие на человека:
Воздействие на человека:
    	Защита от УФ излучения:
Применение противосолнечных экранов:
	химические (химические вещества и покровные кремы);
	физические (различные преграды, отражающие, поглощающие или рассеивающие лучи).
 Специальная одежда (например, изготовленная из поплина).
Для защиты глаз в производственных условиях используют светофильтры (очки, шлемы) из тёмно-зелёного стекла.
 Полную защиту от УФИ всех длин волн обеспечивает флинтглаз (стекло, содержащее окись свинца) толщиной 2 мм.
Спасибо за внимание!


title: Презентація на тему «Звукові Хвилі» (варіант 4)

text:
Звукові Хвилі
Виконав учень 10 класу Васильківської ЗОШ
І-ІІІ ступенів №9
Вінтула Богдан

Звукові хвилі
Швидкість звуку
Інфразвук
Ультразвук
Звукові удари

План

     Коливання пружної пластинки, затиснутої в лещатах, має тим більш високу частоту, чим коротше вільний (коливний) шматок пластинки. Коли частота коливань робиться вище 16 Гц, ми починаємо чути коливання пластинки.  Взагалі людське вухо чує звук, коли на слуховий апарат вуха діють механічні коливання з частотою не нижче 16 Гц, але не вище 20 000 Гц. Коливання ж з більш низькими і більш високими частотами нечутні.
         Таким чином, звук обумовлюється механічними коливаннями в пружних середовищах і тілах (твердих, рідких та газоподібних), частоти яких лежать в діапазоні від 16 до 20 кГц і які здатне сприймати людське вухо.

Звукові хвилі

Звукові явища виникають через механічні коливання різних тіл. Проте не будь-які механічні коливання створюють звук і не за будь-яких умов. Розглядаючи коливання маятника, можна помітити, що звукові коливання у цьому разі не виникають, хоч амплітуда таких коливань може бути й досить великою. Отже, амплітуда не є тією основною характеристикою, за якою відрізняють звукові коливання від просто механічних.

Гучномовець перетворює електричні коливання генератора Г на механічні коливання дифузора Д, які надають коливального руху частинкам повітря — у навколишньому просторі поширюється поздовжня хвиля. Ця хвиля досягає органів слуху людини (чи інших приймачів), викликаючи коливання барабанної перетинки. Проте звук ми чуємо не завжди.

Швидкість звуку

Інфразвук (від лат. infra — нижче, під) — пружні
хвилі, аналогічні звуковим, але з частотами нижче рівня сприйняття людського вуха (від 0,001 Гц до 16 Гц). Цей частотний діапазон використовується в сейсмографах  для визначення землетрусів. Інфразвукові хвилі характеризуються можливістю долати великі відстані та оминати об'єкти з малим поглинанням.
Інфразвук

Якщо поступово збільшувати частоту коливань, то висота тону зростатиме. З досягненням певної частоти ми вже не чутимемо звуку, хоча коливання й досягають наших органів слуху. Людина перестає чути звуки, якщо частота їх перевищує 20 000 Гц. Для різних людей ця межа може бути різною. Коливання, частота яких перевищує 20 кГц, називають ультразвуковими.
Отже, звуковими є коливання, частота яких знаходиться у межах 16—20 Гц — 20 кГц
Ультразвук
Ультразвук в медицині
Ультразвукові хвилі можна використоувати у хірургії. Для різання м'яких тканин використовуються плоскі «ножі», для розрізання кісток — хвилеводи з насічкою у робочій частині. Частота коливань пилки хвилеводу 20—50 кГц. Під час роботи зубці пилки здійснюють коливання з амплітудою 80 мкм, щоразу вибираючи часточки кістки. За допомогою ультразвуку можна також зварювати частини кістки, з'єднувати їх із кістковою тканиною. Ультразвукові коливання швидко поглинаються і не чинять шкідливої дії на організм людини. Рани після таких операцій загоюються добре. Жодних шкідливих наслідків після операції не спостерігається.

Ультразвукові коливання одержують і за допомогою магнітострикційного вібратора. Явище магнітострикції полягає в тому, що розміри феромагнітних тіл під час намагнічування й розмагнічування змінюються. Таке явище ви можете спостерігати, коли послухаєте, як «гудуть» трансформатори. Частота коливань змінного струму, що подається до трансформаторів, становить 50 Гц, а частота їхнього «гудіння» — 100 Гц.

У багатьох випадках для одержання ультразвукових коливань використовують явище електрострикції .Це явище можна спостерігати в таких речовинах, як кварц, титанат барію та ін. Якщо із кристала кварцу вирізати пластинку і за допомогою електродів подати до неї різницю потенціалів, то пластинка ставатиме тоншою або товщою, залежно від напрямку напруженості прикладеного електричного поля. Якщо до такої пластинки подати змінну напругу ультразвукової частоти, то вона здійснюватиме ультразвукові коливання і випромінюватиме ультразвуки.

Ударні хвилі виникають при пострілі, вибуху, електричному розряді і т.п. Основною особливістю ударної хвилі є різкий стрибок тиску на фронті хвилі. Потужні вибухи будуть супроводжуватися ударними хвилями, які створюють у максимальній фазі фронту хвилі тиск, в 10 разів перевищує атмосферний. При цьому щільність середовища збільшується в 4 рази, температура підвищується на500 0C, і швидкість поширення такої хвилі близька до 1 км/с. Ударні хвилі так само виникають, коли тверде тіло рухається зі швидкістю, що перевищує швидкість звуку. Перед літаком, який летить з надзвуковою швидкістю, утворюється ударна хвиля, яка є основним чинником, що визначає опір руху літака. Щоб це опір послабити, надзвуковим літакам надають стріловидну форму
Звукові удари


title: Презентація на тему «Електричний конденсатор»

text:
Електричний конденсатор
Виконав учень 11 класу:
Ващинець Василь
Вчитель-консультант з фізики:
Коложварі Н. О.

				Конденсáтор  — 				система з двох чи
більше електродів (обкладок), які
розділені діелектриком, товщина
якого менша у порівнянні з
розміром обкладок. Така система
має взаємну електричну ємність і
здатна зберігати електричний
заряд.
Історія
          У 1745 році в Лейдені німецький фізик Евальд
     Юрген фон Клейст та
 голландський фізик Пітер
ван Мушенбрук створили перший
конденсатор — «лейденську банку». Це була
закупорена наповнена водою скляна банка,
обклеєна всередині і зовні фольгою. Крізь
кришку у банку був уведений  металевий
стрижень. Лейденська банка дозволяла
накопичувати і зберігати
порівняно великі заряди, порядку мікрокулона.
Властивості конденсатора
Прикладання електричної напруги до
обкладок конденсатора спричиняє
накопичення на них електричного
заряду. Після відключення від
джерела напруги, заряд утримується на
обкладках силами електростатики. Якщо
конденсатор, як цілісний елемент, не є
наелектризованим, то заряд, що
накопичений на обох обкладках є
однаковим за величиною і протилежний за знаком.
Класифікація конденсаторів
Вакуумні конденсатори
Конденсатори з газоподібним діелектриком;
 Конденсатори з рідким діелектриком;
Конденсатори з твердим неорганічним діелектриком
Конденсатори з твердим органічним діелектриком:
Електролітичні та оксидо-напівпровідникові конденсатори
Постійні конденсатори
Змінні конденсатори
Конденсатори підлаштування

Дякую за увагу!


