title: Презентація на тему «Природні волокна» (варіант 3)

text:
Презентація на тему:Природні волокна
Виконала:
Учениця 11ф2 классу
КЗ «Педагогічний ліцей»
Васильєва Марина

Волокна – довгі гнучкі нитки, які виробляють із природних або синтетичних полімерів і використовують для виготовлення пряжі та текстильних виробів

Рослинними- називають волокна утворені  у стеблах, листі (льону, коноплі), у насінні (бавовнику) рослин. Їхня основа – целюлоза. Рослинні волокна мають хороші механічні властивості.

Тваринними- волокнами є білкові полімери (вовна, шовкові нитки – виділення тутового шовкопряда). Вовняне волокно високоеластичне, має високі теплоізоляційні властивості, шовкове – характерний блиск і міцність.

Мінеральне волокно – азбестове. Із нього виготовляють фільти, брезент, тканини для захисного одягу, шифер, спеціальні папір і картон, тепло- та ізоляційні покриття.

Бавовна
Баво́вна (англ. cotton)  — текстильне волокно рослинного походження. Волокно являє собою волоски на насінинах бавовника — кущоподібної рослини роду Gossypium
Переваги
М'якість
Хороша поглинаюча здатність в теплу пору
Легкість фарбування
Здоровий, натуральний матеріал
Не шкідливе для здоров'я

Недоліки
Легко мнеться
Має тенденцію до усадки
Жовтіє на світлі

Для бавовни характерні відносно висока міцність, хімічна стійкість (волокно довгий час не руйнується під впливом води і світла), теплостійкість (130–140 °C), середня гігроскопічність (18-20%) і мала частка пружної деформації, внаслідок чого вироби з бавовни сильно мнуться. Стійкість бавовни до стирання невелика.
На одній і тій самій насінині бавовника волокна мають різну довжину і властивості.[6] Довжина волокон бавовни різна — від 10,3 до 60 мм.[7] Бавовняне волокно тонке ,але дуже міцне (витримує навантаження 4,5-5г).[7] Воно дешеве, добре фарбується.[7]
У волокна існує певне співвідношення між зовнішнім виглядом і його віком. На цьому засновано методи визначення зрілості бавовняного волокна шляхом мікроскопі

Льон

Латинська назва usitatissimum в перекладі означає «найкорисніший». Українська назва довгунець вказує на довгі волокна, які видобувають зі стебел і використовують для прядіння ниток. Олійні сорти відрізняються короткими волокнами, не придатними для розчісування і прядіння, тому їх називають льон-кучерявець або льон-кудрявець.
Насіння містить слизові речовини (близько 12%), пектин, жирну олію (30-40%), складену з гліцеридів ліноловатої (35—40%), ліноленової (25—35%), олеїнової (15-20%), пальмітинової та стеаринової кислот, ціаногеновий глікозид лінамарин (1.5%), ензим лінамаразу, протеїни (< 20-25%), цукри, каротин тощо.

Вовна

Вовняні волокна, по суті, складаються з білка типу кератину і мають властиву лускату поверхню. Вони еластичні, дуже гігроскопічні (поглинають вологу з повітря) і, як правило, мають помітні властивості звалюватися. Вовна важко займається,але обвуглюючись, виділяє запах, подібний до запаху паленого рога.
Виробляється з вовни домашньої вівці. Пряжа буває різної якості, але в порівнянні з іншими видами пряжі від домашніх тварин, її характеристики більш однорідні. Для пряжі з вовни домашньої вівці дуже важливим скоріше є не походження, а обробка. Овець стрижуть у чітко визначений сезон, потім, вовну миють, очищають від сторонніх тіл, фарбують і прядуть. В усіх цих процесах є свої особливості, які додають вовняній пряжі різних якісних характеристик. Вовняна пряжа легкіша, ніж рослинна й еластичніша, вона краще утримує тепло. Не так швидко намокає у вологому середовищі, як бавовна, проте менш міцна. До недоліків вовняної пряжі можна віднести її звалюваність й утворення на ній скочувань при терті. Причому, чим слабкіше скручена пряжа, тим сильніше виявляються ці недоліки.

Види вовни:
Мериносова вовна (з тонкорунних мериносових овець)
Мохер (одержують з вовни ангорської кози)
Ангора (від ангорських кролів)
Верблюжа вовна (з двогорбого верблюда (бактріана) )
Кашемір (  з підшерстя Кашмірської кози)
Лама й альпака (Альпака – це родич лами, але його вовна цінується дорожче)
Вікунья (Вовна верблюда вікунья, найтонша у світі вовну)
Ківіут (одержують її з підшерстя мускусного бика(вівцебика))

Шовк
Виробництво шовку
Натуральний шовк отримують так: коли гусениці шовковичного шовкопряда приходить час перетворюватися на лялечку, щоб потім стати метеликом, вона випускає з себе тоненьку нитку, прикріплює її до сухої гілочки і сплітає собі з цієї нитки гніздо — кокон.[2] Ось з цих найтонших ниточок і роблять шовк.
Шовкові коконні нитки складаються з двох шовковинок, склеєних між собою особливою речовиною — серицином.[2] В коконі нитки укладені в 40-45 шарів, довжина їх досягає 700 - 800 м.[2] Якщо дати лялечці перетворитися в метелика і вийти з кокона, в шовкових оболонках з'являться дірочки.[2] Такі кокони дуже важко розмотувати. Тому лялечку умертвляють, обробляючи кокони гарячим повітрям, а після цього, щоб вони не гнили, сушать.[2] Так як шовкова нитка дуже тонка (середня товщина її 25-30 мк), при розмотуванні з'єднують нитки декількох коконів (від 3 до 10).[2] При цьому нитки міцно склеюються серицином. Таку нитку називають шовком-сирцем.

Шовкопряд за своє життя дає тільки один кокон — 0,5 г шовкової нитки 700 м довжиною
Шовк — єдина тканина, в якій не живуть комахи.


title: Презентація на тему «Пластмаса» (варіант 4)

text:
ПЛАСТМАСА

Підготувала
учениця 11 –Б класу
Іщенко Інна
             Зміст проекту
Розділ І                                                                                Загальна характеристика пластмаси
     1.1. Основна характеристика
     1.2. Історія винайдення
Розділ ІІ                                                                                Властивості пластмас
     2.1.  Властивість пластмаси.
     2.2. Класифікація пластмас
Розділ IІІ                                                                                Вироби з пластмас
     3.1. Способи формування виробів із пластмас
     3.2. Система маркування пластмас
Список використаних джерел

Полімерні
матеріали
каучуки
Хімічні
волокна
пластмаси

Пластмаси - це
                          конструкційні
матеріали, що містять полімер і здатні
при нагріванні набувати задану форму і зберігати її після охолодження.
Поняття «пластмаси» сучасними школярами дуже часто сприймається як категорія хімічна, як щось придумане і синтезоване винахідниками-хіміками. Однак багато полімери зустрічаються в природі і не у формі кинутих людиною і забруднюючих її відпрацьованих виробів, а як натуральні речовини, синтезованими рослинними і тваринними організмами.

Історія винайдення
Першу пластмасу було отримано англійським  металургом і             винахідником Александром Парксом у 1855 році . Паркс назвав її «паркезин» (потім стали називати целулоїд). Паркезин вперше було представлено на Всесвітній виставці в Лондоні у 1862 році. Розвиток пластмас почався з використання природних пластичних матеріалів (жувальної гумки, шелаку), далі продовжився використанням хімічно модифікованих природних матеріалів (гума, ебоніт, колаген, галаліт) і, накінець, перейшов до повністю синтетичних молекул.
Загальні фізичні
та хімічні властивості
Загальні физичні та механічні властивості
При звичайних температурах пластмаси
являють собою тверді, пружні тіла.
електро-,
тепло-,
звукоізоляційними властивостями;
 майже абсолютної стійкістю до дії
агресивних середовищ;
здатністю відображати або пропускати
світлові, звукові і радіохвилі;
 здатністю забезпечувати захист від
радіоактивних випромінювань;

Пластмаси володіють
Види пластмас
ТЕРМОПЛАСТИ
РЕАКТОПЛАСТИ

Пластмаси, які оборотно твердіють і розм'якшуються
Пластмаси, які при формуванні не можна повернути в в'язкотекучий стан
(-CH2-CH2-)n

(-CH2-CH-) n

 n

Властивості основних
  представників пластмас

Основні споживачі пластмас - будівельна індустрія, машинобудування, електротехніка, транспорт,  виробництво пакувальних матеріалів, товари народного споживання

 Якщо ми уважно оглянемося навкруги, то зауважимо масу речей, виготовлених з пластмас, які міцно увійшли в наш побут. Велике число деталей холодильників, телевізорів, пилососів,      пральних машин, спортивне приладдя, іграшки, посуд, оздоблювальні та пакувальні матеріали, різні предмети санітарії та гігієни - це далеко не повний перелік виробів з пластмас, широко застосовуваних у побуті.
Список використаних джерел
Суберляк О. В., Баштанник П. І. Технологія виробництва виробів з пластмас і композитів (Частина 1): Навчальний посібник. – К.: ІСДО, 1995. – 164 с.
Суберляк О. В., Баштанник П. І. Технологія формування погонажних виробів з пластмас. (Част. 2): Навчальний посібник. – К.: ІСДО, 1996.–84 с.
Пахаренко В. А., Яковлєва Р. А., Пахаренко А. В. Переработка полимерных композиционных материалов. К: Воля 2006 - 552с. — ISBN 966-8329-27-9
Бортников В. Г. Основы технологии переработки пластических масс. Л.: Химия, 1983.
Липатов Ю. С. Физическая химия наполненных полимеров. М.: Химия, 1977. 304 с.

Дякую за увагу!!!


title: Презентація на тему «Полімери» (варіант 5)

text:
Фізичні властивості
Структура полімерів
Застосування
Сировинна база виробництва полімерів


title: Презентація на тему «Органічні сполуки» (варіант 4)

text:
Органічні сполуки.Вплив на організм людини
Учениця 11-Б класу
Колчаг Юлія
Органі́чні сполу́ки — клас сполук, в склад яких входить сполука Карбон (за винятком карбідів, карбонатної кислоти, карбонатів, оксидів Карбону і ціанідів). Окрім Карбону, органічні сполуки майже завжди містять Гідроген, досить часто — Оксиген, Нітроген та галогени, рідше Фосфор, Сульфур та інші елементи. В органічних сполуках Карбон завжди виявляє валентність IV.

Наука, що займається вивченням органічних сполук, називається органічна хімія. Велика кількість цих сполук, такі як білки, ліпіди та вуглеводи, також відіграють надзвичайно важливу роль у біохімії.

