title: Презентація на тему «Крахмал» (варіант 2)

text:
Крахмал      (C6H10O5)n
Строение крахмала
Крахмал состоит из 2 полисахаридов - амилозы и амилопектина, образованных остатками глюкозы. Экспериментально доказано, что химическая формула крахмала (C6H10O5)n.
Установлено, что крахмал состоит не только из линейных молекул, но и из молекул разветвленной структуры. Этим объясняется зернистое строение крахмала. Накапливается в виде зерен, главным образом в клетках семян, луковиц, клубней, а также в листьях и стеблях. Крахмал - белый порошок, нерастворимый в холодной воде. В горячей воде он набухает и образует клейстер.

Безвкусный, аморфный порошок белого цвета, нерастворимый в холодной воде; в горячей воде набухает (растворяется), образуя коллоидный раствор — клейстер. Под микроскопом видно, что это зернистый порошок; при сжатии порошка крахмала в руке он издаёт характерный «хруст», вызванный трением частиц.

Физические свойства
Пищевое значение
В желудочном тракте человека и животного крахмал поддаётся гидролизу и превращается в глюкозу, которая усваивается организмом.

Крахмал, как пищевая добавка, используется для загущения многих пищевых продуктов, приготовления киселей, заправок и соусов.
Биологические свойства
Крахмал, являясь одним из продуктов фотосинтеза, широко распространен в природе. Для растений он является запасом питательных веществ и содержится в основном в плодах, семенах и клубнях. Наиболее богато крахмалом зерно злаковых растений: риса (до 86 %), пшеницы (до 75 %), кукурузы (до 72 %), а также клубни картофеля (до 24 %).
Для организма человека крахмал наряду с сахарозой служит основным поставщиком углеводов — одного из важнейших компонентов пищи. Под действием ферментов крахмал гидролизуется до глюкозы, которая окисляется в клетках до углекислого газа и воды с выделением энергии, необходимой для функционирования живого организма.
Модификация крахмала
В промышленности превращение крахмала в глюкозу (процесс осахаривания) происходит путём кипячения его на протяжении нескольких часов с разбавленной серной кислотой (каталитическое влияние серной кислоты на осахаривание крахмала было обнаружено в 1811 г. К. С. Кирхгофом). Чтобы из полученного раствора удалить серную кислоту в него добавляют мел, получая из серной кислоты нерастворимый сульфат кальция. Последний отфильтровывают, и вещество выпаривают. Получается густая сладкая масса — крахмальная патока, которая содержит кроме глюкозы значительное количество остальных продуктов гидролиза крахмала.

Патока используется для приготовления кондитерских изделий и для разнообразных технических целей.

Если нужно получить чистую глюкозу, то кипячение крахмала ведут дольше, чем достигается более полное превращение его в глюкозу. Полученный после нейтрализации и фильтрования раствор сгущают, пока из него не начнут выпадать кристаллы глюкозы. Также в настоящее время гидролиз крахмала производят ферментативно, с использованием альфа-амилазы для получения декстринов различной длины, и глюкоамилазы − для дальнейшего их гидролиза с получением глюкозы.

При нагревании сухого крахмала до 200—250°С происходит частичное его разложение и получается смесь менее сложных чем крахмал полисахаридов (декстрин и другие).

Физическое изменение позволяет получать крахмал с высокой способностью удерживать влагу, что в свою очередь придает конечному продукту желаемую консистенцию. Модифицированный крахмал не имеет никакого отношения к генномодифицированным организмам, так как не изменен на генном уровне.
Модифицированный крахмал
Применение крахмала.
Крахмал - основная часть важнейших продуктов питания: муки (75 - 80%), картофеля (25%), саго и др. Энергетическая ценность около 16,8 кДж/г.
Он является ценным питательным продуктом. Чтобы облегчить его усвоение, содержащие крахмал продукты подвергают действию высокой температуры, то есть картофель варят, хлеб пекут. В этих условиях происходит частичный гидролиз крахмала и образуются декстрины, растворимые в воде. Декстрины в пищеварительном тракте подвергаются дальнейшему гидролизу до глюкозы, которая усваивается организмом. Избыток глюкозы превращается в гликоген (животный крахмал). Состав гликогена такой же, как у крахмала, - (C6H10O5)n , но его молекулы более разветвленные. Особенно много гликогена содержится в печени (до 10%). В организме гликоген является резервным веществом, которое превращается в глюкозу по мере ее расходования в клетках.
В промышленности крахмал путем гидролиза превращают в патоку и глюкозу. Для этого его нагревают с разбавленной серной кислотой, избыток которой затем нейтрализуют мелом.
Образовавшийся осадок сульфата кальция отфильтровывают, раствор упаривают и выделяют глюкозу. Если гидролиз крахмала не доводить до конца, то образуется смесь декстринов с глюкозой - патока, которую применяют в кондитерской промышленности. Получаемые с помощью крахмала декстрины используются в качестве клея, для загустения красок при нанесении рисунков на ткань.
Крахмал применяют для накрахмаливания белья. Под горячим утюгом происходит частичный гидролиз крахмала и превращение его в декстрины. Последние образуют на ткани плотную пленку, которая придает блеск ткани и предохраняет ее от загрянения.
Крахмал и его производные также применяются при производстве бумаги, текстильных изделий,  в литейном и других производствах, а также в фармацевтической промышленности.
Определение крахмала в пище
Простым способом определения содержания в пище крахмала является
йодный тест.