Презентація на тему «Геотермальні теплові насоси»


title: Презентація на тему «Механічний резонанс»

text:
Механічний резонанс
Розглянемо явище механічного резонансу. Це явище має місце за частоти, коли амплітуда зміщення досягне максимума.
Визначення
	М е х а н і ч н и й   р е з о н а н с – це явище різкого зростання амплітуди вимушених коливань при наближенні частоти змушувальної сили до частоти, яка дорівнює або наближається до власної частоти коливальної системи.

	Резонанс характеризують інтенсивністю, напівшириною спектральної лінії та добротністю. Здебільшого резонанс наближено описують кривою Лоренца:

Резонансні криві
		Резонансні криві – це криві залежності амплітуди А вимушених коливань від частоти  при різних  . 	При  0 всі криві досягають одного і того ж самого, відмінного від нуля, граничного значення , яке називається статичним відхиленням.

Резонанс
	Резонанс може бути шкідливим і небезпечним. З метою запобігання цьому слід заздалегідь обчислювати частоти коливань різних машин, засобів транспорту, фундаментів тощо, щоб у звичайних умовах їх експлуатації не міг настати резонанс.
	У повсякденному житті можна спостерігати, як в кімнаті бряжчать шибки під час проходження по вулиці важкого вантажного автомобіля. Це означає, що власні частоти коливань шибок дорівнюють частоті коливань деталей автомобіля.
	Явище резонансу широко використовується в науці й техніці. На ньому ґрунтується робота багатьох радіотехнічних схем та пристроїв, таких як коливні контури. Використовуючи явище резонансу ми вибираємо із багатого різноманіття електромагнітних хвиль в просторі навколо нас саме ті, які відповідають нашій улюбленій радіостанції, вибираємо телевізійний канал тощо.


title: Презентація на тему «Альберт Ейнштейн» (варіант 5)

text:
Альберт Ейнштейн
(1879-1955)
Альберт Ейнштейн  — один з найвизначніших фізиків XX століття. Створив спеціальну (1905) і загальну (1907–1916) теорії відносності; відкрив закон взаємозв'язку маси і енергії (див. E=mc²). Автор основоположних праць з квантової теорії: ввів поняття фотона, встановив закони фотоефекту, основний закон фотохімії (закон Ейнштейна), передбачив (1916) вимушене випромінювання. Розвинув статистичну теорію броунівського руху, заклавши основи теорії флуктуацій, створив квантову статистику Бозе—Ейнштейна. З 1933 року працював над проблемами космології і єдиної теорії поля.

Ранні роки
Альберт Ейнштейн народився 14 березня 1879 року в німецькому місті Ульмі в незаможній єврейській сім'ї Германа і Пауліни Ейнштейн. Хлопчик зростав замкнутим і нетовариським і не демонстрував яких-небудь значних успіхів в школі. Поширеною є думка, що в дитинстві Альберт Ейнштейн був не здібний до навчання. Як докази наводяться низькі показники, які він демонстрував у школі, а також той факт, що майбутній геній вельми пізно почав ходити і говорити. Проте така точка зору заперечується багатьма дослідниками біографії Альберта Ейнштейна. Дійсно, вчителі критикували Ейнштейна за повільність і погану успішність, проте пояснення низької успішності і труднощам в навчанні Ейнштейна слід шукати не в лінощі або поганих здібностях учня, а в елементарній скромності, несприйнятті застарілих педагогічних методів, що застосовувалися в німецьких школах кінця XIX-початку XX століть, можливій дислексії або специфічній структурі мозку Ейнштейна. Коли Альберту було п'ять років, його батько вперше показав йому компас. Це перше враження від знайомства з технікою у Ейнштейна збереглося на все життя і, як він сам визнавав, визначило його захоплення всілякими механізмами і наукою.

Будучи дитям нерелігійних батьків, Альберт Ейнштейн відвідував католицьку початкову школу в Мюнхені і до 12-ти років був досить глибоко віруючим підлітком, хоча і не розмежовував християнське й іудейське віровчення. Однак, читання науково-популярних книг незабаром зробило його вільнодумцем і назавжди породило в ньому недовіру до авторитетів.

Початок наукової діяльності
У 1900 Ейнштейн закінчив Політехнікум, отримавши диплом викладача математики і фізики. Хоча його успішність не була зразковою, проте він серйозно зацікавився цілим рядом наук, у тому числі геологією, біологією, історією культури, літературознавством, політичною економією. Хоча в наступному, 1901 року Ейнштейн отримав і громадянство Швейцарії, але аж до весни 1902 не міг знайти постійне місце роботи, лише підробляв, замінюючи вчителя у Вінтерурі. У армію він покликаний не був через плоскостопість і розширення вен. Унаслідок відсутності заробітку Альберт Ейнштейн буквально голодував, не приймаючи їжу по декілька днів поспіль. Згодом це стало причиною хвороби печінки, що нагадувала про себе до кінця життя.
У 1901 р. берлінські «Аннали фізики» опублікували його першу статтю «Наслідки з явища капілярності», присвячену аналізу сил притягання між атомами рідин, проведеному на основі вивчення капілярного ефекту.
«Рік чудес». Спеціальна теорія відносності
1904 року «Аннали фізики» отримали від Альберта Ейнштейна низку статей, присвячених вивченню питань статистичної механіки й молекулярної фізики. Вони були опубліковані 1905 року, відкривши так званий «Рік чудес» коли чотири статті Ейнштейна зробили революцію в теоретичній фізиці, поклавши початок теорії відносності, у якій Ейнштейн замінив розгляд частинок розглядом подій і перевернув уявлення про фотоефект і броунівський рух. Фізичне співтовариство в цілому погоджується з тим, що три з цих робіт заслуговували на Нобелівську премію, яка врешті-решт дісталася Ейнштейнові лише за роботу з фотоефекту — досить дивний факт, коли врахувати, що вчений відомий саме завдяки теорії відносності. Це можна пояснити відсутністю наочного експериментального підтвердження спеціальної теорії відносності, через що тогочасне наукове товариство її сприймало неоднозначно. Наприклад такі вчені як Дж. Томпсон та Г. Лоренц ще довго виступали з критикою СТВ. Тому для консенсусу було визнано доцільним нагородити Ейнштейна премію за пояснення явища фотоефекту, наукова цінність якого була беззаперечною вже тоді. На той час Ейнштейну не вдалося узгодити положення СТВ з квантовою механікою.
Культурний вплив
Особа Альберта Ейнштейна зробила відчутний вплив на популярну культуру, зробивши його ім'я синонімом геніальності. Альберт Ейнштейн перетворився на героя ряду художніх романів, фільмів і театральних постановок. Зокрема, він виступає як дійова особа у фільмі Ніколаса Роги, комедії Фреда Шепізі «I.Q.» комічній п'єсі Стіва Мартіна, романах Жана-Клода Кар'є «Будь ласка, мосьє Ейнштейн» (Einstein S'il Vous Plait) і Алана Лайтмена «Мрії Ейнштейна» (Einstein's Dreams). Гумористична складова особи великого фізика фігурує в постановці Еда Метцгера «Альберт Ейнштейн: Практична Богемія». «Професор Ейнштейн», що створює хроносферу і запобігає приходові до влади Гітлера, є одним з ключових персонажів створеного ним альтернативного Всесвіту в серії комп'ютерних стратегій реального часу Command & Conquer.