Чіткої межі між органічними та неорганічними сполуками не існує. Наприклад, мурашина кислота (перший представник карбонових кислот) є органічною, проте її ангідрид, монооксид карбону, є неорганічним.
Термін «органічний» зумовлений історичними причинами і походить з XIX століття, коли помилково вважалося, що органічні сполуки можуть утворюватися тільки в живих організмах. Зараз більшість органічних сполук виробляється штучним шляхом.
Сучасна класифікація органічних сполук ґрунтується на наступних положеннях:
Атоми в молекулах сполучені один з одним в певній послідовності. Зміна цієї послідовності приводить до утворення нової речовини з новими властивостями.
Поєднання атомів відбувається відповідно до їх валентності.
Властивості речовин залежать від їх «хімічної будови», тобто від порядку поєднання атомів в молекулах і характеру їх взаємного впливу.
Вуглець — чотиривалентний. Кожен атом вуглецю має чотири одиниці валентності, за рахунок яких він може приєднувати до себе інші атоми або атомні групи.
Атоми вуглецю здатні з'єднуватися один з одним, утворюючи «ланцюги» атомів, або «вуглецевий скелет» молекули.
Кількість відомих органічних сполук набагато більша за 10 млн. Таким чином, органічні сполуки – найбільший клас хімічних сполук.  Різномаїття органічних сполук пов'язано з унікальною властивістю вуглецю утворювати ланцюжки з атомів вуглецю, що в свою чергу обумовлено високою стабільністю (тобто енергією) вуглець-вуглецевого зв'язку.
ЦЕ ВСЕ ХІМІКАТИ!
Без сумніву,хімікати не покращують стан нашого організму,а,навпаки,завдають численної шкоди. Шкода, що заподіюється хімікатами певним органам організму, залежить від кількості (дози) даних хімікатів, яка абсорбується організмом.
Деякі шкідливі речовини мають сенсибілізуючий ефект. Після навіть нетривалого впливу на організм може з’явитись підвищена чутливість до таких хімікатів.
Існують гази, що здатні викликати кисневе голодування організму. Такі гази спричиняють просту або хімічну задушливу дію. Проста задушлива дія відбувається тоді, коли кисень в повітрі заміщується інертним газом, наприклад, азотом, вуглекислим газом, етаном, воднем, гелієм.
Високі концентрації таких хімікатів, як, наприклад, етиловий чи пропіловий спирт, ацетон, метилетилкетон, пригнічують центральну нервову систему. Ці хімікати викликають ефект, подібний до сп’яніння. Довготривалий вплив таких речовин може викликати наркотичну залежність.
Такі хімікати, як чотирьоххлористий вуглець та етиленгліколь, не дають ниркам виводити з організму шкідливі речовини. Інші хімікати, наприклад, кадмій, свинець, метанол, толуол, повільно погіршують роботу нирок.
Довготривалий вплив певних хімікатів може викликати утворення злоякісних пухлин. Ракові утворення можуть з’являтися за багато років після контакту з такими хімікатами.
Арсен, азбест, хром та нікель можуть викликати рак легенів. Хром, нікель, пил дерева або шкіри можуть викликати рак носової порожнини. Рак сечового міхура пов’язують з впливом бензидіну та шкіряного пилу. Рак шкіри пов’язують з арсеном, кам’яновугільним дьогтем та нафтопродуктами.
Заходи для запобігання отруєння хімікатами:
Уникайте виробів, що містять леткі органічні забруднювачі;
Фільтруйте воду із крану вугільним фільтром;
Не напускайте у квартирі пари, поліпшуйте вентиляцію у ванні та на кухні;
Частіше робіть вологе прибирання приміщення;
Мийте овочі та фрукти перед споживанням;
Обовязково мийте руки перед прийомом їжі;
Ретельно обирайте хімічні побутові засоби;
Використовуйте певні захисні речі під час хімічної обробки дерев та ін.рослин.

Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Природний газ» (варіант 12)

text:
Природний газ
Природний газ- суміш газів, що утворилася в надрах землі при анаеробному розкладанні органічних речовин. Як правило, це суміш газоподібних вуглеводнів (метану, етану, пропану, бутану тощо)
 Природний газ - широко використовується як високоекономічне паливо на електростанціях, у чорній та кольоровій металургії, цементній та скляній промисловості, у процесі виробництва будматеріалів та для комунально-побутових потреб, а також як сировина для отримання багатьох органічних сполук.
Природний газ – є корисною копалиною. Часто є побічним газом при видобутку нафти. Природний газ у пластових умовах (умовах залягання в земних надрах) знаходиться в газоподібному стані у вигляді окремих скупчень (газові поклади) або у вигляді газової шапки нафтогазових родовищ — це вільний газ, або в розчиненому стані в нафті або воді (у пластових умовах), а в стандартних умовах (0,101325 МПа і 20 °C) — тільки в газоподібному стані.
Хімічний склад

Основну частину природного газу складає метан (CH4) — до 98%. До складу природного газу входить більш важкі вуглеводні.
етан (C2H6)
пропан (C3H8)
бутан (сполука) (C4H10)

Гомологи метану,а також інші невуглеводні речовини:
водень (H2)
сірководень  (H2S)
диоксид вуглецю (CO2)
азот (N2)
гелій (Не2)

Фізисні властивості:
 горючий газ;
 без   кольору;
 без  запаху та смаку;
 легший за повітря;
 малорозчинний у воді;

tкипіння = - 161,6 ̊С;

 tплавлення = - 182,5 ̊С.

при охолодженні до -162 ̊С (за нормального тиску) він перетворюється на рідину
Отруйні властивості природного газу
Природний газ створює удушаючу дію на організм людини. Із газових компонентів природних і нафтових газів особливо токсичним є сірководень, його запах відчувається при вмісті в повітрі 0,0014-0,0023 мг/л.
Сірководень — отрута, що викликає параліч органів дихання й серця. Концентрація сірководню 0,06 мг/л викликає головний біль. При концентраціях 1 мг/л і вище настають гостре отруєння і смерть.
Поширення
30—32%  світових запасів природного газу належать Росії.
 На другому місці – Іран (15% світових запасів).
Також великі запаси газу мають Норвегія, США, Канада.
Україна видобуває за рік понад 19 млрд. м³ газу. Станом на листопад 2004р. Україна мала 561 млрд. м³ розвіданих запасів природного газу (33-є місце у світі).
Перспективними родовищами природного газу можуть стати шельф Чорного і Азовського морів.

Присутній у газах грязьових вулканів (понад 95 %).
Велика кількість метану розчинена у водах океанів, морів, озер.
При низьких температурах метан утворює сполуки включення — газові гідрати, що широко розповсюджені в природі
Метан утворюється при  розкладанні залишків рослин і тварин           бактеріями за відсутності повітря (анаеробне середовище), тому його часто називають     болотним.
Болотний газ
 Добування газу в промисловості

Схема добування шахтного газу
Метан не має кольору, запаху, смаку.
Тому під час роботи необхідно застосовувати спеціальне устаткування для контролю за рівнем метану.
Канарки в шахтах
Канарки дуже чутливі до вмісту в повітрі метану. Цю особливість використовували свого часу шахтарі, які, спускаючись під землю, брали з собою клітку з канаркою.

Поки чутно спів пташки, можна було працювати спокійно. Якщо ж співу давно не було чутно, це означало, що слід підніматися вгору щонайшвидше, бо концентрація газу в шахті ставала небезпечною.
Транспортування природного газу
.
Трубопроводи
Танкери-газовози
КОЕФІЦІЄНТ НЕРІВНОМІРНОСТІ СПОЖИВАННЯ ГАЗУ — відношення середньої фактичної витрати газу за певний період (сезон, добу, годину) до середньої витрати за більший відповідний період (відповідно рік, місяць, доба).
Україна відноситься до енергодефіцитних країн, яка задовільняє свої потреби в енергетичних ресурсах за рахунок власного виробництва менше ніж на 50 % (у тому числі по споживанню імпортованого природного газу на душу населення займає перше місце в світі).
Абсорбційне очищення газу
Видаляння з допомогою рідких абсорбентів домішок H2S, CO2, органічних сполук сірки та ін. з природного і нафтового газів (газових сумішей). Здійснюється в основному на газопереробних заводах  з метою запобігання забруднення повітряного басейну (в районах з промисловими та іншими об'єктами, що переробляють або споживають газ), захисту газотранспортних систем від корозії, виділення домішок як сировини для отримання сірки, меркаптанів.
Екологія
В екологічному відношенні природний газ є найчистішим видом мінерального палива. При згорянні його утворюється значно меншу кількість шкідливих речовин в порівнянні з іншими видами палива. Спалювання величезної кількості природного газу призводить до  збільшення вуглекислого газу в атмосфері який є парниковим газом.
Застосування Метану
Природний газ (98% метану) широко застосовується як пальне для опалювання житлових будинків;
 як паливо для машин, електростанцій і ін.;
У XIX ст природний газ використовувався в перших світлофорах і для освітлення  вулиць;
 Зараз використовується в хімічній промисловості як вихідна сировина для здобуття різних органічних речовин, наприклад пластмас;
Неповне спалювання метану дає сажу, яка йде на виготовлення друкарської фарби і як наповнювач каучуку;
при термічному розкладі (вище 1000 °C) одержують сажу і водень, який використовують для синтезу амоніаку.

Метан виявлено в  атмосферах
Землі, Юпітера, Сатурна, Урану; в газах поверхневого ґрунту Місяця.
Дякую за увагу !!!
Робота
Учня 7 класу
Єланецької гуманітарної гімназії
Гордієнка Костянтина


title: Презентація на тему «Меркурій» (варіант 1)

text:
Меркурій
Меркурій – найближча до Сонця планета і найменша з „великих” планет; її діаметр становить близько 0,4 діаметра Землі, маса приблизно в 20 раз менша від земної маси, густина приблизно 5 г/см3. Зоряна доба, тобто період обертання навколо осі відносно зір, становить 58,65 нашої доби. Середня відстань Меркурія від Сонця становить 57,9 млн. км, а зоряне обертання навколо Сонця робить за 88 днів.

Через те що найбільша елонгація від Сонця ніколи не перевищує 280, планета майже завжди залишається схованою й променях ранкової або вечірньої заграви і бачити її в наших широтах вдається рідко. Тому про її природу знають дуже мало. Неозброєному оку Меркурій здається зорею першої величини, інколи навіть яскравішою; в максимумі блиску він майже дорівнює найяскравішій зорі небу – Сиріусу.
В телескоп Меркурій виявляє фази подібно до Місяця. Фази ці залежать від його положення відносно Сонця. Поблизу верхнього сполучення, далеко за Сонцем, він має вигляд майже повного маленького кружальця. Біля найбільшої елонгації він схожий на Місяць ц першій або останній чверті, а поблизу нижнього сполучення (між Сонцем і Землею) набуває форми порівняно великого, але вузького серпа.

Спостерігати Меркурій дуже важко. Поляризація дослідження дають можливість вважати, що за своєю природою, як і за розміром Меркурій схожий на Місяць. Очевидно, він не має атмосфери. Час обертання Меркурія навколо осі точно ще не визначено, але наймовірніше, що він дорівнює часові обертання навколо Сонця, тобто 88 дням. Це значить, що планета звернена до Сонця однією стороною, як Місяць до Землі. Тому одна півкуля Меркурія дуже нагріта сонячними променями (до температури 4000 С, як показують безпосередні виміри), на ній вічний день, а на другій – вічна ніч і холод.
Через те, що ця планета рухається по орбітах, розташованих усередині земної орбіти, вона іноді проходить між Сонцем і Землею. В цей час планету можна помітити на сонячному диску у вигляді маленького чорного кружальця. Проходження Меркурія трапляються в середньому 13 раз за століття; вони бувають тільки в травні і листопаді; останнє проходження спостерігалося 14 листопада 1953 року.
У Меркурія супутників не знайдено. Поверхня Меркурія настільки вкрита кратерами, що на фотографіях її важко відрізнити від поверхні Місяця. Подібні вони також за відбивною здатністю і теплопровідністю поверхневого шару. Помітною відмінністю є мала кількість западин, подібних до місячних „ морів”. Найбільша з них – море спеки – має діаметр близько 1300 км.
У деяких районах Меркурія можна спостерігати вражаюче явище: через деякий час після сходу, піддівшись на невелику ворситу над обрієм, Сонце, наче „забувши” щось важливе під обрієм, поспішає назад, заходить там, де зійшло і знову сходить. Така є картина відбувається і на заході: Сонце заходить потім знову сходить на небосхил, піднімається на невелику висоту і знову заходить. Через відсутність атмосфери і близькість до Сонця фізичні умови на поверхні Меркурія дуже суворі. В полудень на екваторі максимальна температура досягає 700 к, вночі знижується до 100 К і нижче.
З’ясовано, що Меркурій має дуже розріджену газову оболонку, яка в основному складається з гелію, а також водню (він представлений у набагато меншій кількості), є незначна кількість аргону, неону, ксенону. Концентрація частинок така, як у земній атмосфері на висоті 700 км. Ця газова оболонка не є власною атмосферою планети: силою свого тяжіння. Меркурій захоплює частинки сонячного вітру, які в середньому через 200 діб покидають планету, а на їхнє місце надходять нові.
Через значну близькість до Сонця спостерігати подробиці на поверхні Меркурія з Землі було неможливо. І лише у 1974-1975 рр. АМС „Маринер-10”(США) передала на Землю близько 10000 знімків Меркурія. На них добре видно, що поверхня Меркурія суцільно покрита кратерами, чим він дуже схожий на Місяць. От тільки кратери розташовані густіше і вони плоскіші, ніж на Місяці: мають меншу глибину і меншу висоту кільцевих валів, що їх оточують.
Несподівано було виявлено магнітне поле Меркурій, напруженість якого становить близько 1% напруженості магнітного поля біля поверхні Землі. Наявність магнітного поля дозволяє припустимі, що Меркурій має досить велике металеве ядро, розміри якого можуть досягати 2/3 діаметра планети. Вважається, що в ядрі зосереджено до 80% усієї маси Меркурія, і цим визначається його найбільша середня густина серед усіх планет Сонячної системи.
Існує легенда, начебто Микола Коперник за усе своє життя жодного разу не бачив Меркурій, що постійно ховається в променях сонця. Дійсно, безсмертній праці Коперника «Про обертання небесних сфер» не приводиться не одного спостереження цієї планети, виконаного їм самим. У своїх розрахунках руху Меркурія Коперник використовує спостереження Птолемея, його сучасника Теона. Однак, говорячи про труднощів вивчення Меркурія на широті Кракова, Коперник зауважує: “…усе-таки можна изловить і його, якщо тільки прийнятися за це з трохи більшою хитрістю.” Звідси можна зробити висновок, що Коперник усе-таки ”излавливал ” Меркурій, але зволів використовувати більш точні дані.