Молекулы крахмала имеют форму штопора. Когда молекула крахмала контактирует с раствором йода, ионы йода проникают внутрь и формируют крахмально-полийодный комплекс. В результате процесса молекула крахмала окрашивается в голубой цвет.


title: Презентація на тему «Неметали» (варіант 1)

text:
t0
t0
3500


title: Презентація на тему «Cинтетичні волокна»

text:
Cинтетичні волокна
Підготувала учениця 11-В класу	       Кузьменко Ірина
Синтетичні волокна Хімічні волокна, одержувані з синтетичних полімерів. Синтетичні волокна формують або з розплаву полімеру (поліаміду, поліефіра, поліолефіну), або з розчину полімеру (Поліакрилонітрил, полівінілхлориду, полівінілового спирту) по сухому або мокрому методу. Синтетичні волокна випускають у вигляді текстильних і кордних ниток, моноволокна, а також штапельного волокна. Різноманітність властивостей вихідних синтетичних полімерів дозволяє одержувати синтетичні волокна з різними властивостями, тоді як можливості варіювати властивості штучних волокон дуже обмежені, оскільки їх формують практично з одного полімеру (целюлози або її похідних). Синтетичні волокна характеризуються високою міцністю, водостійкістю, зносостійкість, еластичністю і стійкістю до дії хімічних реагентів. З 1931 року крім бутадієновий каучуку, синтетичних волокон і полімерів ще не було, а для виготовлення волокон використовувалися єдино відомі тоді матеріали на основі природного полімеру - целюлози.
Види волокон
Поліакрилонітрильне волокно
Поліамідне волокно
Полівінілспиртове волокно
Полівінілхлоридне волокно
Поліолефінове волокно
Поліуретанове волокно
Поліформальдегідне волокно
Поліефірне волокно
Вуглецеві нитки
Фторволокно
Революційні зміни настали на початку 60-х років, коли після оголошення відомої програми хімізації народного господарства промисловість нашої країни почала освоювати виробництво волокон на основі полікапроамід, поліефірів, поліетилену, Поліакрилонітрил, поліпропілену та інших полімерів.
У той час полімери вважали лише дешевими замінниками дефіцитного природної сировини - бавовни, шовку, вовни. Але невдовзі прийшло розуміння того, що полімери і волокна на їх основі часом краще традиційно використовуваних природних матеріалів - вони легше, міцніше, більш жаростійкі, здатні працювати в агресивних середовищах. Тому всі свої зусилля хіміки і технологи направили на створення нових полімерів, що володіють високими експлуатаційними характеристиками, і методів їх переробки. І досягли в цій справі результатів, деколи перевершують результати аналогічної діяльності відомих зарубіжних фірм. На початку 70-х за кордоном з'явилися що вражають уяву своєю міцністю волокна кевлар (США), дещо пізніше - тварон (Нідерланди), технора (Японія) та інші, виготовлені з полімерів ароматичного ряду, що отримали збірна назва арамідов. На основі таких волокон були створені різні композиційні матеріали, які стали успішно застосовувати для виготовлення відповідальних деталей літаків і ракет, а також шинного корду, бронежилетів, вогнезахисною одягу, канатів, привідних ременів, транспортерних стрічок і безлічі інших виробів.

Ці волокна широко рекламувалися у світовій пресі. Однак лише вузькому колу фахівців відомо, що в ті ж роки російські хіміки і технологи самостійно створили арамідне волокно терлон, не поступається за своїми властивостями закордонним аналогам. А потім тут же були розроблені методи отримання волокон СВМ і армос, міцність яких перевищує міцність кевлара в півтора рази, а питома міцність (тобто міцність, віднесена до одиниці ваги) перевершує міцність високолегованої стали в 10-13 разів! І якщо міцність сталі на розрив становить 160-220 кг/мм2, то зараз активно ведуться роботи зі створення полімерного волокна з міцністю до 600 кг/мм2.
Інший клас полімерів, придатних для отримання високоміцних волокон - рідкокристалічні ароматичні поліефіри, тобто полімери, що мають властивості кристалів в рідкому стані. Волокна на їх основі властиві не тільки гідності арамідних волокон, але ще й висока радіаційна стійкість, а також стійкість до впливу неорганічних кислот і різних органічних розчинників. Це ідеальний матеріал для армування гуми і створення високонаповнених композитів; на його основі створені зразки світловодів, якість яких відповідає вищому світовому рівню. А найближче завдання - створення так званих молекулярних композитів, тобто композиційних матеріалів, у яких армуючим компонентами служать самі молекули рідкокристалічних полімерів.

______________________________________________________________________________
Молекули звичайних полімерів містять, крім вуглецю, ще й атоми інших елементів - водню, кисню, азоту. Але зараз розроблені методи отримання волокон, що представляють собою, по суті справи, чистий полімерний вуглець. Такі волокна володіють рекордної міцністю (понад 700 кг/мм2) і жорсткістю, а також надзвичайно малими коефіцієнтами термічного розширення, високою стійкістю до зносу та корозії, до дії високих температур і радіації. Це дозволяє успішно використовувати їх для виготовлення композиційних матеріалів - вуглепластиків, що застосовуються в самих відповідальних конструкційних вузлах швидкісних літаків, ракет і космічних апаратів. Застосування вуглепластика виявляється економічно дуже вигідним. На одиницю ваги виготовленого з нього вироби потрібно затратити в 3 рази менше енергії, ніж на виріб із сталі, і в 20 разів менше, ніж з титану. Тонна вуглепластика може замінити 10-20 тонн високолегованої сталі. Турбіна насоса, виготовлена з вуглепластику та придатна для перекачування мінеральних кислот при температурах до 150оС, виявляється вдвічі дешевше і служить в шість разів довше. Зменшується і трудомісткість виготовлення деталей складної конфігурації.
Виробництво синтетичних волокон розвивається більш швидкими темпами, ніж виробництво штучних волокон. Це пояснюється доступністю вихідної сировини і швидким розвитком сировинної бази, меншою трудомісткістю виробничих процесів і особливо різноманітністю властивостей і високою якістю синтетичних волокон. У зв'язку з цим синтетичні волокна поступово витісняють не тільки натуральні, але і штучні волокна у виробництві деяких товарів народного споживання та технічних виробів. В 1968 світове виробництво синтетичних волокон склало 3760,3 тис. т (близько 51,6% від загального випуску хімічних волокон). Вперше випуск синтетичних волокон в промисловому масштабі організований у середині 30-х рр.. 20 в. у США та Німеччині.
Капрон
Волокно з поліамідних смол називають у нашій країні капрон і анид, якістю своїм вони майже не відрізняються один від одного. Капрон або капронове волокно - біло-прозоре, дуже міцне речовина. Еластичність капрону на багато вище шовку. Капрон відноситься до поліамідні волокна. Капрон виготовляється синтетичним шляхом на наших фабриках і з наших матеріалів. Вихідна сировина - похідні амінокислот. Капрон можна розглядати як продукт внутрішньо молекулярних взаємодій карбоксильної групи і аміногрупи молекули 6-аміногексановой кислоти:
Спрощено перетворення капролактаму в полімер, з якого виробляють капронове волокно, можна подати так: Капролактам у присутності води перетворюється на 6-аміногексановую кислоту, молекули якої реагують один з одним. В результаті цієї реакції утворюється високомолекулярна речовина, макромолекули якого мають лінійну структуру. Окремі ланки полімеру є залишками 6-аміногексановой кислоти. Полімер являє собою смолу. Для отримання волокон її чистять, пропускають через фільєри. Струмки полімеру охолоджуються потоком холодного повітря і перетворюються на волоконця, при скручуванні якого утворюються нитки.