Зовнішнього вигляду Альберта Ейнштейна, в зрілому віці що зазвичай з'являвся в простому светрі з розпатланим волоссям, набраний за основу в зображенні «безумних учених» і «забудькуватих професорів» в популярній культурі.
Широку популярність придбали фотографії Альберта Ейнштейна. Одна з найзнаменитіших була зроблена 11 лютого 1949 канадським фотографом вірменського походження Юсуфом Каршем. Проте її популярність була перевершена фотографією з 72-ого дня народження фізика в 1952. Фотограф Артур Сасс попросив Ейнштейна посміхнутися для камери, на що той показав язик. Це зображення стало іконою сучасної популярної культури, представляючи портрет одночасно і генія, і життєрадісної живої людини.
Відзнаки і вшанування пам'яті
Нобелівська премія з фізики (1921)
Медаль Коплі (1925)
Посмертно Альберт Ейнштейн був нагороджений цілим рядом відзнак:
У 1992 він був названий № 10 в підготовленому Майклом Хартом списку найвпливовіших осіб в історії.
У 1999 журнал «Тайм» назвав Ейнштейна «Особистістю століття».
У 1999 Gallup Poll навів Ейнштейна під № 4 в списку найшановніших у XX столітті людей.
2005 рік був оголошений ЮНЕСКО роком фізики з нагоди століття «року чудес», що увінчався відкриттям спеціальної теорії відносності Ейнштейном.
На честь Ейнштейна названі:
Ейнштейн — одиниця енергії, вживана у фотохімії
Астероїд 2001 Ейнштейн
Кратер на Місяці
Премія Альберта Ейнштейна, що присуджується Світовою Культурною Радою
Супутник-обсерваторія «Ейнштейн»
численні вулиці багатьох міст світу


Презентація на тему «Реактивний Рух» (варіант 1)


title: Презентація на тему «Історія вивчення атома»

text:
Історія вивчення атома.
Ядерна модель атома.
Квантові постулати Бора.
Випромінювання та поглинання
Світла атомами
Будова атома Дж. Дж. Томсона
Експеримент Резерфорда
Планетарна модель Резерфорда
Квантові постулати Бора
Як розвивалось вчення про
будову атома?
   Слово «атом» з - грецької означає неподільний. Давньогрецькі вчені вважали атоми неподільними частинками, своєрідними цеглинками із яких побудовані всі тіла природи.

Атом по теорії древніх вчених

Відкриття кінця XIX, початок XX століття.
Дж.Томсон, 1897 р. – природа катодних променів
А.Г.Столєтов 1889р.  – явище фотоефекта
Э.Резерфорд 1889-1900 р. – природа α-частинок
А.Беккерель.                                   М.,Складовська-Кюрі,
1896-1900р. – радіоактивність хімічних елементів.

Електрон(e)
Нейтрон(n)
Протон(p)
-

+
Атом – складна частинка
      Уявлення про неподільність атома стверджувалося у фізиці майже до кінця 19 століття. Подальший розвиток фізики в корені змінило це подання. Вивчення електромагнітних явищ в кінці 19 - початку 20 століття показало, що атоми речовини представляють складні світи: вони складаються з часток, які є носіями позитивної і негативної електрики. З атома речовини вдалося виділити спочатку найдрібніші (елементарні) негативно заряджені частинки - електрони. Потім були виявлено, що до складу атома входять елементарні позитивно заряджені частинки - протони.
Перед вченими виникли найважливіші питання:Як побудований атом?Що являють собою окремі частини атома?Як вони взаємно розташовані?
Гіпотеза Дж.Томсона 1904 р. «Теорія пудинга»
Планетарна модель атома Е.Резерфорда 1911р.
Квантові постулати Н. Бора
1. Е=0
2. Е>0
е
е
е
е
е
е
е
Теорії будови атома
        Англійський фізик, член Лондонської королівської общини. Його робото присвячені вивченню катодних і рентгенівських променів, атомній фізиці. В 1897 році, вивчаючи відхилення катодних променів в магнітному і електричному полях, відкрив електрон. В 1903 році запропонував одну із перших атомних моделей

Дж.Дж. Томсон
У 1903 р. Томсон запропонував модель атома, в якій позитивний заряд вважався розподіленим в деякій невеликій області простору сферичної форми, тоді як електрони вкраплені в цей заряд подібно родзинок в пирозі.Кожен електрон може здійснювати коливальні рухи біля свого положення рівноваги.Позитивний заряд кулі дорівнює по модулю негативного заряду електронів.Тому електричний заряд атома в цілому дорівнює нулю.
Будова атома
за представленням Томсона
 Модель будови атома, запропонована Томсоном, потребувала експериментальної перевірки так як явища радіоактивності, фотоефекту не можна було пояснити, застосувавши модель атома Томсона. Важливо було перевірити, чи дійсно позитивний заряд розподілений по всьому обсязі атома з постійною щільністю.      Тому в 1911 році Ернест Резерфорд провів ряд дослідів по дослідженню складу і будові атомів

Чому модель Томсона
потребувала перевірки?
Основна ідея досліду:Вузький пучок α-частинок, що випускаються радіоактивною речовиною, прямував на тонку золоту фольгу, за якою містився екран, здатний світитися під ударами швидких частинок.Якщо на α-шляху частинок немає ніяких перешкод, то вони падають на екран вузьким пучком.Якщо на їх шляху помістити тонку золоту фольгу, то а-частинки розсіюються по всіх напрямках на різні кути, а деякі в результаті взаємодії з фольгою були відкинуті назад.
Схема досліду Резерфорда
Напруженість (E) створюваного ядром електричного поля, а значить, і сила дії на α-частинку досить швидко убуває із збільшенням відстані від ядра. Тому напрямок польоту частинки сильно змінюється, якщо вона проходить дуже близько до ядра.Оскільки діаметр ядра значно менше діаметра атома, то більша частина з числа всіх α-частинок проходить крізь атом на таких відстанях від ядра де сила відштовхування створюваного ним поля занадто мала, щоб істотно змінити напрямок руху α-частинок. І лише деякі  частинки пролітають поруч з ядром, тобто в області сильного поля, і відхиляються на великі кути.
Чим же пояснити
Розсіювання а-частинок
при проходженні ними речовини?
 Планетарна модель атома, запропонована Резерфордом, - це спроба застосування класичних уявлень про рух тіл до явищ атомних масштабів.
Ця спроба виявилася неспроможною. Класичний атом нестійкий. Електрони, що рухаються по орбіті з прискоренням, повинні неминуче впасти на ядро, розтративши всю енергію на випромінювання електромагнітних хвиль.
Вперше прозвучало, те що закони класичної механіки не можуть пояснити явища, що відбуваються на атомному рівні.
Модель Резерфорда
Проаналізувавши результати дослідів, Резерфорд в 1911 році запропонував наступну модель атома:Атом складається з позитивно зарядженого ядра, яке займає мізерно малий обсяг атома. Навколо ядра розташовані електрони.
Електрони обертаються навколо ядра на досить великих відстанях від нього. Сукупність цих електронів називають електронною оболонкою.Таким чином, Атом представляється у вигляді планетної системи в маленькому масштабі (тому таку модель назвали планетарною)
Як же побудований атом?
У 1913 році датський фізик Нільс Бор розвинув теорію квантових уявлень про процеси в природі. Він сформулював у вигляді постулатів основні положення нової теорії, які накладали певні обмеження на допустимий класичною фізикою рух.
Нільс Бор застосував свої постулати для найпростішої атомної системи - атома водню.
Як Нільс Бор допоміг
Резерфорду?
Згідно постулатам Бора електрон може знаходитися на декількох визначених орбітах. Кожній орбіті електрона відповідає певна енергія.