Меркурій був відомий з давніх часів. Греки дали цій планеті два імена: Аполлоном вони називали її як ранкову зірку і Гермесом - вечірню. Грецькі астрономи знали, однак, що ці два імена носить одне небесне тіло. Меркурій багато в чому схожий на Місяць: на його поверхні багато кратерів і вона дуже стара; планета не має тектонічної плити. З іншого боку, Меркурій набагато більш щільний, чим Місяць (5.43 гм/див3 проти 3.34). Меркурій - друге по щільності велике тіло Сонячної системи після Землі. Фактично таку щільність Землі забезпечує гравітаційний стиск, і якби не воно, те Меркурій була би більш щільним, чим Земля. Це вказує на те, що щільне залізне ядро Меркурія більше, ніж у Землі, і, можливо, складає велику частину планети. Тому в Меркурія відносно тонка кремнієва мантія і кора. Отже, усередині Меркурій по більшій частині складається з залізного ядра, радіус якого складає від 1800 до 1900 км. Товщина кремнієвої зовнішньої оболонки (аналогічно мантії Землі і корі) складає усього від 500 до 600 км. Принаймні частина ядра, можливо, розплавлена.
На поверхні Меркурія зустрічаються величезні прірви, деякі до сотень кілометрів довжиною і до трьох кілометрів глибиною. Оцінено, що площа поверхні Меркурія скоротилася приблизно на 0.1%, що складає зменшення радіуса планети приблизно на 1 км.
На Меркурії є також і області з відносно гладкими поверхнями. Деякі можуть бути результатом древньої вулканічної дії, а інші - результатом відкладень речовини, викинутого при утворенні кратерів у результаті зіткнень. Одна з найбільших особливостей на поверхні Меркурія - басейн Caloris; його діаметр - приблизно 1300 км. Він схожий на великі басейни (місячного моря) на Місяці. Подібно місячним басейнам, його поява, можливо, було викликано дуже великим зіткненням у ранній хронології Сонячної системи.
На Меркурії є характерні форми рельєфу – ескарпи. Ескарпи – це обриви,круті укоси висотою від сотень метрів до 1–2 км, і довжиною 20–500 км. Вважається, що вони утворилися через стиск планети. У процесі утворенні Меркурія з планетозималей є багато неясного. При зіткненні планетозимали з планетою відбувається викид речовини. Воно частиною випадає назад, а якщо його швидкість досить велика, то летить у космос. Причому більше швидкість планетозималей, тим більше речовини іде в космос. Розрахунки показують, що випадання планетозималей на Меркурій не повинне привести до збільшення маси. Тобто Меркурій не міг утворитися! Одна з гіпотез приведена далі.
Швидкість обертання Меркурія вище, ніж в інших планет. Відбувається це для того, щоб планета залишалася на стабільній орбіті. З за швидкості свого обертання і найкоротшої з усіх великих планет орбіти, у Меркурія самий короткий рік: із середньою швидкістю 48 км/сек він робить повний оборот навколо Сонця за 88 днів земної доби. За цей час планета робить всьго півтора обороту навколо своєї осі. З цієї причини зоряна доба тривають дуже довго – 59та земної доби. Сонячна доба Меркурія, що тривають від одного сходу Сонця до іншого, дорівнюють 176 земній добі.
Орбіта Меркурія дуже витягнута: перигелій дорівнює 46 мільйонам км від Сонця, а афелій - 70 мільйонів км. Перигелій орбіти прецесує навколо Сонця з дуже малою швидкістю. У 19 столітті астрономи провели дуже ретельні спостереження параметрів орбіти Меркурія, але не могли адекватно пояснювати їх за допомогою механіки Ньютона. Невеликі розходження між що спостерігаються і передвіщеними значеннями були ння між що спостерігаються і передвіщеними значеннями були недозволеною проблемою протягом багатьох десятиліть. Думали навіть, що інша планета (іноді називана Вулканом) могла б існувати на орбіті, близької до Меркурія. Але насправді відповідь була знайдена за допомогою Загальної Теорії Відносності Ейнштейна, і коректне пророкування руху Меркурія було важливим фактором у раннім прийнятті цієї теорії.
Меркурій - яскраве світило, але побачити його на небі не так просто. Справа в тім, що, знаходячись поблизу Сонця, Меркурій завжди видний для нас недалеко від сонячного диска, відходячи від нього те вліво (до сходу), те вправо (до заходу) тільки на невелику відстань, що не перевершує 28°. Тому його можна побачити тільки в ті дні року, коли він відходить від Сонця на найбільшу відстань. У Меркурія є слабке магнітне поле, його потужність складає приблизно 1% від потужності магнітного полючи Землі.
Меркурії набагато ближче до Сонця, ніж Земля. Тому Сонце на ньому світить і гріє в 7 разів сильніше, ніж у нас. На денній стороні Меркурія страшно пекуче, там вічне пекло. Виміру показують, що температура там піднімається до 400° вище нуля. Зате на нічній стороні повинний бути завжди сильний мороз, що, імовірно, доходить до 200° і навіть до 250° нижче нуля. Якщо розглядати Меркурій у сильний телескоп, то замість зірочки він буде виглядати, як маленький Місяць, маючи обрису або вузького серпика, або півкола. Це відбувається по тій же причині, що і зміна фаз Місяця. Меркурій - темна куля, власного світла він не дає і сіяє на небі за рахунок відображення сонячних променів. На тій половині Меркурія, що повернена до Сонця, - день, а на іншій - ніч. Ми бачимо тільки освітлену частину планети.
Діаметр Меркурія в 2,5 рази менше діаметра Землі й у 1,5 рази більше діаметра Місяця. Багато чого про Меркурій довідалися в 1974 р. після польоту АМС “Маринер-10”. Тоді люди вперше побачили поверхню Меркурія. Вона виявилася дуже схожої на місячну, практично неотличима від її. У Меркурія є екзотична гелієва атмосфера. Її тиск у 500 млрд. раз менше тиску земної атмосфери. Атмосфера Меркурія подібна поточній ріці тим, що вона постійно тікає від планети, і постійно поповнюється сонячним вітром.
Отже, Меркурій - це царство пустель. Одна його половина - гаряча кам'яна пустеля, інша половина - крижана пустеля, бути може, покрита замерзлими газами.
Кінець 


title: Презентація на тему «Хімічні речовини у побуті»

text:
Хімічні речовини у побуті
підготували
Стебко Марія,
Бондар Аліна
11-Ф
На початку нашої ери люди використовували в побуті близько 100 хімічних речовин як органічного походження (бджолиний віск, крохмаль, жири, оливкову та кокосову олію, оцтову кислоту тощо) так і неорганічного (пемза, кухарська сіль тощо). Крохмаль застосовувався для склеювання папірусу, яєчний білок — для склеювання виробів, бджолиний віск — для виготовлення фарб, покриття табличок для письма, виготовлення засобів догляду за меблями. Пурпур, індиго, хну використовували для фарбування волосся, а також бавовни, шовку, льону, вовни.
У побуті знайшли застосування гіпс, лаки для розпису на стінах. До речі, яскраві зображення на стінах печер та прадавніх будівель збереглися й до наших часів. Багато секретів натуральних барвників загубилося в часі, але деякі збереглися і використовуються у наш час при виготовленні килимів та рушників народними майстрами.
Нині побутова хімія — це самостійна галузь промисловості. Щороку у світі виробляється майже ЗО млн т товарів побутової хімії. Це мийні, чистячі, дезінфікуючі засоби, засоби догляду за меблями й підлогою, для боротьби з комахами і захисту рослин, засоби для вибілювання, підкрохмалювання, підсинювання, різноманітні фарби, клеї, автокосметика тощо.
У побуті широкого застосування набули мийні засоби. Річ у тім, що чиста вода добре видаляє із забрудненої поверхні лише розчинні в ній речовини. Часточки нерозчинних речовин, але які змочуються водою (гідрофільні), можна видалити за рахунок механічного впливу. Якщо ж речовини не змочуються водою (гідрофобні) і до того ж мають підвищену в'язкість, то практично їх не можна видалити водою. Це стосується жирових забруднень, воску, стеарину, олії, різних органічних речовин тощо. У таких випадках застосовується мило, а ще краще — синтетичні мийні засоби (СМЗ), що належать до групи поверхнево-активних речовин (ПАР). Мийна дія ПАР пояснюється їхньою здатністю часточки бруду жирового походження з'єднувати з водою.
Залежно від призначення до складу СМЗ входять різні лужні добавки: силікат натрію, сода, фосфати натрію, які полегшують процес прання бавовняних і льняних тканин, капрону. Але ці СМЗ не можна застосовувати для прання виробів із вовни і лавсану, оскільки вони поступово руйнуються під впливом лужного середовища. Для таких виробів застосовують СМЗ, які створюють у воді нейтральну реакцію.
Під час прання виробів, які мають забруднення біологічного походження, наприклад плями крові, використовують СМЗ, що містять ферменти. Але слід пам'ятати, що не можна прати у дуже гарячій воді, оскільки ферменти за температури понад 40 °С руйнуються.
Деякі СМЗ містять відбілювачі, що руйнують стійкі забруднення, через які тканина набуває сірого або жовтого кольору.
Відбілювачем може бути перборат натрію NaBO3 • 4Н2О, як сама пероксидна сіль, так і пероксид гідрогену Н2О2, що утворюється під час гідролізу солі.
Багато які штучні волокна здатні електризуватися, тобто накопичувати електричні заряди. Негативні заряди (електрони) можуть накопичувати нітрон, лавсан, ацетатні волокна. Позитивного заряду (через втрату електронів) набуває поверхня капрону, нейлону і частково вовна та шовк. Льняні та бавовняні тканини поглинають вологу, що сприяє стіканню електричних зарядів, тому вони й не електризуються.
Для запобігання електризації вироби із синтетичних тканин обробляють розчином «Антистатик».
Для чищення посуду, раковин у мийні засоби часто вводять тверді інертні речовини — абразиви, які полегшують механічне руйнування твердих забруднень.
Способи застосування СМЗ та інших препаратів зазначаються на упаковках, їх слід додержуватися, тоді використання товарів побутової хімії буде цілком безпечним.
Хімічна промисловість випускає великий асортимент різних клеїв. Міцність зчеплення клею відносно склеюваних поверхонь визначається силами міжмолекулярної взаємодії (електростатичними силами) або хімічними силами, які ведуть до утворення хімічного зв'язку.
До групи найкращих смол, клеїв і лаків належать епоксидні, їм властива висока липкість до скла, порцеляни, металів, пластмас, дерева та висока межа міцності. У побуті широко використовуються клеї типу БФ,
БФ-2, БФ-5, виготовлені на основі фенолформальдегідних смол.