Капронові волокна не вбирають вологу, тому не втрачають міцності у вологому стані. Але у капронової волокна є й недоліки. Воно малостійкі до дії кислот - макромолекули капрону піддаються гідролізу за місцем амідних зв'язків. Порівняно невелика і теплостійкість капрону. при нагріванні його міцність знижується, при 2150С відбувається плавлення.
Після цього капрон піддається додаткової хімічній обробці. Міцність капрону залежить від технології і старанності виробництва. Остаточно вироблений капрон біло-прозорий і дуже міцний матеріал. Навіть капронова нитка, діаметром 0,1 міліметра витримує 0,55 кілограмів.  За кордоном синтетичне волокно типу капрон іменується перлон і нейлон. Капрон виробляється декількох сортів; кришталево-прозорий капрон більш міцний, ніж непрозорий з мутно-жовтуватим або молочним відтінком. Поряд з високою міцністю капронові волокна характеризуються стійкістю до стирання, дії багаторазового деформації (вигинів).
Вироби з капрону, і в поєднанні з капроном, стали вже звичними в нашому побуті. З капронових ниток шиють одяг, який коштує набагато дешевше, ніж одяг з натуральних природних матеріалів. З капрону роблять рибальські сіті, волосінь, фільтрувальні матеріали, кордну тканину. З кордної тканини роблять каркаси авто-і авіапокришек. Шини з кордом з капрону більш зносостійкі, ніж шини з віскозних та х/б кордом. Капронова смола використовується для отримання пластмас, з яких виготовляють різні деталь машин, шестірні, вкладиші для підшипників і т.д. Российская промисловість виробляє штучне волокно ще більш міцне, ніж капрон, наприклад надміцний ацетатний шовк, який своєю міцністю перевершує сталевий дріт. Цей шовк на один квадратний міліметр витримує 126 кг, а сталевий дріт - 110 кг
Лавсан
Лавсан (поліетилентерефталат) - представник поліефірів. Це продукт поліконденсації двоатомних спирту етиленгликоля HO-CH2CH2-OH та двоосновний кислоти - терефталевой (1,4-бензолдікарбоновой) кислоти HOOC-C6H4-COOH (зазвичай використовується не сама терефталевая кислота, а її диметиловий ефір). Полімер відноситься до лінійних поліефіром і виходить у вигляді смоли. Наявність регулярно розташованих по ланцюгу макромолекули полярних груп-О-СО-призводить до посилення міжмолекулярних взаємодій, надаючи полімеру жорсткість. Макромолекули в ньому розташовані безладно, у волокні ж вони повинні бути орієнтовані уздовж його осі, щоб воно набуло необхідну міцність. З цією метою синтезовану смолу плавлять і пропускають через фільєри з безліччю отворів. Тонкі струмені полімеру опускаються в шахту, куди надходить холодне повітря. При охолодженні струмки перетворюються в тонкі волоконця. Прядіння волокна на основі лавсану здійснюється з розплаву з наступною витяжкою ниток при 80-120 ° С. Волокно володіє високою механічною міцністю та стійкістю до дії підвищених температур, світла, окислювачів, є гарним діелектриком. Лавсан є повноцінним замінником натуральної вовни. Плівки з нього при дуже малій товщині володіють великою міцністю. Ця властивість використовується при виготовленні магнітофонної стрічки.
Волокно лавсан додають до вовни для виготовлення немнущіхся високоякісних тканин і трикотажу. Його застосовують також для виробництва транспортерних стрічок, ременів, завіс, вітрил і т.д.
Кінець


title: Презентація на тему «Органічні речовини» (варіант 3)

text:
Органічні сполуки в побуті
м. Кіровоград 2014 г.
Підготували:учениці 9 – А класуКіровоградського НВК №34Подколзіна АннаБойко Аліна
Побутові хімікати
Це окремі хімічні речовини, а частіше за все суміші речовин, які використовують у повсякденному побуті за певним призначенням.

Мийні засоби (детергенти) – речовини, що посилюють мийну дію води.
Дезінфікуючі засоби
На підприємствах і в домашніх умовах проводять дезінфекцію хімічними речовинами.
Важливо дезінфікувати поверхні, які ретельно вимиті, бо залишки органічних речовин знижують бактерицидну дію засобу.
Засоби особистої гігієни
Засоби особистої гігієни — загальна назва речей, що використовуються для краси, здоров’я, гігієни.
Засоби для чищення
	Засоби для чищення випускаються у вигляді порошків, паст, рідин, аерозолів, серветок.

Засоби догляду за житлом і предметами побуту
 Засоби догляду за підлогою (мастики, самоблискучі і миючо-поліручі сполуки)
Засоби догляду за меблями (поліролі та ін.)
Засоби для знешкодження неприємного запаху (дезодоранти)
Засоби догляду за садом і городом

Засоби догляду за автотранспортом
Автошампуні
Поліролі
Омивачі скала
Засоби чищення салону
Освіжувачі повітря тощо

Клеї
Клеї – це полімери, чи сполуки на їх основі , що застосовуються для з’єднання різних матеріалів.
Лакофарбові засоби
Оліфи
Лаки
Фарби
Емалі
Ґрунтовки
Шпатлівки
Допоміжні матеріали для обробки

Парфумерія
 Розчинниками в даному випадку виступають спирт, дипропіленгліколь, суміш спирту й води, також носіями парфумерної композиції можуть бути очищені рослинні олії без запаху.