При переході електрона з ближньої орбіти на більш віддалену атомна система поглинає квант енергії.

При переході з більш віддаленої орбіти електрона на ближню орбіту по відношенню до ядра, атомна система випромінює квант енергії.
Чому атоми випромінюють
енергію?
  Обраний Нільсом Бором шлях привів до створення чіткої теорії руху мікрочастинок – квантової механіки.
На порозі квантової механіки


title: Презентація на тему «Альберт Ейнштейн» (варіант 4)

text:
           Альберт Енштейн

Альбе́рт Ейнште́йн- (*1879, Ульм,Німеччина — † 1955, Прінстон,США).
Один з найвизначніших фізиків XX століття. Лауреат Нобелівської премії 1921 року.
Альберт Ейнштейн народився 14 березня 1879 року  в німецькому місті Ульм в єврейській родині. Мешкав у Швейцарії (з 1893),Німеччині (з 1914) і США (з1933). Створив спеціальну (1905) і загальну (1907–1916) теорії відносності; відкрив закон взаємозв'язку маси і енергії.Автор основоположних праць з квантової теорії: ввів поняття фотона, встановив закони фотоефекту, основний закон фотохімії (закон Ейнштейна), передбачив (1916) вимушене випромінювання. Розвинув статистичну теорію броунівського руху, заклавши основи теорії флуктуацій, створив квантову статистику Бозе—Ейнштейна. З 1933 року р. працював над проблемами космології і єдиної теорії поля.

Будучи дитям нерелігійних батьків, Альберт Ейнштейн відвідував католицьку початкову школу в Мюнхені і до 12-ти років був досить глибоко віруючим підлітком, хоча і не розмежовував християнське й іудейське віровчення. Однак, читання науково-популярних книг незабаром зробило його вільнодумцем і назавжди породило в ньому недовіру до авторитетів.Хлопчик зростав замкнутим і нетовариським і не демонстрував яких-небудь значних успіхів в школі. Поширеною є думка, що в дитинстві Альберт Ейнштейн був не здібний до навчання. Як докази наводяться низькі показники, які він демонстрував у школі, а також той факт, що майбутній геній вельми пізно почав ходити і говорити. Проте така точка зору заперечується багатьма дослідниками біографії Альберта Ейнштейна. Дійсно, вчителі критикували Ейнштейна за повільність і погану успішність, проте пояснення низької успішності і труднощам в навчанні Ейнштейна слід шукати не в лінощі або поганих здібностях учня, а в елементарній скромності, несприйнятті застарілих педагогічних методів, що застосовувалися в німецьких школах кінця XIX-початку XX століть, можливій дислексії або специфічній структурі мозку Ейнштейна.

У Аарау Альберт Ейнштейн присвячував свій вільний час вивченню електромагнітної теорії Максвелпа. У вересні 1896 р. він вельми успішно здав все, за винятком екзамену з французької мови, випускні іспити в кантональній школі Аарау і отримав атестат, а в жовтні 1896 року був прийнятий у Вище технічне училище (так званий Політехнікум; нім. eidgenössische Technische Hochschule) в Цюріху на педагогічний факультет. Тут він познайомився зі своєю майбутньою дружиною, сербською студенткою факультету медицини Мільовою Маріч. У цьому ж році Ейнштейн відмовився від свого громадянства і став апатридом. Щоб отримати швейцарське громадянство, йому потрібно було сплатити 1000 швейцарських франків, проте тяжке матеріальне положення його сім'ї не дозволило йому зробити це під час навчання.

У 1900 Ейнштейн закінчив Політехнікум, отримавши диплом викладача математики і фізики. Хоча його успішність не була зразковою, проте він серйозно зацікавився цілим рядом наук, у тому числі геологією, біологією, історією культури, літературознавством, політичною економією. Хоча в наступному, 1901 року Ейнштейн отримав і громадянство Швейцарії, але аж до весни 1902 не міг знайти постійне місце роботи, лише підробляв, замінюючи вчителя у Вінтерурі. У армію він покликаний не був через плоскостопість і розширення вен. Унаслідок відсутності заробітку Альберт Ейнштейн буквально голодував, не приймаючи їжу по декілька днів поспіль. Згодом це стало причиною хвороби печінки, що нагадувала про себе до кінця життя.

Не зважаючи на проблеми, що переслідували його в 1900–1902 рр., Ейнштейн знаходив час для подальшого вивчення фізики. У 1901 р. берлінські «Аннали фізики» опублікували його першу статтю «Наслідки з явища капілярності» (Folgerungen aus den Capillaritatserscheinungen), присвячену аналізу сил притягання між атомами рідин, проведеному на основі вивчення капілярного ефекту.На деякий час Ейнштейнові удалось влаштуватися вчителем математики і фізики в Шафхаузені, в пансіонаті для іноземців, що поступали у вищі навчальні заклади Швейцарії. Один з друзів Ейнштейна, математик Марсель Гроссман, що був одночасно і батьком одного з його учнів, рекомендував Ейнштейна на посаду експерта третього класу у федеральне Бюро патентування винаходів з окладом 3500 франків в рік. Великий фізик працював в Бюро патентів Швейцарії з липня 1902 по жовтень 1909, займаючись переважно патентуванням винаходів, пов'язаних з електромагнетизмом. З 1903 він був постійним працівником Бюро. Характер роботи дозволяв Ейнштейнові присвячувати вільний час дослідженням в області теоретичної фізики.

1903 Ейнштейн одружився на двадцятисемирічній Мільові Маріч. Вплив Мільови Маріч, дипломованого математика, на праці її чоловіка до нашого часу залишається нерозв'язаним питанням. Проте, їх шлюб був швидше інтелектуальним союзом, і сам Альберт Ейнштейн називав свою дружину «творінням, рівним мені, настільки сильним і незалежним, як і я». Між Ейнштейном і Маріч завжди існувала певна6 січня відстань, оскільки великий учений часто мав потребу проводити час наодинці для здійснення своїх досліджень. Цікаво, що радянський фізик Абрам Федорович Йоффе, особисто знайомий з Ейштейном, назвав останнього в некролозі Ейнштейном-Марічем, і цей факт часто наводиться як доказ спільності наукової діяльності видатного фізика і його дружини. Проте, висловлюються припущення, що Йоффе додав до прізвища Ейнштейна прізвище його дружини лише тому, що вважав це традицією, прийнятою в Швейцарії.