Клей БФ-4
Випускається широкий асортимент засобів особистої гігієни і парфумерно-косметичних препаратів, засобів боротьби з комахами та по догляду за автомобілем, плямовивідні засоби і багато іншого. У цій галузі здійснюються науково-дослідні роботи, і асортимент товарів побутової хімії постійно розширюється.

У наш час багато вчених, інженерів, хіміків постійно поповнюють асортимент хімічних засобів, намагаючись винайти такі, які б не були шкідливими для здоров’я людини, екологічно чистими та не потребували для свого виробництва великих енергетичних витрат.
Товари побутової хімії стають усе більш популярними, розширюються області їх застосування, росте річний обсяг виробництва.
Звичайно, кожна, знов створена синтетична речовина, перш ніж потрапити до споживача, проходить експертизу на подразнюючу та алергічну дії. І все ж, велика кількість цих речовин є джерелами вивільнення у повітря продуктів, що здатні викликати алергію, стомленість, знизити імунітет.
За статистикою ВООЗ, кількість нещасних випадків при поводженні людини з отруйними речовинами постійно росте, а особливо за останні 30 років. Їх причиною є сильнодіючі сполуки, наприклад, сірчана та оцтова кислоти, отруєння ліками, алкоголь і наркотичні речовини і лише останнє місце посідають випадки отруєння препаратами побутової хімії.
Косметика, парфуми, розчинники, ліки, харчові добавки, пестициди (препарати для сільського господарства), засоби побутової хімії — це все хімікати. Повний облік та оцінювання якості хімікатів ніколи не проводилися. Щороку до торгівлі надходять одна-дві тисячі нових назв хімікатів, більшість яких не проходять попередньої апробації й не отримують оцінювання к можливого впливу на довкілля. Дані, необхідні для повного оцінювання впливу на довколишнє середовище, здоров'я людей, охоплюють усього 10% пестицидів, 18% ліків, 80% хімічних речовин, що використовуються у торгівлі та технологічних процесах, не перевірено всебічно на токсичність.
Вищі кислоти – це карбонові кислоти, молекули яких містять 10 і більше атомів Карбону. Серед них найважливішими є насичені кислоти – пальмітинова С15Н31СООН і стеаринова С17Н35СООН, а також ненасичена олеїнова С17Н33СООН. Ці кислоти раніше добували тільки з рослинних і тваринних жирів, тому їх ще називають жирними кислотами.
Пальмітинова і стеаринова кислоти – тверді речовини, а олеїнова – рідина. Сполуки практично не розчиняються у воді.
Хімічні властивості вищих карбонових кислот, як і нижчих кислот, зумовлені насамперед наявністю функціональної групи – СООН. Вищі карбонові кислоти дуже слабкі; вони реагують з лугами й спиртами.
пальмітинова кислота
С15Н31СООН
пальмітинова кислота
С17Н35СООН
олеїнова кислота
С17Н33СООН
Олеїнова кислота є ненасиченою сполукою і тому здатна вступати реакції приєднання з галогенами, галогеноводнями тощо. Реагуючи з воднем, вона перетворюється на стеаринову кислоту:

Крім того, олеїнова кислота може окислюватися калій перманганатом та іншими окисниками.
Вищі карбонові кислоти добувають гідролізом природних жирів, а також окисненням високомолекулярних вуглеводнів нафти.
Мила
Широкого застосування набули солі жирних кислот – мила. Натрієві солі є твердими речовинами, а калієві – рідкими. Їхні аніони містять від 10 до 20 атомів Карбону. (Якщо атомів Карбону в аніоні солі менше 10, то сполука не виявляє мийної дії, а якщо більше 20, то сіль практично нерозчинна в воді.)
 Мило виробляли вже із середніх віків. Традиційний процес миловаріння полягає в нагріванні жирів із лугом до утворення однорідної тягучої рідини. При добавлянні до неї насиченого розчину кухонної солі розчинність мила зменшується, воно виділяється з розчину і спливає на поверхню. Цей процес називається висолюванням. Мило збирають і заповнюють ним форми, де воно твердне.
 Інший спосіб виготовлення мила полягає в дії лугу або соди на жирні кислоти:
Мийна дія мила полягає у відокремленні частинок бруду, наприклад від поверхні тканини, й утворенні емульсії чи суспензії. Потрапляючи у воду, мило розчиняється і зазнає неповного гідролізу:

Аніон карбонової кислоти складається із двох частин – полярної (-СООН-) і неполярної (наприклад, С17Н35-). Неполярна (гідрофобна) частина аніона контактує із жировою складовою забруднення, а полярна (гідрофільна) залишається у воді, сполучаючись з її молекулами водневими зв’язками (як показано на малюнку нижче). Луг сприяє відокремленню частинок жирових забруднень від шкіри або тканини та їх подрібненню, а аніони кислоти – утворенню піни, в якій ці часточки утримуються.
Мила належать до поверхнево-активних речовин(скорочено - ПАР). Це група органічних сполук, які містять полярні(гідрофільні) групи атомів різного складу і неполярні (гідрофобні) вуглеводневі ланцюги з більш ніж десятьма атомами Карбону.
Усі ПАР сприяють швидкому змочуванню водою забруднених поверхонь, відокремленню від них часточок бруду і переходу їх у розчин.
Використання мила має певні недоліки. Луг, який утворюється під час гідролізу, роз’їдає тканини, руйнує барвники. Мило втрачає свої властивості у твердій воді, бо йони Кальцію і Магнію, що містяться в ній, утворюють з аніонами жирних кислот малорозчинні солі:
Синтетичні мийні засоби
Нині мила все більше витісняються синтетичними мийними засобами (скорочено - СМЗ), або детергентами, які позбавлені вищезгаданих недоліків. Основу СМЗ становлять поверхнево-активні речовини; у них є також різні добавки вибілювачі (хімічні, оптичні), ароматизатори, пом’якшувачі води, антистатики, дезінфікуючі речовини тощо. СМЗ здебільшого містять кілька поверхнево-активних речовин, які за властивостями доповнюють одна одну. Вміст ПАР різних типів у цих засобах сягає в середньому 35% за масою.
Правила поводження з хімічними речовинами
Умовні позначення на речовинах побутової хімії
Читайте етикетки! На упаковці небезпечної для здоров’я побутової хімії є символи, які ви повинні навчитися розпізнавати. Це застережливі слова «Обережно», «Отрута», «Увага», «Небезпечно» або їхні графічні позначення. Дуже важливо знати різницю між цими термінами.
Отруйні речовини: високотоксичні або отруйні речовини (символ у рамці у вигляді знаку «Стоп!»).
Отрута: дуже небезпечний продукт, один з найтоксичніших. Невелика його частина, прийнята у разі вживання в їжу (в деяких випадках вистачає декількох крапель), може привести до летального результату.
Небезпечна речовина: вогненебезпечне, їдке або високотоксичне (символ у шестигранній рамці).
Увага або обережно: помірна токсична речовина (символ у трикутній рамці).
Окрім цих символів, застережливих про небезпеку, на упаковці хімічних засобів також надруковані застережливі слова, що відображають ту або іншу міру токсичності.
Їдкі (корозійні): у контакт з певними матеріалами і живими тканинами, роз’їдають їх. Це дуже ефективні миючі засоби, проте, надзвичайно шкідливі для шкіри, слизової оболонки і очей. Будь-які речовини, кислоту, що містять, або луг, є їдкими. Приклади: засоби для чищення металевих поверхонь, вибілювачі з хлором, засоби для прочищення раковин і миття батарей.
Вогненебезпечні: легко займаються. Хоча вказівки на токсичність на упаковці зазвичай не міститься, більшість з подібних засобів є отруйними. Приклади: рідкий газ для заправки запальничок, скипидар, машинне масло, бензин, лак для волосся.
Реактивні: речовини з можливими небезпечними хімічними реакціями. Приклад: вибілювач із хлором, змішуючись з амоніаком, виділяє отруйні випари.
Вибухонебезпечні: будь-який аерозоль може вибухнути під тиском.
Токсичні: речовини, що при проникненні в організм через травну або дихальну систему (а також через шкіру) здатні спричиняти серйозні пошкодження. Приклади: щуряча отрута, вибілювач, поліроль.

Намагайтеся уникати хімічних продуктів з наступним позначками:

Подразнюючий. Цей знак можна знайти на баночках із різними миючими і засобами для чищення. При потраплянні в очі та на шкіру такий продукт може спричинити свербіння, подразнення і навіть запалення. Слід не допускати потрапляння в очі, а також ретельно мити руки після роботи з цією речовиною. Намагайтеся також працювати в добре провітрюваних приміщеннях — випари цих продуктів можуть спричинити кашель і запалення дихальних шляхів.

Шкідливий. Цей знак найчастіше зустрічається на упаковках з розчинниками, лаками і фарбами. Він означає те, що продукт містить одну або декілька шкідливих чи токсичних речовин.

Їдкий. Їдкими можуть бути різні засоби для очищення каналізаційних труб. Попереджувальний знак означає те, що у складі продукту міститься луг або кислота у великій концентрації. При потраплянні на шкіру засіб може спричинити важкі опіки і серйозні пошкодження шкіри, м’язової тканини і слизової оболонки. При роботі з такими продуктами треба обов’язково вдягати рукавички.

Небезпечний для навколишнього середовища. Цей символ попереджає про шкідливість продукту для природи. У його складі можуть міститися речовини, що створюють загрозу для життя живих організмів.


title: Презентація на тему «Органічні сполуки в побуті» (варіант 1)

text:
Органічні сполуки в побуті
Виконала
Учениця 11-Б класу
Панчоха Вероніка

Поняття про побутову хімію
Побутові хімікати – окремі хімічні речовини, а частіше за все суміші речовин, які використовують у повсякденному побуті за певним призначенням.
Щороку у світі виробляється майже 30 млн. тон засобів побутової хімії.
Повсякденне життя людини неможливо уявити без використання засобів побутової хімії.