Це рідкі або масляні розчини летких ароматичних речовин (які являють собою парфумерну композицію).
Косметика

До косметики відносять: креми для тіла, лосьйони, порошки, парфуми, помади, лаки для нігтів, тіні для очей, хімічна завивка, фарби для волосся, лак і гелі для волосся, дезодоранти, дитячі продукти, масла і солі для ванн, масла і багато інших видів продукції.
.
Використовується для поліпшення зовнішнього вигляду або запаху людського тіла.
Можливі негативні наслідки використання побутових хімікатів
Побутові хімічні засоби можуть негативно впливати на здоров’я людини: провокувати алергії, отруєння, проблеми із загальним станом здоров’я, іноді призводити до летальних наслідків.
Використання більшості побутових хімікатів є шкідливим для довкілля: руйнування озонового шару, накопичення у живих організмах та середовищі, неможливість утилізації певних видів хімікатів.
Загальні правила поводження з побутовими хімікатами
Перед використанням будь-якого хімічного засобу ознайомитись з його інструкцією
Використовувати засоби особистого захисту при роботі з хімічними речовинами (гумові рукавички, респіратори, захисні окуляри тощо)
Використовувати хімічні засоби лише за призначенням та у чітко визначених кількостях
Зберігати хімічні засоби окремо від харчових продуктів та ліків
Зберігати хімічні засоби згідно умовам, зазначеним на упаковці
Берегти хімічні засоби від дітей та не дозволяти їм самостійно ними користуватися


title: Презентація на тему «Хімія і екологія» (варіант 4)

text:
Хімія і екологія
	Підготувала учениця 11 класу
Плоска Ярина

У живій і неживій природі відбуваються різні фізичні, хімічні та біологічні процеси, які у більшості випадків взаємозв’язані й перебувають у нестійкій рівновазі; спостерігається так званий колообіг хімічних елементів і речовин, наприклад кисню, води, оксиду карбону(IV)тощо.

Діяльність людини внесла зміни у природний колообіг елементів і речовин.У XX ст. У зв’язку з науково-технічним прогресом особливо посилився вплив людини на природу, що спричинило різні негативні зміни у навколишньому середовищі: отруєння і забруднення прісної води, забруднення Світового океану і земної атмосфери,спустошення надр, винищення тварин і птахів аж до зникнення багатьох біологічних видів тощо.У зв’язку з цим особливого значення набуває екологія як наукова основа раціонального природокористування та охорони живих організмів, серед них і людини.
Екологія – це наука про відношення організмів між собою та з довкіллям.

У побуті існує думка, що головну шкоду навколишньому середовищу завдає хімія, хімічні виробництва.Це не зовсім так. Головними забрудниками є теплоелектростанції, кольорова металургія, транспорт.Наприклад в атмосферу щорічно викидається 100 млн т оксиду сульфуру(IV)SO2.Більше половини цієї кількості припадає на частку теплоелектростанцій,четверта частина – на частку кольорової металургії та основної хімічної промисловості.Те саме можна сказати про викиди оксидів нітрогену та оксиду карбону(IV),про тверді пилові викиди і канцерогенні мікроелементи.
Хімічна промисловість разом з нафтохімічною насправді відповідальні за появу в атмосфері аміаку, сірководню, хлоридів і фторидів, формальдегіду,нафталіну, стиролу, толуолу, метанолу, нітратної, фосфатної, ацетатної і синільної кислот.
Тепер у хімічній промисловості використовують різні фільтри, пилогазо вловлювачі, які значно зменшують викидання шкідливих речовин в атмосферу.Уловлюють і оксид сульфуру(IV)SO2, який входить до складу випального газу, а потім спрямовують його для добування сульфатної кислоти.На жаль оксид сульфуру(IV) ТЕЦ поки що не вловлюється.Поруч із ТЕЦ нагромаджуються величезні кількості попелу і шлаків, які займають великі земельні площі. Хіміки розробили методи їх утилізації, наприклад виготовляють будівельні матеріали – цемент, цеглу, плитки.
Взагалі господарська діяльність людини залишає в природі велику кількість різних забрудників. Так, під час виробництва чавуну величезні земельні площі займають шлаки. Тепер їх частково переробляють на шлакобетон,шлаковату, яка використовується як теплоізоляційний матеріал замість азбесту. Мелений шлак застосовують для шляхових покрить, а фосфошлак – як фосфорне добриво.Усе це дає значний економічний ефект, оскільки сприяє економії природної сировини й енергії на її переробку.
Синтетичні полімери на відміну від природних не розкладаються ферментами і залишаються в природі. Коли ж їх після використання спа-люють,то тим самим лише збільшують забруднення повітря. Перед хіміками стоїть завдання розробки способів утилізації синтетичних матеріалів і створення нових полімерів, які б розкладалися в природі.

Дуже гостро стоїть питання про раціональне використання води і неприпустимість забруднення водойм. При цьому враховується,що прісна вода становить тільки близько 2,5% від загальної кількості води на Землі.Кардинальне розв’язання проблеми полягає у створенні замкнених (безстрічних) технологічних систем, коли використана вода очищується і знову повертається у виробництво.
Для України, де розвиток виробництва й урбанізація значно розширили витрачання води, це особливо важливо.Загальний обсяг водоспоживання з урахуванням втрат в Україні досяг 30 км кубічних на рік,що становить 60% усього стоку її річок.Уже зараз відчувається нестача води у Донбасі, Криворіжжі, Приазов’ї, Криму.

Нині в Україні багато зроблено щодо захисту вод від забруднень.На багатьох заводах зведено очисні споруди, нейтралізатори, ставки-відстійники з повторним використанням води, установки біохімічного очищення промислових стоків (Криворізький коксохімічний завод) тощо.
Конституція України встановлює, що в інтересах нинішнього і майбутнього поколінь в Україні вживаються необхідні заводи для охорони і науково обгрунтованого раціонального використання землі, її надр, природних
ресурсів з метою поліпшення навколишнього середовища, в якому живе людина.
Екологічні проблеми, породжені сучасним суспільним розвитком, спричинили в усьому світі суспільно-політичний рух проти забруднення довкілля та інших негативних наслідків науково-технічного прогресу.В Україні у цьому плані діє Партія зелених.
Бережіть природу!