1904 року «Аннали фізики» отримали від Альберта Ейнштейна низку статей, присвячених вивченню питань статистичної механіки й молекулярної фізики. Вони були опубліковані 1905 року, відкривши так званий «Рік чудес» (лат. annus Mirabilis), коли чотири статті Ейнштейна зробили революцію в теоретичній фізиці, поклавши початок теорії відносності, у якій Ейнштейн замінив розгляд частинок розглядом подій і перевернув уявлення про фотоефект і броунівський рух. Фізичне співтовариство в цілому погоджується з тим, що три з цих робіт заслуговували на Нобелівську премію, яка врешті-решт дісталася Ейнштейнові лише за роботу з фотоефекту — досить дивний факт, коли врахувати, що вчений відомий саме завдяки теорії відносності. Це можна пояснити відсутністю наочного експериментального підтвердження спеціальної теорії відносності, через що тогочасне наукове товариство її сприймало неоднозначно. Наприклад такі вчені як Дж. Томпсон та Г. Лоренц ще довго виступали з критикою СТВ. Тому для консенсусу було визнано доцільним нагородити Ейнштейна премію за пояснення явища фотоефекту, наукова цінність якого була беззаперечною вже тоді. На той час Ейнштейну не вдалося узгодити положення СТВ з квантовою механікою.

Опублікована в 1915 році загальна теорія відносності розширила область застосування постулатів спеціальної теорії відносності на неінерційні системи відліку, включивши в себе також теорію гравітації. Загальна теорія відносності ґрунтується на принципі еквівалентності й розглядає викривлення в просторі-часі. Теорія відкрила шлях до побудови теорії Всесвіту — космології.

У 1924 молодий індійський фізик Шатьєндранат Бозе в короткому листі звернувся до Ейнштейна з проханням допомогти в публікації статті, в якій висував припущення про те, що кванти світла суттєво нерозрізнимі, а, отже, підкоряються іншій статистиці, ніж класичні частинки. Ейнштейн прийшов до висновку, що цю ж статистику можна використовувати також щодо атомів і молекул. У 1925 Ейнштейн опублікував статтю німецькою, в якій викладав модель Бозе, застосовну до систем тотожних часток з цілим спіном, званих бозонами.На підставі даної квантової статистики, відомої нині як статистика Бозе-Ейнштейна, двоє фізиків ще в середині 20-их років теоретично обґрунтували існування принципово нового агрегатного стану речовини —конденсату Бозе-Ейнштейна.

Суть «конденсату» Бозе—Ейнштейна полягає в переході великого числа часток ідеального бозе-газу в стан з нульовим імпульсом при температурах, що наближаються до абсолютного нуля, коли довжина хвилі де Бройля теплового руху часток і середня відстань між цими частками зводяться до одного порядку. Починаючи з 1995, коли перший подібний конденсат був отриманий в університеті Колорадо, учені експериментально підтвердили можливість існування конденсатів Бозе—Ейнштейна для систем із водню, літію, натрію,рубідію і гелію. Автентичні начерки даної теорії, виконані Ейнштейном, були виявлені в бібліотеці Лейденського університету в серпні 2005.Займаючись розробкою статистики Бозе-Ейнштейна, Альберт Ейнштейн одночасно сприяв Ервіну Шредінгеру в розробці теорії, яка пояснювала властивості хвиль де Бройля з позицій класичної механіки, що відповідало статистиці Больцмана. В той же час, Ейнштейн вважав, що дослідження в даному напрямі поєднання класичної і квантової моделей ідеального газу менш перспективні, ніж подальший розвиток статистики Бозе—Ейнштейна, тому відмовився від співавторства.

У міру наростання економічної кризи у Веймарській Німеччині посилювалася політична нестабільність, що сприяла посиленню антисемітських інаціоналістичних настроїв. В результаті, посилилося і цькування одного з найбільших учених сучасності з боку антисемітських і консервативних кругів, званих самим Ейнштейном «Компанією теорії антивідносності ltd». Після приходу до влади нацистів у 1933 фізик покинув Німеччину назавжди, виїхавши в Сполучені Штати Америки. Незабаром на знак протесту проти злочинів фашизму він відмовився від німецького громадянства і членства в Прусській і Баварській Академіях наук.Після переїзду в США Альберт Ейнштейн отримав посаду професора фізики у недавно створеному інституті фундаментальних досліджень в Прінстоні, штат Нью-Джерсі. У Прінстоні він продовжував роботу над дослідженням проблем космології і створенням єдиної теорії поля, покликаною об'єднати теорію гравітації та електромагнетизм.

У США Ейнштейн миттєво перетворився на одну з найвідоміших і шанованих людей країни, отримавши репутацію геніального ученого в історії, а також уособлення образу «розсіяного професора» і інтелектуальних можливостей людини взагалі. Щодня він отримував безліч листів всілякого вмісту. Будучи дослідником природи зі світовим ім'ям, він залишався доступним, скромним, невимогливим і привітною людиною.Фізик, що перевернув уявлення людства про Всесвіт, Альберт Ейнштейн помер18 квітня 1955 о 1 годині 25 хв. в Прінстоні від аневризми аорти. Не сприймаючи жодних форм культу особи, він заборонив пишне поховання з гучними церемоніями, для чого побажав, щоб місце і час поховання не розголошувалися.19 квітня 1955 без широкого розголосу відбулися похорони великого ученого, на яких були присутніми всього 12 найближчих друзів. Його прах був спалений в крематорії Юїнг-Симтері, а попіл розвіяний за вітром.

У архівах Нобелівського комітету збереглося близько 60 номінацій Ейнштейна у зв'язку з формулюванням теорії відносності, проте премія була присуджена лише в результаті номінації шведського фізика Карла Вільгельма Озеєна, у зв'язку з поясненням фотоелектричного ефекту. Озеєн особливо підкреслював, що цього разу він номінує Ейнштейна не у зв'язку з теорією, яка представлялася спірною членам Нобелівського комітету, а у зв'язку з поясненням природного явища, поза сумнівом спостережуваного в експерименті. В результаті цієї номінації Ейнштейн отримав премію за 1921 р. заднім числом одночасно з Нільсом Бором восени 1922 р.

Ейнштейн був також закордонним членом Наукового товариства імені Шевченка, документи про його обрання підписав Кирило Студинський.
Посмертно Альберт Ейнштейн був нагороджений цілим рядом відзнак:
-У 1992 він був названий № 10 в підготовленому Майклом Хартом списку найвпливовіших осіб в історії.
-У 1999 журнал «Тайм» назвав Ейнштейна «Особистістю століття».
-У 1999 Gallup Poll навів Ейнштейна під № 4 в списку найшанованіших у XX столітті людей.
-2005 рік був оголошений ЮНЕСКО роком фізики з нагоди століття «року чудес», що увінчався відкриттям спеціальної теорії відносності Ейнштейном.