Класифікація побутових хімічних речовин

Засоби побутової хімії

Мийні засоби
Дезінфікуючі засоби
Засоби особистої гігієни
Засоби для чищення
Догляд за житлом і предметами побуту
Засоби догляду за садом і городом
Клеї
Парфумерія і косметика
Засоби догляду за автотранспортом
Лакофарбові вироби
Мийні засоби
Мийні засоби (детергенти) – речовини, що посилюють мийну дію води. Першими детергентами були мила, що одержували з природних речовин. Але зараз під детергентами зазвичай розуміють синтетичні речовини, по мийній дії схожі з милом. Синтетичні мийні засоби використовуються у побуті, у промисловості їх використовують для відбілювання текстилю, при фарбуванні тканин, на стадіях очистки та травлення металів, для стерилізації обладнання у харчовій промисловості, а також у виробництві косметики.
Велика перевага майже всіх синтетичних мийних засобів перед милом полягає в тому, що в жорсткій воді вони діють не гірше, ніж у м’якій.
Різновиди мийних засобів
Наявні в продажу миючі засоби рідко представляють собою чисті речовини. Зазвичай вони містять і інші компоненти, наприклад, пом'якшувачі води і відбілювачі, які збільшують їх ефективність.
Для миття посуду використовуються відносно м'які детергенти, оскільки при цьому доводиться занурювати руки в миючий розчин. У посудомийній машині можна використовувати більш сильні засоби. Для посилення дії миючих засобів застосовують різні фосфати, силікати і борати.
В миючих засобах для прання білизни, крім власне детергенту, використовують ще два роди речовин. Одні з них - відбілювачі - окислюють і тим самим руйнують деякі види забруднювачів і фарбувальних речовин. Класичним окислювачем для цих цілей служить хлор.
Інші - так звані підсилювачі білизни або освітлювачі - роблять випрану білизну буквально «біліше білого». Відомо, що предмет є абсолютно білим, якщо відображає весь світло, що падає на нього. Тому в пральні порошки додають «безбарвний барвник», який забезпечує не тільки повне відображення видимого світла, але й часткове перетворення ультрафіолетового (невидимого) світла в білий або голубуватий. В результаті тканина стає «сліпуче білою».
Для видалення бруду з раковин також застосовується миючий порошок. Він містить сильні миючі засоби, відбілювачі та абразиви.
Для очищення антипригарних сковорідок, покритих тефлоном, використовують миючі порошки з низькою абразивністю.
Приклади мийних засобів
Дезінфікуючі засоби
На підприємствах продовольчої торгівлі і в домашніх умовах проводять дезінфекцію хімічними речовинами (хлорамін, хлорантоїн, неохлор, біохлор, ді-хлор, кальцію гіпохлорит). Ефективність обробки обладнання, інвентаря, посуду залежить від концентрації розчину, часу його дії та його температури. Дезрозчини застосовуються при температурі до 50°С. Важливо дезінфікувати поверхні, які ретельно вимиті, бо залишки органічних речовин знижують бактерицидну дію засобу. Приготування та застосування дозволених дезінфікуючих засобів здійснюється у відповідності до регламентів цих засобів
Засоби особистої гігієни
Засоби особистої гігієни — загальна назва речей, що використовуються для краси, здоров’я, гігієни тіла(обличчя,волосся тощо)людини.
Засоби особистої гігієни умовно можна розділити на кілька груп:
Паперова продукція (туалетний папір, паперова серветка, волога серветка тощо);
Засоби догляду за порожниною рота (зубна паста, зубна щітка, зубний порошок, ополіскувач порожнини рота, жувальна гумка, зубочистка);
Власне засоби гігієни (рідке мило, гель для душу, дезодорант та ін);
Засоби жіночої гігієни
Засоби гігієни для дітей (підгузок для дітей та ін);
Інші засоби гігієни
Засоби для чищення
Засобами для очищення користуються в тих випадках, коли потрібно видалити бруд, плями, накип, іржу.
	За призначенням їх ділять на засоби для очищення керамічних виробів, емальованих поверхонь (ванн та ін.), для очищення посуду, виробів із металів, для чищення і миття скла, для чищення килимів, декоративних тканин, для видалення плям і чищення одягу та ін.
	Засоби для чищення випускаються у вигляді порошків, паст, рідин, аерозолів, серветок.

Засоби догляду за житлом і предметами побуту
До засобів по догляду за житлом і предметами домашнього побуту відносять засоби для чищення предметів домашнього побуту, засоби догляду за підлогою (мастики, самоблискучі і миючо-поліручі сполуки), засоби догляду за меблями (поліролі та ін.), засоби для знешкодження побутових комах (дтирофос, дихлофос та ін.), засоби для боротьби з гризунами (зоокумарин), дезінфікуючі засоби, засоби для знешкодження неприємного запаху (дезодоранти).
Засоби догляду за садом і городом
До засобів догляду за садом і городом відносять засоби для підвищення врожайності плодово-ягідних і овочевих культур (мін.добрива і регулятори росту) і засоби хімічного захисту рослин.
Мінеральні добрива – штучно одержані або природні сполуки, що містять елементи живлення рослин.
Засоби хімічного захисту рослин – це засоби для боротьби з шкідниками, хворобами рослин і будяками і засоби догляду за рослинами.

Засоби догляду за автотранспортом
Неможливо уявити власника, що не піклуватиметься про чистоту та привабливий зовнішній вигляд свого автомобіля.
Для догляду за автомобілями розроблено дуже багато різноманітної автокосметики: автошампуні, поліролі, омивачі скала, засоби чищення салону, освіжувачі повітря тощо.
Клеї
Клеї – це полімери, чи сполуки на їх основі , що застосовуються для з’єднання різних матеріалів. Дія клеїв заснована на утворенні між ними і склеюючим матеріалом адгезії. В склад клею входять полімери (клейкі речовини), розчинники, наповнювачі, пластифікатори і ін. Безпечність клею залежить від властивостей полімерів, розчинників, пластифікаторів та ін.
За призначенням клеї ділять на виробничі (для з’єднань матеріалів) і побутові (для ремонту, склеювання).
За походженням клейової речовини клеї поділяють на синтетичні і штучні.
Лакофарбові засоби
До лакофарбових товарів відносять лакофарбові матеріали (ЛФМ) і інструменти для малярних робіт.
Лакофарбові матеріали включають оліфи, лаки, фарби, емалі, ґрунтовки, шпатлівки і допоміжні матеріали для обробки, які утворюють стійкі до зовнішніх умов покриття і підвищують естетичні властивості.
Лакофарбові матеріали – це складні складові, які містять плівкоутворюючі речовини (синтетичні полімери, рослинні масла, синтетичні жирні кислоти, ефіри целюлози, нафтопродукти, клеї, силікати), пігменти (сухі фарби), наповнювачі (крейда, тальк, каолін та ін.), розчинники (скипидар, бензин та ін.), сикативи – прискорювачі висихання.
Парфумерія
Парфумерія – це пахучі вироби, які використовуються з гігієнічною та косметичною метою. Зазвичай парфумерія - це рідкі або масляні розчини летких ароматичних речовин (які являють собою парфумерну композицію). Розчинниками в даному випадку виступають спирт, дипропіленгліколь, суміш спирту й води, також носіями парфумерної композиції можуть бути очищені рослинні олії без запаху.
Найдавнішими парфумами можна вважати ефірні масла, які людина використовувала ще на зорі свого розвитку. Ефірні масла і зараз є одними з найпоширеніших компонентів для виготовлення парфумів.
Косметика
Косметика — речовина, що використовується для поліпшення зовнішнього вигляду або запаху людського тіла. До косметики входить: креми для тіла, лосьйони, порошки, парфуми, помади, лаки для нігтів, тіні для очей, хімічна завивка, кольорові контактні лінзи, фарби для волосся, лак і гелі для волосся, дезодоранти, дитячі продукти, масла і солі для ванн, масла і багато інших видів продукції.
Багато виробників розрізняють декоративну косметику та косметику для догляду за шкірою тіла. Більший попит має саме декоративна косметика.
Можливі негативні наслідки використання побутових хімікатів
Дія деяких хімічних речовин на організм людини та довкілля ще не вивчена. Але вже зараз достеменно відомо, що побутові хімічні засоби можуть негативно впливати на здоров’я людини: провокувати алергії, отруєння, проблеми із загальним станом здоров’я, іноді призводити до летальних наслідків.
Також, використання більшості побутових хімікатів є шкідливим для довкілля: руйнування озонового шару, накопичення у живих організмах та середовищі, неможливість утилізації певних видів хімікатів.
Застережні знаки та маркування
Вибухонебезпечно
Окисник
Вогненебезпечно
Дуже вогненебезпечно
Токсично
Дуже токсично
Шкідливо
Подразнює шкіру
Їдке
Шкідливо для довкілля
Загальні правила поводження з побутовими хімікатами
Перед використанням будь-якого хімічного засобу ознайомитись з його інструкцією
Використовувати засоби особистого захисту при роботі з хімічними речовинами (гумові рукавички, респіратори, захисні окуляри тощо)
Використовувати хімічні засоби лише за призначенням та у чітко визначених кількостях
Зберігати хімічні засоби окремо від харчових продуктів та ліків
Зберігати хімічні засоби згідно умовам, зазначеним на упаковці
Берегти хімічні засоби від дітей та не дозволяти їм самостійно ними користуватися


title: Презентація на тему «Роль хімії у житті суспільства»

text:
Роль хімії у житті суспільства.
Хімія, наука про склад речовин і їх перетворення, починається з відкриття людиною здатності вогню змінювати природні матеріали. Люди уміли виплавляти мідь і бронзу, обпалювати глиняні вироби, отримувати скло ще за 4000 років до н.е. З 7 в. до н.е.
Єгипет і Месопотамія стали центрами виробництва барвників; там же отримували в чистому вигляді золото, срібло і інші метали. Приблизно з 1500 до 350 до н.е. для виробництва барвників використали перегонку, а метали виплавляли з руд, змішуючи їх з деревним вугіллям і продуваючи через суміш, що горить – повітря. Самим процедурам перетворення природних матеріалів давали містичне значення.

З розвитком фізичних теорій про будову атомів і молекул були переосмислені такі старі поняття, як хімічна спорідненість і трансмутація. Виникли нові уявлення про будову матерії.

 А через два роки дружина           Пьера Кюрі (1859 – 1906) і Марія Кюрі (1867 -1934) виділила два радіоактивних елементи: полоній і радій.

У 1896 Антуан Анрі Беккерель (1852 – 1908) відкрив явище радіоактивності, виявивши спонтанне випущення солями урану субатомних часток.

Відкриття Фредеріка Содді (1877 – 1956), що показало, що при радіоактивному розпаді відбувається перетворення одних речовин в інші,  дало нове значення тому, що древні називали трансмутація.

У 1897 Джозеф Джон Томсон (1856 – 1940) відкрив електрон,
заряд якого з високою точністю виміряв в 1909 Роберт Міллікен (1868 – 1953).
Усі ці, й багато інших вчених, зробили  величезний внесок у розвиток хімії ще  в добу її зародження, як науки.Саме їм ми повинні завдячувати нашому  сьогоденню, адже, якби не вони, зараз би не розвивалась промислова хімія, біохімія, побутова хімія тощо, які забезпечують нас товарами повсякденного вжитку, без яких не уявляємо свого життя.

 Хімія у нашій країні служить одним з могутніх засобів побудови суспільства. Потужній хімічній промисловості, що безупинно росте і розвивається потрібне поповнення кадрів висококваліфікованих хіміків. Хімію широкого застосовують в у сіх галузях промисловості.

Роль хімії у житті суспільства є неоднозначною. Як і у багатьох речах, тут є дві сторони однієї медалі. Нажаль, окрім колосального позитивного внеску, хімія також  має і негативний вплив на наше серодовище.

Розглянемо обидва випадки:

Побутова хімія.

Фарби, лаки, будівельні матеріали, розчинники, тощо.

Фарби для малювання, фломастери, паста для ручок, інші  канцелярські вироби.

Поліетиленові вироби : пакети, скотч, нитки, одноразовий посуд тощо.

Різні дитячі іграшки, вироби з пластмасси.

Синтетичні матеріали: нитки, одяг, взуття, біжутерія…

Забруднення довкілля побутовими відходами (пластик та поліетилен – речовини з дуже довгим терміном розкладання)

Різні хімічні добрива: фосфатні, нітратні, калійні( як позитивне, так і негативне значення).

Забруднення річок та атмосферного повітря відходами заводів

Смоги у великих містах.
Роль хімії в житті суспільства є дуже великою. Вона застосовується в усіх галузях промисловості в природі, науці і техніці.
Підготувала
   Матвєєва Вероніка
   (103 гр.)


title: Презентація на тему «Будівельні матеріали» (варіант 6)

text:
Будівельні матеріали

Будівельні матеріали – це матеріали, що використовуються для будівництва та ремонту будівель, споруд різного призначення, зокрема - в дорожньому будівництві, наприклад – щебінь, асфальтобетон, цементобетон. Вони виконують такі основні функції – створюють сприятливі умови експлуатації, сприймають механічні навантаження, забезпечують довговічність і покращують естетичність будівель і споруд.