Презентація на тему «Ліки: застосування і класифікація»


Презентація на тему «Хром» (варіант 1)


Презентація на тему «Амінокислоти. Пептиди. Білки»


title: Презентація на тему «Альдегіди»

text:
CnH2nO
4
3
2
1
O
H3 C
CH
CH2
C
|
H
CH3


title: Презентація на тему «Природный газ»

text:
Природный газ
Презентацию подготовили
ученики 11-А класса
Алчевской ИТГ
Мозолевская Анастасия,
Ткаченко Анастасия,
Тульнов Данил,
Горбунов Андрей.
Оглавление
Природный газ
Мировые запасы ПГ на карте мира
Запасы ПГ в Украине
Состав ПГ
Химические свойства
Переработка
Применение
Природный газ
Природный газ относится к полезным ископаемым. В пластовых условиях (условиях залегания в земных недрах) он находится в газообразном состоянии — в виде отдельных скоплений (газовые залежи) или в виде газовой шапки нефтегазовых месторождений, либо в растворённом состоянии в нефти или воде. При нормальных условиях (101,325 кпа и 20 °C) природный газ находится только в газообразном состоянии. Также природный газ может находиться в кристаллическом состоянии в виде естественных газогидратов.
Газ залегает в недрах Земли на глубине от тысячи метров до нескольких километров.
Мировые запасы ПГ на карте мира
Темпы роста мировых разведанных запасов природного газа почти вдвое обгоняют темпы роста запасов нефти. Если до 1970 г. соотношение мировых разведанных запасов нефти и природного газа в пересчете на нефтяной эквивалент составляло примерно 70:30, то к 1990 г. изменилось до 55:45, а в 2009 г. практически сравнялось до 50:50
Мировые доказанные запасы природного газа по состоянию на конец 2009 г. составляют 187,49 трлн куб. м. Среднемировая обеспеченность запасами природного газа составляет около 63 лет. При этом потенциальные запасы газа оцениваются намного выше. Геологическая служба США в дополнение к разведанным и доказанным мировым запасам газа относит также неоткрытые запасы - 137,5 трлн куб. м, запасы труднодоступных месторождений - 85,2 трлн куб. м, оценивает прирост запасов существующих газовых провинций - 66,7 трлн куб. м. Суммарные потенциальные запасы природного газа (сверх доказанных) геологическая служба США оценивает в 289,4 трлн куб. м.
Мировые запасы природного газа распределены неравномерно: наибольшая их часть приходится на территории бывшего СССР и ближневосточных стран
Наиболее обеспеченная запасами газа страна - Россия (23,7% от общемировых запасов), на втором месте находится Иран (15,8%), на третьем - Катар (13,5%). Замыкает десятку лидеров по запасам Алжир
Запасы ПГ в Украине
Главными нефтегазовыми областями страны являются Днепровско-Донецкая, Карпатская и Причерноморско-Крымская.
Газовая промышленность Украины зародилась на Прикарпатье в 1920-е годы. В 1940 г. здесь сосредоточивалось 87% добычи газа всего Советского Союза.
Современная добыча газа в Предкарпатье, сосредоточенная на месторождениях Ивано-Франковской области, незначительна и составляет менее 20% всей газодобычи Украины.
В 1960-е годы газовая промышленность начала интенсивно развиваться в пределах Днепровско-Донецкой впадины. Основные месторождения газа сосредоточены здесь в Полтавской и Харьковской областях.
Газопроводы:                       Шебелинка – Харьков
Шебелинка – Полтава – Киев
Шебелинка – Днепропетровск – Кривой Рог – Одесса – Кишинев
Шебелинка – Белгород – Курск – Брянск – Москва
Глебовка – Симферополь – Севастополь
добыча газа в Чёрном море
Состав ПГ
До 98% природного газа составляет метан, также в его состав входят гомологи метана - этан, пропан и бутан. Иногда могут присутствовать углекислый газ, сероводород и гелий. Таков состав природного газа.
Химические свойства
Природный газ - это встречающаяся в природе легковоспламеняющаяся газообразная смесь углеводородов, образовавшаяся в процессе геологических преобразований в «ловушке» между осадочными породами.
Переработка
Существует несколько методов удаления сжижающихся компонентов из природного газа, а именно:
абсорбция
адсорбция
вымораживание и комбинации этих методов
Применение:
в коммунальном хозяйстве
в промышленности


title: Презентація на тему «Жири» (варіант 18)