На честь Ейнштейна названі:
Ейнштейн — одиниця енергії, вживана у фотохімії
Хімічний елемент ейнштейній (№ 99 в періодичної системи елементів Менделєєва)
Астероїд 2001 Ейнштейн
Кратер на Місяці
Квазар Хрест Ейнштейна
Міжнародна Золота медаль ЮНЕСКО імені Альберта Ейнштейна
Медаль Альберта Ейнштейна
Премія Альберта Ейнштейна, що присуджується Світовою Культурною Радою
Коледж медицини ім. Альберта Ейнштейна при університеті Йешива
Центр медицини ім. Альберта Ейнштейна в Філадельфії
Будинок-музей Альберта Ейнштейна на Крамгассі Берн
Супутник-обсерваторія «Ейнштейн»
численні вулиці багатьох міст світу
«кільця Ейнштейна»


Презентація на тему «Магнітний запис інформації» (варіант 3)


title: Презентація на тему «Малые тела Солнечной системы» (варіант 2)

text:
Малые тела Солнечной системы
Работа выполнена ученицами 11-А класса
Мифтаховой Дианой
и Илюк Ириной
АСТЕРОИДЫ
АСТЕРОИДЫ
Астероиды - небольшие небесные тела с размерами от нескольких метров  до тысячи километров. Вообще, между ними и метеорными телами нет четкого  различия.
Количество подобных тел в Солнечной  системе  тем  больше,  чем  они сами меньше. Многие ученые полагают, что большинство метеорных тел являются осколками астероидов. Астероиды, как и метеориты, состоят из  железа, никеля  и различных каменистых пород. По составу они близки к планетам земной группы.

Свое название астероиды получили за сходство со звездами при наблюдении в телескоп. Будучи крохотными, астероиды  кажутся, как и звезды, точками. Астероид значит "звездоподобный".

ПОЯС АСТЕРОИДОВ
Пояс астероидов
Большинство астероидов движутся в так  называемом  поясе  астероидов между орбитами Марса и Юпитера. Юпитер контролирует их движения. В  результате этого, астероиды сталкиваются друг с другом, меняют свои орбиты. Некоторые из них могут подходить ближе к Солнцу или, наоборот, забираться дальше от него, нежели большая часть малых планет.

Существует версия, что на месте пояса астероидов между Марсом и Юпитером  вращалась большая планета, которую принято называть Фаэтон. Приливные  силы Юпитера или катастрофическое столкновение с большим небесным телом разорвали ее на отдельные маленькие куски. И они образовали пояс астероидов.

Большинство же ученых думает, что никакой планеты не было, что Юпитер своим воздействием просто не дал собраться  воедино множеству планетезималей - зародышам планет - в начале истории Солнечной системы. Как бы то ни было, а суммарная масса всех тел пояса астероидов не превышает массы Луны. Очень большой планеты из всех астероидов бы не вышло.

За орбитой Нептуна обнаружено несколько небесных тел с размерами 100-200 км. Видимо, там тоже располагается пояс астероидов. Он назван поясом Койпера. Объекты пояса имеют состав, схожий с кометным. Орбита Плутона проходит уже внутри этого пояса. Более того, все больше ведется разговоров о том, что и сам Плутон лучше "уволить" из планет и причислить к объектам пояса Койпера. Больно уж Плутон маленький.

Открытие астероидов
Поиски большой планеты меду Марсом и Юпитером не привели в 18-м веке к успехам. В 1801-м году, в первую же ночь очередного столетия, итальянец Пиацци  открыл первый астероид - Цереру, самый большой из всех малых планет.

За  последующие шесть с небольшим лет были открыты Паллада, Юнона и Веста - самый  яркий астероид, который иногда даже  можно  наблюдать  невооруженным  глазом, как, например, в июле 2000-го года.

Сейчас уже известно несколько тысяч астероидов, для многих из них рассчитаны точные орбиты.

Поиски астероидов в наше время ведутся, в основном,  астрономами-любителями с помощью фотопластин. Астрофотографии делают двумя способами.

Один из них происходит так: телескоп во время экспозиции ведут в направлении  предполагаемого движения астероида. В этом случае, звезды выходят как черточки, а астероид либо как точка, в  идеале,  либо как черточка, отличающаяся от звезд размерами и ориентацией.
 ТАЙНЫ АСТЕРОИДОВ
ТАЙНЫ АСТЕРОИДОВ
В Солнечной системе открыто и описано несколько сотен тысяч астероидов. 26 астероидов превышают 200 км в диаметре. Из астероидов свыше 100 км предположительно известно 99%, от 10 до 100 км - примерно половина. Астероидов размером около 1 км - порядка миллиона.
Общая масса известных астероидов меньше массы Луны.

Крупнейший из астероидов - Церера (933 км в диаметре и 25% их общей массы). Три следующих по величине - Паллада, Веста и Гигейя - от 400 до 525 км, остальные - менее 340.

Астероиды классифицируют по спектру (а значит, и
химическому составу) и альбедо (отражательной
способности):
C-тип, свыше 75% известных астероидов. Крайне темные (отражают лишь 3% падающего света), похожи на углеродистые метеориты. Состав такой же, как у Солнца, за вычетом водорода, гелия и др. летучих веществ;
S-тип, около 17%: относительно яркие (альбедо 0,1 - 0,22), железо и никель в смеси с силикатами железа и магния;
M-тип, большинство остальных: яркие (альбедо 0,1 - 0,18), чистые никель и железо;
Другие типы (10-12) - встречаются редко.

Несколько десятков астероидов имеют астероиды-спутники (Дактиль у Иды и др.).

По положению орбиты астероиды делят на
Главный пояс: между Марсом и Юпитером (2 -4 а. е. от Солнца), делится на подгруппы Унгарии, Флоры, Фоцеи, Коронис, Эос, Темы, Сибелии и Хильды - по названию главного астероида каждой группы.
Околоземные - орбита приближается к земной (Аполлон, Амур и др.)
"Троянцы": расположены вблизи т.н. точек Лагранжа орбиты Юпитера (60° позади и впереди Юпитера на его орбите). Их порядка тысячи, причем большинство - впереди Юпитера, а не следом за ним. "Троянцы" могут быть также у Земли и Венеры, Эврика (5261-й астероид) - "троянец" Марса.

Единственные астероиды, у которых побывали космические аппараты - Ида (243-й) и Гаспра (951-й), сфотографированные зондом "Галилео" по пути к Юпитеру, а также Матильда (253-й) и Эрос (433-й),.
ОПАСНЫЕАСТЕРОИДЫ
Опасные астероиды
Иногда астероиды (или другие космические объекты) врезаются в Землю, оставляя кратеры на материках, попадают в океан или взрываются в атмосфере.
Ученые называют такое событие столкновением с Землей. Большинство астероидов обычно небольшие и не вызывают никаких проблем. Но время от времени происходят катастрофические падения.

Многими учеными считается, например, что причиной резкого изменения климата, повлекшего вымирание динозавров миллионы лет назад, послужил астероид, врезавшийся в Землю.

Сегодня для всех крупных астероидов, о которых мы знаем, лучшее, что мы можем сделать - это определить вероятность столкновения с Землей и оценить сумму возможного ущерба для планеты от этого столкновения. Для оценки опасности объекта была придумана так называемая Туринская Шкала или шкала Торино — таблица, показывающая степень опасности, исходящую от определённого небесного объекта (например, астероида).

Кратер Вредефорт – наибольший и самый старый из известных метеоритных кратеров, расположен в Южной Африке

	Ближайшие 20 лет земле, по мнению ученых, не грозят масштабные катастрофы, однако, уже в 2029 г. возможно очередное столкновение с опасной кометой. Надеемся, что к тому времени прогресс науки и техники не позволит случиться столкновению.
МЕТЕОРЫ И МЕТЕОРИТЫ

Метеор - яркая полоса света в небе ("метеор" или "падающая звезда") произведенная входом маленького метеороида в атмосферу Земли.  Метеориты - частицы солнечной системы, которые упали на Землю. Чаще они происходят от астероидов; некоторые, вероятно, происходят от комет. Некоторые полагают, что метеоры могут иметь лунное или марсианское происхождение.