Скло — це твердий прозорий матеріал.
Найпоширенішим є силікатне скло, основний компонент якого — оксид силіцію (ІV) Si02.

Сировиною для виробництва звичайного скла є:
Сода Na2C03
Пісок Si02
Вапняк  СаС03

Усі складові частини очищають, змішують і сплавляють за температури близько 1400 °С
Відбуваються такі реакції (спрощено):
Na2C03 + Si02 = Na2Si03 + C02↑

СаС03 + SiO2 = CaSi03 + С02↑
Фактично до складу скла входять:
Силікати натрію
Силікати кальцію
а також надлишок Si02. Тому склад звичайного віконного скла можна подати такою спрощеною формулою:
 Na20 • СаО • 6Si02.

Змінюючи склад шихти, додаючи різні добавки, одержують скло з наперед заданими властивостями. Так, якщо замість соди Na2C03 взяти поташ К2С03, то можна добути високоякісне тугоплавке скло

З якого виготовляють хімічний посуд.

А якщо взяти поташ К2С03, кремнезем Si02 і оксид плюмбуму(ІІ) РЬО, то утвориться кришталь.
Особливий вид скла — кварцове скло.
Воно являє собою склоподібну форму чистого кремнезему Si02. Таке скло зовсім не чутливе до різких коливань температури, воно має цінні оптичні властивості (пропускає ультрафіолетові промені).

Скло широко використовують майже у всіх галузях промисловості та в побуті. З нього виготовляють:
Труби
Тару
Лабораторний посуд
Тощо

Сучасна промисловість виробляє спеціальне скло, стійке проти дії радіоактивного випромінювання.

Цемент

Цемент являє собою сірий порошок, який складається із силікатів та алюмінатів кальцію, що під час змішування з водою швидко висихає і твердне, перетворюючись на каменеподібну масу.
Для добування цементу як сировину використовують:
Вапняк
Глину
Та інші речовини.

Сировина завантажується у піч, перемішується і спікається за температури у межах 1400 — 1600 °С. Одержану масу, основними компонентами якої є СаО, SiO2 і Аl203, охолоджують і перемелюють на порошок. Добувають цемент різних сортів: морозовитривалий, такий, що швидко твердне, та ін.

Цемент — важливий будівельний матеріал. Із суміші цементу, піску й води готують будівельні розчини. Цемент, змішаний з водою і наповнювачами:
Піском
Щебенем
Гравієм
Та шлаком

утворює суміш, з тужавінням якої утворюється бетон.

Якщо бетоном залити сталевий каркас, дістанемо залізобетон.

Із залізобетону роблять:
Балки
Панелі(плити)
Труби
Мости
Перекриття
Шпали
Презентацію готував

Серя


title: Презентація на тему «Охорона навколишнього середовища від забруднень при переробці вуглеводневої сировини»

text:
Охорона навколишнього середовища від забруднень при переробці вуглеводневої сировини та використання продуктів її переробки

   Вуглеводнева сировина - це нафта, природний газ, газовий конденсат, кам’яне вугілля, що є товарною продукцією.
Нафта
За фізичними властивостями нафта – це густа оліїста рідина зі специфічним запахом, темно-бурого чи чорного кольору, легша за воду і нерозчинна в ній. Нафта різних родовищ відрізняється за складом, густиною, кольором, запахом тощо.

Нафта не є індивідуальною речовиною, це суміш близько 1000 різних речовин, серед яких переважають рідкі насичені вуглеводні, в ній також містяться домішки сульфуро-, нітрогено-, оксигеновмісних органічних сполук, водний розчин неорганічних солей.
Видобуток нафти
Нафту видобувають з надр Землі через свердловини. Іноді під час буріння вона спершу викидається на поверхню під тиском, потім до свердловини закачують повітря, вуглекислий газ чи воду, які витискують нафту. З районів видобутку до місць переробки нафту перевозять сушею (в залізничних цистернах), морем чи рікою (у танкерах) або перекачують нафтопроводами.
Переробка нафти
 Мета переробки нафти - виробництво нафтопродуктів, перш за все, різних палив (автомобільних, авіаційних, котельних) і сировини для подальшої хімічної переробки.
Процес переробки нафти можна розділити на 3 основних етапу:
 1. Розділення нафтової сировини на фракції, що розрізняються по інтервалах температур кипіння (первинна переробка);
 2. Переробка отриманих фракцій шляхом хімічних перетворень вуглеводнів, що містяться в них, і виробітку компонентів товарних нафтопродуктів (вторинна переробка);
 3. Змішення компонентів із залученням, при необхідності, різних присадок, із здобуттям товарних нафтопродуктів із заданими показниками якості (товарне виробництво).
Застосування нафтопродуктів
Нафтопродукти широко використовуються як паливо в котельнях для обігріву житлових будинків, промислових підприємств, громадських установ та інших приміщень.
Для заправки літаків використовується  авіаційний бензин – більшої якості, ніж автомобільний.
Авіаційний бензин
Заправка літака
Сільськогосподарська техніка в основному теж працює на дизельному паливі, яке одержують із нафтопродуктів
Основними забруднювачами атмосфери є промислові підприємства
Локальне забруднення ґрунтів можливе коли забруднювачами є нафта, нафтопродукти, газові викиди. Істотне джерело забруднення ґрунтів - хімічні засоби захисту рослин, меліоранти і мінеральні добрива, що мітять важкі метали та інші токсичні речовини. Найнебезпечнішими для ґрунтового покриву є стічні води хімічної промисловості, що містять цинк, хром, ртутні сполуки, свинець, фтор, формальдегіди, метанол, бутан, меланін та інші речовини.
Кам’яне вугілля
Кам’яне вугілля, як і нафта, не індивідуальна речовина. До його складу входять вільний вуглець (до 10%), органічні речовини, що містять Карбон, Гідроген, Оксиген, Сульфур, Нітроген, мінеральні речовини (вони залишаються у вигляді шлаку після спалювання вугілля).
Кокс
Унаслідок нагрівання до 10000 ° С без доступу повітря вугілля перетворюється на кокс. Цей продукт на 96-98 % складається з вуглецю. Основна галузь його застосування – металургія.
Продукти переробки кам’яного вугілля
Застосування
Природний газ
    Природний газ - суміш газів, що утворилася в надрах землі при анаеробному розкладанні органічних речовин.
Природний газ відноситься до корисних копалини. Природний газ в умовах пластів знаходиться в газоподібному стані - у вигляді окремих скупчень або у вигляді газової шапки нафтогазових родовищ, або в розчиненому поляганні в нафті чи воді. За нормальних умов природний газ знаходиться лише в газоподібному стані.

Видобуток природного газу
Природний газ знаходиться в землі на глибині від 1000 метрів до декількох кілометрів. Найглибшою свердловиною недалеко від міста Новий Уренгой отриманий приплив газу з глибини більше 6000 метрів. У надрах газ знаходиться в мікроскопічних порожнечах (порах). Пори сполучені між собою мікроскопічними каналами – тріщинами.
Газ добувають з надр землі за допомогою свердловин. Свердловини прагнуть розмістити рівномірно по всій території родовища. Це робиться для рівномірного падіння тиску пласта в покладі. Інакше можливі перетікання газу між областями родовища, а також передчасне обводнення покладу.
Газ виходить з надр унаслідок того, що в пласті знаходиться під тиском, що багато разів перевищує атмосферне. Таким чином, рушійною силою є різниця тисків в пласті і системі збору.

Екологія
У екологічному відношенні природний газ є найчистішим виглядом мінерального палива. При згоранні його утворюється значно менша кількість шкідливих речовин в порівнянні з іншими видами палива. Проте спалювання людством величезної кількості різних видів палива, у тому числі природного газу, за останні півстоліття привело до деякого незначного збільшення вмісту вуглекислого газу в атмосфері, який є парниковим газом. Деякі учені на цій підставі роблять вивід про небезпеку виникнення парникового ефекту і як наслідок - різкого потепління клімату.

Забруднення повітря
    Ще не так давно ми раділи новим здобуткам індустріалізації. Густий чорний дим над заводськими трубами або повалені бульдозером дерева під новий будівельний майданчик сприймалися як символи технічного прогресу, а перші хімічні та металургійні промислові гіганти викликали ейфорію. Прозріння наступило в останні 25-30 років. І тепер фабричний дим – це вже забруднювач атмосфери, шкідливі токсичні викиди продукції хімічної промисловості становлять глобальні проблему, яка потребує негайного вирішення.
З  метою  охорони  навколишнього   середовища   здійснюються   такі   заходи:
Створення заповідних територій;
Регламентація використання природних ресурсів;
Захист природного середовища (водоохоронні заходи, рекультивація земель, регулювання поверхневого стоку, скорочення об’єму стічних вод і їх очищення);
Незалежна екологічна експертиза проектів і оцінка впливу господарської діяльності  на оточуюче середовище;
Моніторинг стану природного середовища (від регіонального до  глобального моніторингу біосфери).
Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Природні волокна» (варіант 1)

text:
ПРИРОДНІ     ВОЛОКНА
ЛЛЯНІ ВОЛОКНА
.
       Льон довгунець - основна прядивна культура в Україні. Вона дає два цінних продукти: волокно і насіння.
          Основна продукція льону-довгунця - волокно утворюється у стеблах
Для отримання високоякісного волокна врожай льону збирають приблизно через 100 днів після сівби, або через місяць після цвітіння рослини, або через два тижні після формування насіннєвих коробочок. Саме тоді стебло льону набуває жовтого відтінку (цей період іще називають фазою ранньої жовтої стиглості). Якщо ж рослина й досі зелена, то збирати її зарано, бо тоді насіння не даватиме користі, а волокно буде недорозвиненим.
ІСТОРІЯ ЛЛЯНОЇ  ТКАНИНИ

   Греки робили вітрила своїх човнів із лляних тканин, адже намоклий льон стає ще міцнішим.
Під час воєн лляні пов’язки рятували поранених від гангрени та сепсису.
У багатьох культурах світу льон став символом світла, чистоти та вірності.

ЛЛЯНА ТКАНИНА
КОНОПЛЯНІ ВОЛОКНА
Коно́плі (лат. Cannabis) — рід однолітніх лубоволокнистих рослин родини конопляних порядку розоцвітих.
Конопля є однією з найдавніших технічних культур людства. Вироби з неї, насамперед одяг, відомі ще з 1 тисячоліття до н. е..
З відходів первинної переробки конопель (костриці) виготовляють пластмасу, будівельні термоізоляційні та меблеві плити, фанеру, брикети для палива, целюлозу, за новими технологіями із волокна та костриці – оздоблювальні матеріали для офісів під дерево, мармур.
ВОВНЯНІ  ВОЛОКНА
Вовна — тонка довга шерсть тварин, що використовується в текстильній промисловості як сировина для виготовлення вовняних тканин.Вовняні волокна, по суті, складаються з білка типу кератину і мають властиву лускату поверхню. Вони еластичні, дуже гігроскопічні (поглинають вологу з повітря) і, як правило, мають помітні властивості звалюватися. Вовна важко займається (горить лише в полум’ї, поза полум’ям горіння припиняється), але обвуглюючись, виділяє запах, подібний до запаху паленого рога.
Виробляється  вовна з домашньої вівці, верблюда. Пряжа буває різної якості, але в порівнянні з іншими видами пряжі від домашніх тварин, її характеристики більш однорідні
Вовняна пряжа легша, ніж рослинна й еластичніша, вона краще утримує тепло. Не так швидко намокає у вологому середовищі, як бавовна, проте менш міцна. До недоліків вовняної пряжі можна віднести її звалюваність й утворення на ній скочувань при терті. Причому, чим слабкіше скручена пряжа, тим сильніше виявляються ці недоліки.
ШОВКОВІ ВОЛОКНА
Шовк — натуральна текстильна нитка тваринного походження — продукт виділення залоз гусені шовкопрядів при звиванні коконів.