text:
Жири і вітаміни як компоненти їжі і їх роль в організмі

План
Жири
Хімічний склад жирів
Класифікація жирів
Розміщення жирів у рослинних і тваринних організмах
Біологічне значення жирів
Вітаміни
Класифікація вітамінів
Вітаміни як компоненти їжі
Роль вітамінів в організмі
Жири
Жири — велика група органічних сполук, які, з фізичного погляду, мають меншу від одиниці питому вагу і, як правило, розчинні в органічних розчинниках, як правило не розчиняються у воді, і під звичайним тиском їх не можна перегнати, не розклавши. Хімічно, жири є тригліцеридами, сполукою складних ефірів триатомного спирту (гліцерину) і будь-якою з кількох жирних кислот. Містяться у тваринних і рослинних організмах. Кожна молекула рослинного або тваринного жиру являє собою змішаний естер гліцерину. Такий жир може бути моно-, ді- та тригліцеридом різних органічних кислот.
Хімічний склад жирів
Звичайний жир складається з ліпідів*, не жирових та азотовмісних речовин, вуглеводів та мінеральних елементів. Чистий жир являє собою складні ефіри триатомного спирту гліцерину СН2ОН — СНОН — СН2ОН і різноманітних жирних кислот.
*Жири (ліпіди) — речовини, які використовуються організмом для енергетичних і пластичних цілей.
Класифікація жирів
І. За походженням :
1 . Тваринні жири :
- Щільні : тверді і м'які ( наприклад , свиний жир) ;
- Рідкі жири ( наприклад , трісковий жир (риб'ячий жир )) .
2 . Рослинні жири :
- Тверді : масло Какао , пальмова олія , лаврове масло , кокосове масло ;
- Рідкі : рослинні масла ( наприклад , оливкова олія).
II. За висихаємостю :
1 . Невисихаючі : оливкова олія , персикове масло , арахісове масло , мигдальне масло , рицинова олія .
2 . Напіввисихаючі : соняшникова олія , кукурудзяна олія , кунжутна олія , соєва олія , бавовняне масло.
3 . Висихають : макове масло , соєве масло , Конопляне масло , горіхове масло.
Жири містяться майже в усіх частинах та органах рослин і тварин, проте розміщені вони нерівномірно. У рослинах найбільше жиру скупчено в насінні та в їхньому зародку, рідше у плодовій оболонці, що оточує ядро: пальмовий горіх, маслини.
У тілі тварин жир розподіляються нерівномірно, і головним чином накопичується в зашкірній клітковині, тканинах, що обволікають органи, які визначаються посиленою діяльністю: серце, нирки та ін.. В кістковому мозку міститься до 90% жиру.
У клітинах рослин і тварин жир має вигляд дрібних краплинок, що утворюють разом з іншим вмістом клітин емульсію.
Розміщення жирів у рослинних і тваринних організмах
БІОЛОГІЧНЕ ЗНАЧЕННЯ ЖИРІВ
Біологічне значення жирів зумовлене тим, що вони є носіями таких життєво необхідних для організму речовин, як поліненасичені жирні кислоти, жиророзчинні вітаміни, фосфоліпіди, стерини. Отже, біологічна роль жирів залежить від жирнокислотного складу та наявності інших компонентів — фосфоліпідів, вітамінів тощо.
У харчуванні
  Жири — важливий продукт харчування людини. Жири становлять головний компонент таких продуктів харчування, як вершкове масло, рослинні олії, маргарин, смалець. Багато жирів міститься у свинячому салі та у сирі.
Значення жирів у харчуванні різноманітне. Недостатнє надходження жирів у їжу негативно впливає на різні види обміну речовин, функціональний стан окремих органів і систем і, у підсумку, на працездатність і опірність організму несприятливим чинникам навколишнього середовища, у тому числі інфекційним агентам. Недостатня енергетична цінність раціонів харчування призводить до виснаження жирових депо у підшкірній основі.
Підшкірна основа виконує низку важливих функцій в організмі: теплоізоляційну (захищає глибоко розміщені тканини від надмірного впливу холоду і тепла), амортизаційну (охороняє кістки, тканини і внутрішні органи від поштовхів і ударів), естетичну (надає формам тіла ніжну округлість). Жири є найважливішим енергетичним компонентом харчового раціону — 1 г жирів дає 37,7 кДж (9 ккал) енергії, їх біологічне значення зумовлене тим, що вони є носіями таких життєвонеобхідних для організму речовин, як поліненасичені жирні кислоти, жиророзчинні вітаміни (віт., D, E і К; тобто віт., які можуть тільки перетравлюватися, всмоктуватися, і транспортуватися в поєднанні з жирами), фосфоліпіди, стерини.
 Вони поліпшують смакові якості їжі, впливають на засвоюваність низки нутрієнтів. Так, засвоюваність каротину у присутності оптимальної кількості жиру в їжі досягає 80-90%, тоді як за умови його недостачі β-каротин майже не засвоюється. Однак надмірне споживання жирів погіршує засвоюваність білків, кальцію, магнію, підвищує потребу у вітамінах, що беруть участь у жировому обміні. Надмірне споживання жирів гальмує секрецію шлунка і затримує евакуацію з нього їжі, спричиняючи перенапруження функцій інших органів травлення.
Достатня кількість жирів у харчовому раціоні забезпечує його енергетичну адекватність енерговитратам організму і високу інтенсивність пластичних процесів, зокрема синтез білка. Вони входять до складу тканин тварин, рослин. Вегетативні частини рослин накопичують не більше 5% ліпідів, насіння — до 50% і більше. В організмі людини в нормі міститься 10-20% жиру, але за наявності деяких порушень жирового обміну його кількість може змінюватися.
На відміну від вуглеводів і тим більше білків, жири відкладаються у великих кількостях у депо (підшкірна основа, сальник) і створюють в організмі великі запаси енергії. Нормальної комплекції доросла людина має у своєму організмі 9-12 кг жиру, що відповідає 251000-377000 кДж (60000-90000 ккал). Ця енергія витрачається у всіх випадках недостатнього харчування.
Безпосередньо з лікарською метою на жирах готують мазі, емульсії, пасти, які сприяють поглинанню активних речовин організмом, пом'якшують і продовжують їхню дію.
Деякі жири (здебільшого рослинного походження) використовуються для виробництва мила.
У промисловості
Вітаміни
Таким чином визначення певної речовини як 	вітаміну 	залежить від того, про 	який вид йдеться. 	Наприклад, 	більшість тварин 	маютьметаболічний шлях 	синтезу аскорбінової кислоти, проте деякі, 	такі як люди, мавпи, морські свинки, 	втратили його, тому аскорбінова кислота є 	для них вітаміном.
Вітамі́ни (лат. vitae — життя і амін — речовина, що містить аміногрупу (-NH2)) — низькомолекулярні органічні сполуки різної хімічної природи, що необхідні для життєдіяльності живого організму в малих дозах, і не утворюються в самому цьому організмі в достатній кількості, через що повинні надходити із їжею.
Класифікація вітамінів
Традиційно вітаміни поділяють на дві групи за фізико-хімічними властивостями: водорозчинні і жиророзчинні. До водорозчинних належать: В1 (тіамін), B2 (рибофлавін), В3 (нікотинамід, нікотинова кислота), B5 (PP) (пантотенова кислота), B6 (піридоксин, піридоксаль, піридоксамін), H (B7) (біотин), B9 (Bс) (фолієва кислота), B12 (кобаламін), С (аскорбінова кислота); до жиророзчинних: А (ретинол), D (кальциферол, холекальциферол), Е (токоферол), К (філохінон).
Розчинність впливає на всмоктування, транспорт, зберігання і екскрецію вітамінів. Так гідрофільні вітаміни містяться у соковитих частинах їжі, а гідрофобні - у твердих жирах і оліях. Водорозчинні вітаміни всмоктуються безпосередньо в кров, жиророзчинні, як і інші ліпіди, потрапляють спочатку в лімфу, а потім у кров, і переносяться зв'язаними із транспортними білками. У клітинах водорозчинні вітаміни вільно циркулюють у цитозолі та інших водянистих компартментах, в той час як жиророзчинні депонуються у жировій тканині і печінці. Невеликий надлишок водорозчинних вітамінів може легко виводитись нирками.
Через те, що жиророзчинні вітаміни накопичуються в тілі, їх можна вживати у відносно великих кількостях час від часу, для того щоб задовольнити потреби організму, але водорозчинні повинні надходити більш регулярно.
Окрім того існує раціональна хімічна класифікація вітамінів, що базується на належності до певного класу сполук. Виділяють такі групи:
Вітаміни аліфатичного ряду (C, B3);
Вітаміни аліциклічного ряду (A, D);
Вітаміни ароматичного ряду (K);
Вітаміни геретроциклічного ряду (B1, B2, B5, B6, B9, B12, H, E).
Особливості впливу основних вітамінів
Вітамін А - міститься в рибі, морепродуктах, абрикосах, печінці. Він забезпечує нормальний стан шкіри і слизистих оболонок, поліпшує зір, поліпшує опір організму в цілому.
Вітамін B1 - знаходиться в рисі, овочах, птахах. Він зміцнює нервову систему, пам'ять, поліпшує травлення.
Вітамін B2 - знаходиться в молоці, яйцях, капусті брокколі. Він зміцнює волосся, нігті, позитивно впливає на стан нервів.
Вітамін РР - у хлібі з грубого помолу, рибі, горіхах, овочах, м'ясі, сушених грибах, регулює кровообіг і рівень холестерину.
Вітамін В6 - у цільному зерні, яєчному жовтку, пивних дріжджах, квасолі. Благотворно впливає на функції нервової системи, печінки, кровоутворення.
Вітамін В5 (пантотенова кислота) - у квасолі, кольоровій капусті, яєчних жовтках, м'ясі, регулює функції нервової системи і рухову функцію кишечнику.
Вітамін B12 – у м'ясі, сирі, продуктах моря, сприяє кровоутворенню, стимулює ріст, сприятливо впливає на стан центральної і периферійної нервової системи.
Фолієва кислота – у савійській капусті, шпинаті, зеленому горошку, необхідна для росту і нормального кровоутворення.
Вітамін Н (біотин) – у яєчному жовтку, помідорах, неочищеному рисі, соєвих бобах, впливає на стан шкіри, волосся, нігтів і регулює рівень цукру в крові.
Вітамін С – у шипшині, солодкому перці, чорній смородині, обліписі, корисний для імунної системи, сполучної тканини, кісток, сприяє загоєнню ран.
Вітамін D – у печінці риб, ікрі, яйцях, зміцнює кістки і зуби.
Вітамін Е - у горіхах і рослинних оліях, захищає клітки від вільних радикалів, впливає на функції статевих і ендокринних залоз, сповільнює старіння.
Вітамін К - у шпинаті, салаті, кабачках і білій капусті, регулює згортуваність крові.
Презентацію виконала
Учениця 11-А класу
ЗОШ№32
Шавурська Марія