Вот метеорит известный как ALH84001, некоторые верят, что это метеорит с Марса - свидетель процессов ранней жизни Марса.  Кроме немногих килограммов лунных камней, доставленных советскими аппаратами типа "Луна" и Аполлоном, метеориты - наше единственное материальное свидетельство о вселенной вне Земли.

Типы метеоритов

Очень большое количество метеороидов входит в атмосферу Земли каждый день, составляя больше чем сотню тонн материала. Но они - почти все очень маленькие, только несколько миллиграммов каждый. Только самые большие когда-либо достигают поверхности, чтобы стать метеоритами. Самый большой найденный метеорит (Hoba, в Намибии) весит 60 тонн.

КОМЕТЫ
КОМЕТА
Комета - небольшое небесное тело, движущееся в межпланетном пространстве и обильно выделяющее газ при сближении с Солнцем. Кометы – это остатки формирования Солнечной системы, переходная ступень к межзвездному веществу.
Структура.
В центре комы располагается ядро – твердое тело или конгломерат тел диаметром в несколько километров. Практически вся масса кометы сосредоточена в ее ядре; эта масса в миллиарды раз меньше земной. Согласно модели Ф.Уиппла, ядро кометы состоит из смеси различных льдов, в основном водяного льда с примесью замерзших углекислоты, аммиака и пыли.

Ядра комет – это остатки первичного вещества Солнечной системы, составлявшего протопланетный диск. Поэтому их изучение помогает восстановить картину формирования планет, включая Землю. В принципе некоторые кометы могли бы приходить к нам из межзвездного пространства, но пока ни одна такая комета надежно не выявлена.

В древности самый сильный страх наводило появление кометы, потому что их считали предвестниками бед, голода, войн. Накопленные знания о кометах подтверждают то, что это небесные тела, входящие в состав Солнечной системы.
Кометы то приближаются, то удаляются от Солнца. Именно в тот момент, когда комета максимально приближена к Солнцу, у нее появляется газовый хвост. Направление хвоста всегда одинаково – от Солнца. Под действием Солнечного тепла многие кометы разрушаются, а частички их пыли рассеиваются в космическом пространстве.
ПЛАНЕТЫ КАРЛИКИ
1. Плутон
Плутон  – самая маленькая планета в Солнечной системе, ее размеры сравнимы с нашей Луной. Из-за того, что орбитальное вращение Урана и Нептуна отклонялось, появилась мысль о существовании девятой планеты в Солнечной системе. Плутон был обнаружен 18 февраля 1930 года. Планета выглядела, как большая звезда в созвездии Близнецов. На 70% Плутон состоит из горных пород, а 30% составляет лед, состоящий из метана, азота и вкраплений углеводородов. Слой атмосферы на планете очень тонкий. Орбита Плутона во многих отношениях не похожа на орбиты других планет и пересекается с Нептуном.

2. Эрида
Эрида — самая массивная из карликовых планет Солнечной системы. Ранее она была известна под названием Зена. Она относится к транснептуновым объектам, плутоидам. До 2006 года претендовала на статус десятой планеты. Таким образом, хотя статус Плутона как планеты уже давно оспаривался из-за открытия других транснептуновых объектов, именно открытие Эриды подтолкнуло процесс его пересмотра вместо признания Эриды планетой. Эрида долгое время считалась значительно крупнее Плутона, но, по последним данным, их размеры настолько близки, что нельзя с уверенностью утверждать, какой из этих объектов крупнее.

ТАЙНА ТУНГУССКОГО МЕТЕОРИТА
Тайна Тунгусского метеорита
30 июня 1908 года в земной атмосфере взорвался загадочный объект, позднее названный Тунгусским метеоритом.

В 7 часов утра возле Тунгуска в глухой сибирской тайге прогремел чудовищный взрыв. Миллионы вековых деревьев на расстоянии до 45 км от места катастрофы были выворочены с корнем, адский жар на несколько мгновений охватил землю, вспыхнули сухой мох и сушняк. Звуки взрыва были слышны на расстоянии до 1200 км от места взрыва, до 1000 км ощущалось сотрясение почвы, за 200—300 км выбиты стекла в окнах домов.

В течение нескольких дней после Тунгусского взрыва вся Европа была поражена необыкновенной яркостью и окраской утренних и вечерних зорь, сильным свечением ночного неба, позволяющим даже самой глубокой ночью читать и фотографировать под открытым небом. Птицы не могли устроиться на ночлег, потеряв счет дням и ночам. Отдельные проявления этих аномалий наблюдались на протяжении целого месяца после катастрофы.
Тунгусский метеорит на много лет превратил богатую тайгу в кладбище мертвого леса. Энергия взрыва составила 10 – 40 мегатонн тротилового эквивалента, что сравнимо с энергией двух тысяч взорванных ядерных бомб сброшенных на Хиросиму в 1945 году.

Позже в центре взрыва был обнаружен усиленный рост деревьев, говорящий о радиационном выбросе.

Писатель-фантаст Александр Петрович Казанцев в 1946 году предложил версию о том, что Тунгусский метеорит это межпланетный корабль с другой планеты, испытавший взрыв в р езультате аварии атомного реактора над самой землей. В основе рассуждений, приведших Казанцева к этой идее, лежала здравая мысль: стоячий лес в эпицентре катастрофы можно было объяснить только в предположении, что взрыв произошел не на земле, а в воздухе.

Но это все только гипотезы, а тайна Тунгусского метеорита так и остается тайной. Тысячи исследователей стремятся понять, что произошло 30 июня 1908 года в сибирской тайге. В район Тунгусской катастрофы помимо российских экспедиций, регулярно отправляются международные экспедиции.

В заключение
Космос в смысле познания является абсолютно всем - от сложнейших принципов физики, правил поведения и взаимоотношения громаднейших тел и их систем до совершенно отрешенных и сколь угодно смелых фантазий о неизведанных мирах и чудесах, их населяющих. Еще более ценным он станет для умов, еще не омраченных точками зрения или целями, сужающими объем наблюдаемой картины, изучение космоса вполне может послужить шагом формированию личности. Будущие фаталисты найдут здесь неизбежность конца, следующего за рождением и развитием, мечтатели увидят красоту, с которой происходят совершенно обыденные, с научной точки зрения, процессы, ищущие в себе философские начала будут безнадежно подкуплены абсолютной тишиной и покоем, под маской которых совершается жизнь. Это огромный мир, в который можно нырнуть с головой, если захотеть.
Володя, 19 годиков
СПАСИБО ЗА ВНИМАНИЕ!


title: Презентація на тему «Енергія в житті людини. Теплоенергетика»

text:
Енергія в житті людини. Теплоенергетика. Енергозберігаючі  технології. Способи збереження енергії.
Людству потрібна енергія, причому потреби в ній збільшуються з кожним роком. Разом з тим запаси традиційних природних палив (нафти, вугілля, газу і ін.) кінцеві. Кінцеві також і запаси ядерного палива - урану, з якого можна отримувати в реакторах плутоній. Практично невичерпні запаси термоядерного палива – водню. Залишаються два шляхи: строга економія при витрачанні енергоресурсів і використання нетрадиційних поновлюваних джерел енергії.
Енергія в житті людини
 Перший напрямок: це економія існуючих корисних копалин. Економія передбачає використання нових технологічних рішень — енергозберігаючих технологій.Другий напрямок: поступова заміна викопного палива на паливо, одержуване з рослин.
Третій напрямок: використання альтернативних джерел енергії.