Довжина шовкової нитки може досягати 800—1000 м. Вона має трикутний переріз і подібно до призми відбиває світло, завдяки чому має гарний блиск.
Шовкові тканини мають природний блиск, м’які, тонкі, добре драпіруються, дуже витончені й елегантні.
БАВОВНЯНІ ТКАНИНИ
Бавовна (англ. cotton)  — текстильне волокно рослинного походження. Волокно являє собою волоски на насінинах бавовника — кущоподібної рослини роду Gossypium, яка займає одне з провідних місць серед технічних сільськогосподарських культур.
Бавовна являє собою тонкі, короткі, м'які пухнасті волокна. Волокно кілька разів скручено навколо своєї осі. Для бавовни характерні відносно висока міцність, хімічна стійкість (волокно довгий час не руйнується під впливом води і світла), теплостійкість (130-140 °C), середня гігроскопічність (18-20%) і мала частка пружної деформації, внаслідок чого вироби з бавовни сильно мнуться. Стійкість бавовни до стирання невелика.
Бавовняні ткани́ни — тканини, вироблені з бавовняної пряжі. Асортимент бавовняні тканин дуже різноманітний структурою,
ТКАНИИНИ ІЗ БАВОВНИ
АЗБЕСТОВЕ ВОЛОКНО-ВОЛОКНО МІНЕРАЛЬНОГО ПОХОДЖЕННЯ
Азбест (гірський льон) - це тонковолокнистий білий або зеленувато-жовтий мінерал c шовковистим блиском, що утворить прожилки
Азбестове волокно є мінеральним натуральним волокном.Чудовою властивістю цього мінералу є здатність розпушуватися в тонковолокнисту масу, подібну лляного або бавовняного, придатної


title: Презентація на тему «Нафта і нафтопродукти»

text:
Нафта і нафтопродукти
СКЛАД НАФТИ
На́фта — горюча корисна копалина, складна суміш вуглеводнів різних класів з невеликою кількістю органічних кисневих, сірчистих і азотних сполук, що являє собою густу маслянисту рідину, від темно-бурого до чорного кольору. Нафта має характерний запах, легша за воду, у воді нерозчинна.
Елементарний склад, %: вуглець 80-88, водень 11-14.5, сірка 0.01-5, кисень 0.05-0.7, азот 0.01-0.6.
Густина — 760—990 кг/м3
Теплота згоряння — 43.7-46.2 МДж/кг.
Склад нафти з різних родовищ неоднаковий, але до кожної з них входять три види вуглеводнів алкани(переважно нормальної будови), циклоалкани та арени.

ПОХОДЖЕННЯ НАФТИ
Проблема походження нафти і формування її родовищ має велике практичне значення, тому що її вирішення дозволить обґрунтовано підходити до пошуку і розвідки нафтових родовищ і оцінювання їх запасів, однак і зараз серед геологів і хіміків є прихильники як гіпотез неорганічного, так і гіпотез органічного походження нафти.
Походження нафти і газу — одне з найскладніших і дискусійних питань в геології. Ця проблема виникла ще у XVI ст. і продовжує залишаться дискусійною дотепер.
За теорією органічного походження нафта утворилася з рештків рослинних та тваринних організмів. У 1888 році вчені Г, Гефер та К. Енглер з риб’ячого жиру отримали і насичені вуглеводні, і парафін, і мастильні матеріали, до складу яких входили алкени, нафтени, арени. Пізніше, в 1919 році академіку М. Д. Зелінському вдалося з мулу рослинного походження отримати бензин, гас, мастила, а також метан. Так дослідним шляхом була підтверджена теорія органічного походження нафти.
Але ще у 1866 році французький хімік М. Бертло висловив припущення про те, що нафта утворилася в надрах Землі з мінеральних речовин. В результаті проведених ним експериментів з неорганічних речовин було синтезовано вуглеводні, що також могло доводити аргументацію прихильників теорії  мінерального походження нафти.

КРАЇНИ- ПРОДУЦЕНТИ НАФТИ
Родовища нафти виявлені на всіх континентах, крім Антарктиди, і на значних площах акваторій. У світі відомо понад 30 тис. родовищ нафти, з них 15-20 % газонафтові. Близько 85 % світового видобутку нафти дають 5 % родовищ. Найбільші запаси нафти в Саудівській Аравії, Кувейті, Ірані, Іраку.
Розвідані запаси нафти у світі на 2004 р. становили 210 млрд т (1200 мільярдів барелів), нерозвідані — оцінюються в 52-260 млрд т (300—1500 млрд барелів). Світові розвідані запаси нафти оцінювалися до початку 1973 р. в 100 млрд т (570 млрд барелів), у 1998 р. — 137,5 млрд т. Таким чином, в минулому розвідані запаси зростали. Сьогодні вони скорочуються.
 За нинішніх темпів споживання розвіданої нафти вистачить приблизно на 40 років, нерозвіданої — ще на 10 — 50 років. За останні 35 років споживання нафти зросло з 20 до 30 млрд барелів на рік.
Барель – одиниця вимірювання об’єму, дорівнює 158, 988 л.

НАФТА В УКРАЇНІ
На території України поклади нафти є у Передкарпатті, у Дніпровсько-Донецькій областях та на шельфі Чорного і Азовського морів  (за деякими даними тут найбільші — 3 трильйони умовних одиниць газу й нафти, доля нафти — 25-30 %).
 Станом на кінець ХХ ст. початкові потенційні ресурси нафти України оцінювалися в 1,33 млрд т, а газового конденсату — 376,2 млн т. Державним балансом враховано понад 130 родовищ нафти і понад 151 газового конденсату. Розвіданість початкових потенційних ресурсів нафти складає 33,0 %, газового конденсату — 37,0 %, а ступінь виробленості відповідно 21,6 % та 15,9 %.
ПАНОРАМА  м. БОРИСЛАВА. НАФТОВІ ВЕЖІ. ПОЧТОВА ЛИСТІВКА  1920-ті РОКИ.
ПЕРЕГОНКА НАФТИ
Перегонка нафти – це фізичний процес, який заснований на різниці температур кипіння речовин, що входять до її складу.
 У промислових умовах перегонка нафти здійснюється одноразовим випарюванням з подальшою ректифікацією, при якій відбирають різні фракції :бензинову (до 180 °С), гасову (120-315 °С), дизельну чи гасогазойлеву (180-350 °С) і різні проміжні відгони. До світлих  нафтопродуктів прямого перегону відносять бензин (автомобільний і авіаційний), розчинник у лакофарбовому виробництві, що заміняє скипидар («уайт-спірит»), розчинник для гумової промисловості, екстракційний, петролейний ефір, лігроїн (приладовий), гас (освітлювальний, для технічних цілей).
Мазут переробляється перегоном під вакуумом для одержання масляних фракцій. Залишок після перегону мазуту (вище 500°С) називається гудроном, чи напівгудроном у залежності від в'язкості. Використовуються вони для приготування високов'язких мастил, будівельних і дорожніх нафтових бітумів.

УСТАНОВКА ДЛЯ БЕЗПЕРЕРВНОЇ ПЕРЕГОНКИ НАФТИ
1 – ТРУБЧАСТА
          ПІЧ
2 – РЕКТИФІКАЦІЙНА                             КОЛОНА
3 - ХОЛОДИЛЬНИК
Застосування нафтопродуктів


title: Презентація на тему «Планети земної групи» (варіант 7)

text:
Підготувала:
учениця 11-Б класу
Іщенко Інна

Проект на тему:“Планети земної групи”
План проекту
Вступ
Розділ І
Меркурій
1.1. Походження Меркурія
      1.2. Поверхня найменшої планети Сонячної системи. Кратери                                                                             1.3. Геологія і внутрішня будова                                                                                1.4. Магнітне поле                                                                                1.5. Дослідження планети
Розділ ІІ
Венера
      2.1.  Атмосфера планети                                                                                2.2. Рельєф і внутрішня будова                                                                                2.3. Дослідження Венери
Розділ IІІ
  Марс
     3.1. Орбітальні та фізичні характеристики                                                                                3.2. Атмосфера і клімат «червоної планети»                                                                                3.3. Рельєф планети                                                                                3.4. Дослідження Марса.
Висновок
Список використаних джерел
Вступ
Серед численних небесних світил, що вивчаються сучасною астрономією, особливе місце займають планети. Актуальність теми мого проекту полягає в тому, що за допомогою набутих знань про дану групу планет, в майбутньому відбудеться застосування інформації про дані планети Сонячної системи на уроках із астрономії та розширення знань про планети нашої Галактики.
Нині дослідження планет земної групи має комплексний характер і привертає увагу не лише астрономів, а й спеціалістів інших профілів: геологів, геофізиків, топографів, радіо-інженерів та ін.
У відповідності з метою були сформульовані завдання проекту:
Описати орбітальні характеристики планет.
Розглянути особливості атмосфери та клімату кожної з даних планет.
Порівняти зовнішні та внутрішні будови Меркурія, Венери та Марса.
Охарактеризувати  дослідження планет земної групи.
Меркурій — найближча до Сонця велика планета        Сонячної системи.
Меркурій
 Природних супутників у
  планети не виявлено.
    Меркурій є найменшою
     планетою Сонячної
      системи.  Площа
     поверхні Меркурія в 6,8
   разів, а об'єм — у 17,8
 разів менший, ніж у Землі.
 Маса Меркурія дорівнює 3,31·1023 кг.
Рух планети
Меркурій рухається навколо Сонця на середній відстані 57910000 км . Середня швидкість руху планети по орбіті - 48 км /с. Відстань від Меркурія до Землі змінюється в межах від 82 до 217 млн км .
На Меркурії не існує таких пір року , як на Землі . Також виявилося, що меркуріанські зоряні доби рівні 58 земних діб, тобто 2/з меркуріанського року

Будова Меркурія
Планета має велике рідке ядро , що є джерелом магнітного поля . Ядро Меркурія складає 60 % від усього обсягу планети.   Температура  на поверхні  Меркурія коливається від від -180 до +430 ° C.

За своїми фізичними характеристиками Меркурій нагадує Місяць. Атмосфера планети дуже розріджена.  Поверхня Меркурія сильно кратерірованна. Густо засіяні кратерами ділянки є більш давніми, а менш густо засіяні - більш молодими.
Дослідження планети
 Перше телескопічне спостережен-
     ня  Меркурія було зроблено
      Галілео Галілеєм на початку XVII
        століття. Труднощі, які супрово-
           джували спостереження Мер-
            курія,призвели до того , що
              він довший час був вивчений
               гірше інших планет. До
              телескопічних методів
             його вивчення в XX ст. до-
            далися радіоастрономічні ,
          радіолокаційні методи і
        дослідження за допомогою
      космічних апаратів. З усіх
    планет , видних неозброєним  оком, тільки Меркурій ніколи не мав
власного штучного супутника.
Венера
Венера - друга внутрішня планета Сонячної системи з періодом обертання в 225 земних діб . Названа іменем Венери, богині любові з римського пантеону.
Венера - третій за яскравістю об'єкт на небі Землі після Сонця і Місяця . Оскільки ця планета спостерігається ввечері після заходу сонця,українці її назвали “Зоря вечірня”.

                         У цієї планети відсутні сезони
              року - один день схожий на інший, має однакову тривалість і однакову погоду.
Атмосфера
Атмосферу на Венері відкрив російський                             учений М. В. Ломоносов 6 червня 1761 року.                                          Атмосфера Венери складається                                                              в основному вуглекислого                                                                       газу (96% ) і азоту                                                                            (майже 4 %). Водяна пара                                                                                і кисень містяться в ній у                                                      невеликій кількості.