Презентація на тему «Нітроген» (варіант 2)


title: Презентація на тему «Производство серной кислоты»

text:
Производство серной кислотыH2SO4
« Едва найдется другое, искусственно добываемое вещество, столь часто применяемое в технике, как серная кислота…»
(Д. И. Менделеев)
Серная кислота
H2SO4 cуществует в природе как самостоятельное химическое соединение, представляет собой бесцветную маслянистую жидкость без запаха плотностью 1,83 г/см3
Пагубно действует на растительные и животные ткани, отнимая от них воду, вследствие чего они обугливаются
С водой смешивается во всех соотношениях, причём при разбавлении соединения водой происходит сильное разогревание, сопровождающееся разбрызгивание жидкости. Разбавляем по правилу: «Химик! Запомни как оду! Лей кислоту в воду!!!»
Одна из самых сильных кислот. В водных растворах практически полностью диссоциирует на ионы:
H2SO4  = 2 Н+ + SO42-
     Раствор оксида серы (+6) SO3 в серной кислоте называется олеумом H2SO4●SO3
VIII век – арабский алхимик Аджабир ибн Хайян
 получил «кислые газы» из «зеленого камня»
(железного купороса).
IX век – персидский алхимик Ар-Рази получал
прокаливанием смеси медного и железного купороса
 XIII век – европейский алхимик Альберт Магнус усовершенствовал способ.
XV век – алхимики 300 лет получали серную кислоту из пирита FeS2
В середине XVIII столетия было обнаружено, что свинец не растворяется в серной кислоте, поэтому стеклянное оборудование заменили на металлическое
1740-46 г.г. – был построен первый сернокислотный завод в Англии с использованием свинцовых камер.
1926 г. – в СССР построена первая башенная установка на Полевском металлургическом заводе (Урал) - малоэффективна.
1903 г. – запуск первой в России контактной установки на Тентелеевском химическом заводе (Петербург), к 1913 г. работало 6 систем (производство до 5 тыс.т.). Далее контактная система получила распространение во всём мире (Германия, Англия, США…)

История развития     производства
         Исходное сырье
Сырьё – исходный материал для производства промышленных продуктов.
В мире 75% получают из серы.
В России 60% получают из серы.
В Японии 60% из отходящих газов.
 S(самородная сера)
 H2S(сероводород)
Cu2S, ZnS, PbS (цветные металлы)
 CaSO4*2H2O (гипс)
 FeS2 (пирит) – содержание серы 54,3%. Концентраты минерала получают в результате обогащения руд цветных металлов на обогатительных фабриках.
С 2005 г. пиритный концентрат для поставляется только с Учалинского ГОКа (годовая мощность 2,5 млн.т), входящего в состав Уральской горно-металлургической компании.