Як зберегти енергетичні ресурси
Енергія річок.
Енергія світового океану
Теплова енергія океану
Енергія морських течій
Енергія сонця.
Атомна енергія.
Воднева енергетика
 Вітрова енергія

Альтернативні джерела енергії
Енергія річок та світового океану
Назад
Сонячна енергія
Назад
Атомна енергія
Назад
Воднева енергетика
Назад
Вітрова енергія
Назад
Найяскравіший приклад енергозберігаючої технології — заміна традиційних ламп накалювання на новий вид економічних ламп. Якщо замінити всі звичайні лампочки накалювання на нові, то споживання енергії для освітлення квартир зменшиться приблизно в 10 разів.
Енергозберігаючі технології
покращує теплоізоляцію/скорочує втрати тепла, витрати на опалювання
оптимізує сонячне тепло
зменшує конденсацію
зменшує холодне випромінювання і тягу
пропускання і віддзеркалення нейтрального кольору
висока світлопроникаємість
можливість скління разом з сонцезахисним склом

 Енергозберігаюча фарба вперше була розроблена фахівцями NASA. Її застосовують в промисловості, в побуті і інших сферах діяльності. Відпала необхідність в  процесі теплоізоляції ті ж труб, тепер буде достатньо їх пофарбувати.
Зазвичай енергозберігаюча фарба білого кольору, еластичне покриття утворюється після висихання. Температура її горіння 840 градусів за Цельсієм.
Енергозберігаюча фарба застосовується для фарбування металевих, бетонних, цегляних, пластикових, дерев'яних, скляних, картонних, гумових та деяких інших поверхонь.
Енергозберігаюча фарба
Вíчний двиѓун — ідеальний двигун, задуманий так, що, бувши запущеним один раз, буде працювати постійно і не вимагатиме додаткового надходження енергії. Подібний пристрій вступає в протиріччя з двома законами термодинаміки:
У результаті всім реальним двигунам потрібне постійне постачання енергією, і жодна теплова машина не може перетворювати все тепло в корисну роботу.
Вічний двигун
Закриваючи на ніч штори, можна зменшити втрати тепла через вікна.
Втрати енергії через холодні стіни становлять 40-70 % від загальної потреби в теплі.
Економити електроенергію можна за рахунок кольору стін. Біла стіна відбиває 80 % спрямованого на неї світла, темно-зелена — лише 15 %, чорна — лише 9 %.
Кран, що протікає, призводить до втрат 7000 літрів води на рік (за умови, що вона крапає повільно). Якщо ж вода біжить тоненькою цівкою, то її втрати становитимуть до 30 000 літрів на рік.
Щодня енергетичні витрати в Україні сягають 100 мільйонів гривень. Тільки води ми втрачаємо на 4 мільйони гривень.
 Приблизно третина сонячної енергії відбивається атмосферою Землі назад у космічний простір.
Цікаві факти
Кінець
Виконала:
Вчитель:


Презентація на тему «Електричний струм у вакуумі»


Презентація на тему «Магнитное поле Земли» (варіант 1)


title: Презентація на тему «Спеціальна Теорія відносності» (варіант 1)

text:
Спеціальна Теорія відносності
Альберт Ейнштейн
Підготувала
учениця 10-Б класу
Алєксєєнко Вероніка

Albert            Einstein
Альберт        			Ейнштейн
Уява важливіша за знання. Знання обмежене. Уява охоплює весь світ, стимулюючи прогрес і породжуючи еволюцію.
14 березня 1879
Народження генія

(оцінки за
шестибальною
шкалою)
Атестат

14.03.1879 – 18.04.1955
Німецький фізик - теоретик
Один із засновників сучасної теоретичної фізики
Лауреат Нобелівської премії з фізики 1921 року
Громадський діяч - гуманіст
Член багатьох Академій Наук
Автор  більш ніж 300 научних робіт з фізики
Бозе и Ейнштейн в 1920  році теоретично пояснили існування пятого агрегатного стану речовини – конденсата Бозе – Ейнштейна.
Вимірювач дуже малих напружень (разом с К. Габіхтом);
пристрій, автоматично визначаючий час експозиції при фотозйомці;
оригінальный слуховой апарат;
безшумний холодильник (разом з Сілардом);
гірокомпас.
 Винаходи Ейнштейна

Розвинув статистичну теорію броунівського руху
Працював над проблемами космології та єдиної теорії поля
Встановив закони фотоефекту
Ввів поняття фотона
Автор теорії відносності
Відкрив закон взаємозв’язу маси і енергії E=mc²
Основний закон фотохімії
Класична механіка
В основі класичної механіки – принцип відносності Галілея
Суперечності між електродинамікою та механікою
Припущення Лоренца
Спростування припущення Лоренца
Теорія відносності
    Загальна - 1915 р. (великих гравітаційних взаємодій)
    Спеціальна (СТВ) - 1905 р.
Постулати СТВ
1.Усі явища природи в інерціальних системах відліку за однакових початкових умов протікають однаково – принцип відносності.

2. В усіх інерціальних системах відліку швидкість поширення світла у вакуумі однакова і дорівнює 300 000 км/с .
Кількісне співвідношення між масою і енергією E=mc²

В природі не існує єдиних універсальних для всіх систем відліку часу і довжини. Абсолютна довжина і час – ці поняття позбавлені фізичного змісту і не мають реального змісту.

В жодній системі відліку ніяке тіло, або частинка не може рухатися зі швидкістю, більшою за швидкість поширення світла у вакуумі. Швидкість поширення світла у вакуумі є гранично можливою швидкістю передачі енергії від однієї точки простору до іншої.

Явища, які виникають у системах відліку, що рухаються відносно спостерігача зі швидкістю, близькою до швидкості поширення світла, називаються релятивістськими.
Закон додавання швидкостей в релятивістській механіці

Довжина тіла у будь-якій інерціальний системі відліку,
відносно якої воно переміщується, менша, ніж його
власна довжина.

Відносність часу

Ейнштейн дав дозвіл, щоб після смерті його мозок дослідили. Мозок відрізнявся від норми. На один нейрон приходилось набагато більше гліальних клітин, котрі вважаються показником розвитку мозку.
Пам’ятник в Ульме на місті будинку, де народився Ейнштейн
Ізраїльська банкнота (5 лір, 1968)
Вітчизняна марка, присвячена Ейнштейну

В честь
Ейнштейна названі:
Ейнштейн - одиниця енергії в фотохімії
Хімічний елемент ейнштейній
Астероїд 2001 Ейнштейн
Кратер на Місяці
Гімназії в Мюнхені
Декілька медичних закладів
«Кільца Ейнштейна» - ефект, що створюється «гравітаційними лінзами»
*** Анекдот ***

Ейнштейна попросили в двух словах пояснити теорію відносности.
Він сказав:- Все дуже просто. Погляньте: один волос на голові - це мало, чи не так?- Звичайно…- Ось, а в тарілці супа - багато. 
Дякую за увагу!