Атмосфера Венери простягається до висоти 250 км.                                                      У атмосфері даної планети, блискавки б'ють в два рази частіше , ніж у земній . Це явище отримало назву «електричний дракон Венери»
Температура становить 475 ° C
Рельєф і внутрішня будова Венери
Тверда мантія
Тверда кора
Ядро
Значна частина поверхні геологічно молода. 90% поверхні планети покрито застиглою лавою .
На Венері є 3 оболонки . Перша - кора товщиною приблизно 16 км . Далі - мантія ,що простягається на глибину порядку 3300 км до кордону з залізним ядром , маса якого становить близько чверті всієї маси планети.
Дослідження планети
     У 1610 р. Галілео Галілей за допомогою телескопічних спостережень вивчав зміну фаз у Венери. Перші відомості про поверхню планети було отримано з Землі в 30-х роках XX ст. за допомогою радіотелескопів. Але саме запуск штучних спутників, дозволили вивчати Венеру з ближчих відстаней.
 Починаючи з 1965 р. на Венеру було надіслано серію космічних станцій «Венера», які «крок за кроком» наближалися до поверхні планети. 1975 рік став новим етапом у наукових космічних дослідженнях. Уперше з планети було передано телевізійні зображення.
Марс
Марс - четверта за віддаленістю від Сонця і сьома по розмірах планета Сонячної системи; маса планети складає 10,7 % від маси Землі. У Марса є два природних супутника - Фобос і Деймос. Середня відстань від Марса до Сонця складає 228 млн км, період обертання навколо Сонця дорівнює 687 земних діб . Рік на Марсі триває 687 земних днів. Швидкість руху Марса приблизно 24 км/с, причому планета обертається в тому ж напрямку, що і Земля - проти годинникової стрілки.

Фобос
Деймос
Атмосфера і клімат
За даними НАСА, атмосфера Марса складається на 95,32 % з вуглекислого газу; також в ній міститься 2,7 % азоту , 1,6 % аргону. Атмосфера дуже розріджена.
Температура на планеті коливається від -153 ° C на полюсі взимку і до більш +20 ° C  на екваторі опівдні. Середня температура становить -50 ° C . Клімат носить сезонний характер. Клімат Північної півкулі відрізняється від клімату Південної півкулі .
Гравітація на Марсі майже в 3 рази менше  земної. Тобто, прогулюючись по цій планеті, ви могли б здійснювати стрибки в три рази вище, ніж на Землі.
Рельєф
Космічні апарати, що побували на Марсі, підтвердили наявність води у вигляді великих запасів під поверхнею і у вигляді льоду на поверхні.
Марс  являє собою величезну червону пустелю. Глибокі каньйони Марса прориті вітрами. На поверхні підносяться вулкани і простягаються ударні кратери. Загалом на Марсі знайдено більше 70 згаслих вулканів.
Дослідження Марса
Дослідження Марса почалося давно , ще 3,5 тисячі років тому , в Давньому Єгипті. У 1659 році Франческо Фонтана , розглядаючи Марс в телескоп , зробив перший малюнок планети. Саме вченими кінця XIX - середині XX століття  були закладені основи ареографіі і складені перші докладні карти поверхні Марса

В середині XIX століття наштовхнули дослідників на думку , що світлі плями на Марсі є сушею , а темні , відповідно - водою , далі був зроблений висновок про гіпотетичний наявності тієї чи іншої форми життя на планеті.
Висновок
Отже, планети земної групи  відрізняються від планет-гігантів меншими розмірами і, відповідно, меншою масою. Ці планети рухаються у середині пояса малих планет. Планети близькі за такими фізичними характеристиками, як густина, розміри, хімічний склад, але при цьому кожна планета має свої особливості.

Список використаних джерел:
Гребеніков Є. А., Рябов Ю. А. Пошуки і відкриття планет. - М.: Наука, 1975. - 216 ст. - 65 000 прим.
Ксанфомаліті Л. В. Невідомий Меркурій / / Світ науки. - 2008. - № 2.
Інтернет ресурси
http://www.npblog.com.ua/index.php/astronomiya/planeta-merkurij-povna-sjurpriziv.html
http://uk.wikipedia.org/wiki/Меркурій
Інтернет ресурс
http://uk.wikipedia.org/wiki/Венера
 Бронштен В. А. Планета Марс. - М.: Наука, 1977.
  Інтернет ресурс
      http://ru.wikipedia.org/wiki/Марс
Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Кристалічні та аморфні тіла» (варіант 3)

text:
Підготувала учениця 10 класу
 Стрельчук Катерина

Кристалічні та аморфні тіла. Рідкі кристали та їх властивості.
Кристали – це тверді тіла, атоми й молекули яких займають певне, упорядковане положення в просторі.
Завдяки подібній будові кристалічні речовини
мають характерні властивості, як:
Стала  температура плавлення
Здатність розколюватись
Анізотропія (відмінність фізичних властивостей середовища у різних напрямках)
Пружність

Монокристал - окремий однорідний кристал, що має безперервну кристалічну гратку і характеризується анізотропією властивостей.
Головні відмінні риси алмазу - найвища серед мінералів твердість, найбільш висока теплопровідність серед всіх твердих тіл  900-2300 Вт / (м К)
Будова алмазу
Кристалічна гратка алмазу
Полікриста́л — тверде тіло, що складається з великої кількості дрібних, здебільшого безладно розташованих кристалів різного розміру, які називають кристалічними зернами або кристалітами. До полікристалічних речовин належать метали, кераміка, гірські породи.
Графіт — темно-сіра непрозора речовина, алотропна форма вуглецю. На відміну від алмазу графіт добре проводить електричний струм  і тепло та дуже м'який.
Будова графіту
 Аморфні тіла – це  пластичні тіла ,що не мають певної температури плавлення, молекули їх не утворюють кристалічної ґратки. Це зазвичай в’язкі речовини.
Властивості аморфних речовин :
Не мають певної температури плавлення
Пластичні
Не має точного порядку в розміщенні атомів
Нестійкі, через певний час аморфна речовина переходить в кристалічну.

В останні десятиріччя XX ст. учені відкрили, що існують речовини з «подвійною природою» — так звані рідкі кристали.
Рідкі кристали  — специфічний стан речовини, якому властиві риси як рідини (текучість), так і кристалу (анізотропія властивостей).
В нематичних рідких кристалах існує ніби «ниткоподібна структура», хоча ці речовини текучі подібно до звичайних рідин, поздовжні осі всіх молекул паралельні. (а,б)
В смектичних рідких кристалах молекули розташовані шарами.(в)

Сьогодні штучним шляхом отримані тисячі різних речовин, які є рідкими кристалами. Особливість рідких кристалів полягає в тому, що їх властивості сильно залежать від зовнішніх умов (температури, тиску, електричного й магнітного полів). Тому їх використовують у різних приладах і датчиках.
Крім того, оскільки під
впливом електричного поля деякі рідкі кристали змінюють колір, вони  знайшли широке застосуванні при виготовленні різних дисплеїв — від  годинників до комп'ютерів.

Будова приладів на рідких кристалах
Монітор на основі ЕПТ
Рідкокристалічний монітор
Вирощувати кристали тепер можна навіть сидячи вдома.

Вирощування кристалів мідного купоросу

Отже, кристалічні та аморфні речовини мають велике значення в нашому сучасному житті. Немає сумніву у тому, що подальші дослідження цих речовин не лише більше розширять їх застосування, а й дадуть змогу проникнути в таємниці навіть біологічного світу.
Дякую за увагу! 


title: Презентація на тему «Ацетилсаліцилова кислота(аспірин)»

text:
Ацетилсаліцилова кислота(аспірин)
Підготувала:
Коваленко Альона
Будова і фізико-хімічні     властивості
 Ацетилсаліцилова кислота - складний ефір, утворений оцтової та саліцилової кіслотой.Аспірін - це кристалічний порошок білого кольору або безбарвні кристали без запаху або зі слабким запахом, слабокислого вкуса.АЦС мало розчинна у воді, легко розчинна у 96% спирті , розчинна в ефірі, в розчинах лугів.
C9H8O4
Історія відкриття
Використання кори верби і листя мирта (природних джерел саліцилатів) з II тис. до н.е
XIX  вивчення саліцилатів, спроби створення АЦС різними вченими-хіміками
1897г.-одержання ацетилсаліцилової кислоти (Фелікс Хоффман)
6 березня 1899г.-ацетилсаліцилова кислота зареєстрована як комерційний препарат під назвою «Аспірин»
Застосування
Протизапальний засіб;
Жарознижуючий засіб ;
 Знеболювальний засіб ;
Антиагрегантний засіб при серцево-судинних захворюваннях;
Антитромботичний засіб;
Використання в побутових цілях.
Дія аспіріну
Зниження температури
 Зменшення місцевих запальних процесів
Зменшення болю слабкої та середньої інтенсивності
Розрідження крові
Зниження ризику інсульту та інфаркту
 Зниження рівня цукру в крові
Передозування АЦЦ і перша допомога
   Симптоми: нудота, блювання, шум у вухах, загальне нездужання, лихоманка; при важкому отруєнні-ступор, судоми, ниркова недостатність, шок.
   ПМП: провокація блювання, призначення активованого вугілля і проносних.
Синтез
У круглодонній колбі, забезпеченій зворотним холодильником, розчиняють обережно нагріваючи 1,3 г саліцилової кислоти у 1,2 г оцтового ангідриду і потім додають краплю концентрованої сірчаної кислоти. Реакційну суміш нагрівають 1,5 години на киплячій водяній бані, після цього суміш охолоджують і, перемішуючи скляною паличкою, додають невелику кількість холодної води та фільтрують твердий продукт, який промивають спочатку крижаною водою, а потім невеликою кількістю толуену. Вихід реакції становить 1,5 г (88%). Із маточного розчину випаровуванням можна одержати ще деяку кількість продукту. Ацетилсаліцилову кислоту перекристалізовують із бензену або хлороформу.
Висновки
Аспірин - один з ефективних препаратів серед саліцилати
АЦС володіє як позитивними, так і побічними діями
 При отруєнні хворому слід надати ПМП і показати його фахівцеві
 Слід бути обережним при вживанні декількох ліків одночасно
Дякую За Увагу!


title: Презентація на тему «Органічні сполуки в побуті» (варіант 4)

text:
Органічні сполуки в побуті
Виконав
Учень 11-Т класу
ЗОШ №1
Новак Сергій
Поняття про побутову хімію
Побутові хімікати – окремі хімічні речовини, а частіше за все суміші речовин, які використовують у повсякденному побуті за певним призначенням.
Щороку у світі виробляється майже 30 млн. тон засобів побутової хімії.
Повсякденне життя людини неможливо уявити без використання засобів побутової хімії.

Класифікація побутових хімічних речовин

Засоби побутової хімії

Мийні засоби
Дезінфікуючі засоби
Засоби особистої гігієни
Засоби для чищення
Догляд за житлом і предметами побуту
Засоби догляду за садом і городом
Клеї
Парфумерія і косметика
Засоби догляду за автотранспортом
Лакофарбові вироби
мийні засоби

мийні засоби

мийні засоби
Дезінфікуючі засоби

Засоби особистої гігієни

Засоби для чищення

Засоби догляду за житлом і предметами побуту

Засоби догляду за садом і городом

Засоби догляду за автотранспортом

Клеї
Лакофарбові засоби
Парфумерія
Можливі негативні наслідки використання побутових хімікатів

Застережні знаки та маркування
Вибухонебезпечно
Окисник
Вогненебезпечно
Дуже вогненебезпечно
Токсично
Дуже токсично
Шкідливо
Подразнює шкіру
Їдке
Шкідливо для довкілля
Загальні правила поводження з побутовими хімікатами
Перед використанням будь-якого хімічного засобу ознайомитись з його інструкцією
Використовувати засоби особистого захисту при роботі з хімічними речовинами (гумові рукавички, респіратори, захисні окуляри тощо)
Використовувати хімічні засоби лише за призначенням та у чітко визначених кількостях
Зберігати хімічні засоби окремо від харчових продуктів та ліків
Зберігати хімічні засоби згідно умовам, зазначеним на упаковці
Берегти хімічні засоби від дітей та не дозволяти їм самостійно ними користуватися