Технологическая схема производства
пирит
сжигание
Ваннадиевый
 катализатор
Поглотительная
 башня
серная кислота
теплота
Воздух (+кислород)
теплота
склад
SO2
SO3
H2SO4

   Технология – наука о наиболее экологичных способах и процессах получения сырья, полупродуктов и продуктов.
                                  I стадия
Обжиг сырья (пирита) и получение оксида серы SO2.
4FeS2+11O2=2Fe2O3+8SO2 + Q
(минерал пирит.)

Характеристика реакции: экзотермическая, необратимая, окислительно-восстановительная.

Печь для обжига в «кипящем» слое
        Оптимальные условия     I стадии
Воздух, обогащенный кислородом.
t=8000 , теплота экзотермической реакции отводиться.
«Кипящий» слой (увеличение площади соприкосновения).
Время обжига - несколько секунд.

    Принципы производства  I стадии  (печь для обжига с «кипящим» слоем)

1. «Кипящий» слой.
2. Большая мощность.
3. Механизация и автоматизация.
4. Непрерывность.
5. Принцип противотока.
       Подготовка сырья для   II стадии(циклон, электрофильтр, сушильная башня)

Прежде чем приступить ко II стадии SO2 очищают от пыли:
1. “Циклон” – от крупных частиц пыли.
2. Электрофильтр – от мелких частиц пыли
Осушить в сушильной башне
Нагреть до t=4000 в теплообменнике

Циклон и электрофильтр(принцип действия – центробежная сила, притяжение заряженных частиц)
Сушильная башня(принцип действия – поглощение воды концентрированной серной кислотой)
Принципы II стадии (контактный аппарат)
   2 SO2 + O2 ↔ 2 SO3 + Q
(обратимая, каталитическая, экзотермическая)
1. Понижают температуру от 6000С до 4000С.
2. Катализатор V2O5 на керамике.
3. Противоточное движение.
4. Теплообмен.
             Выход продукта 99,2%
Контактный аппарат
III Стадия (поглотительная башня)
SO3+H2O=H2SO4+Q (до 3000C)
Увеличивают площадь соприкосновения (керамические кольца Рашига)
Отводят продукты реакции
Орошают 98% серной кислотой, образуется олеум(раствор SO3 в H2SO4)
Поглотительная башня
Технологическая схема производства
Транспортировка и хранение серной кислоты
Транспортируют в железнодорожных и автоцистернах из кислотостойкой стали
Хранят в герметически закрытых емкостях из полимера или нержавеющей стали, покрытой кислотоупорной плёнкой

ПРОизводство серной кислоты в мире(170-173 млн.т)
Потребление серной кислоты в мире(174-178 млн.т)
     потребление серной кислоты
1. Производство минеральных удобрений.
2. Производство сульфатов (солей серной кислоты).
3. Производство синтетических волокон.
4. Черная и цветная металлургия.
5. Производство органических красителей.
6. Спирты, кислоты, эфиры(орг. вещества).
7. Пищевая промышленность(патока, глюкоза), эмульгатор (загуститель) Е513.
8. Нефтехимия(минеральные масла).
9. Производство взрывчатых веществ.

Структура потребления серной кислоты в России
Экологический ущерб производства
При аварийных выбросах в атмосферу попадают соединения серы:
SO2;SO3; H2S; H2SO4; Fe2O3(пыль)
Последствия: «закисление» почв и водоёмов, «металлизация» атмосферы

РЕШЕНИЕ ЭКОЛОГИЧЕСКИХ ПРОБЛЕМ:
Непрерывность технологического процесса;
Комплексное использование сырья;
Совершенствование технологического оборудования.


title: Презентація на тему «Сульфур» (варіант 1)

text:
Характеристика  елемента та утворених ним сполук, кругообіг елемента в природі

СУЛЬФУР

Періодична система хімічних елементів Д.І.Менделєєва
Періоди
1
2
3
4
5
6
7
Ряди
1
2
3
4
10
9
8
7
5
6
                                          Групи елементів
I
II
VI
V
VII
III
IV
VIII

 S
Алотропні модифікації Сульфура
пластична
кристалічна
ромбічна
моноклінна
сірка
Хімічні властивості
При незначному нагріванні сірка енергійно реагує із багатьма металами (з рідкою ртуттю), воднем, виступаючи як окисник:
Fe +S      FeS
2Al+3S      Al2S3
H2+S      H2S
При дії кисню і галогенів (Cl, F) сірка виявляє відновні властивості:
S+O2      SO2
S+2Cl2     SCl4
H2S (сірководень) – газ з різким неприємним запахом, дуже отруйний. У розчинах – це слабка кислота.
SO2 (сірчистий газ) - оксид Сульфуру (ІV) за звичайних умов - безбарвний газ з різким запахом, є отруйним. Це кислотний оксид добре розчинний у воді. Частково реагує з водою з утворенням сульфітної кислоти:
SO2+H2O      H2SO3
SO3 - оксид Сульфуру (VI), безбарвна рідина, твердне за t0 < 16,8 0С, перетворюючись на світлу кристалічну масу, схожу на мед, енергійно сполучається з водою, утворюючи сульфатну кислоту:
SO3+H2O      H2SO4
Сполуки Сульфуру в природі
  мірабіліт
(глауберова сіль)
пірит
свинцевий блиск
цинкова обманка
(галеніт)
гіпс
(сфалерит)

Кругообіг Сульфуру в природі


title: Презентація на тему «Спирти» (варіант 3)

text:
спирти

Історія спирту
Етиловий спирт, точніше рослинний хмільний напій, що його містить, був відомий людству з глибокої давнини. Вважається, що не менш, ніж за 8000 років до нашої ери люди виготовляли легкі спиртні напої з фруктів і меду.
Вперше спирт з вина отримали в 6-7 століттях арабські хіміки, а першу пляшку міцного алкоголю (прообразу сучасної горілки) виготовив перський алхімік Ар-Рази в 860 році.Структурна формула етанолу
У Європі етиловий спирт був отриманий із продуктів бродіння в 11-12 столітті в Італії.
До Росії спирт вперше потрапив у 1386 році, коли генуезьке посольство привезло його з собою під назвою «аква віта» і презентувала царського двору.
У 1660 році англійський хімік і богослов Роберт Бойль вперше отримав зневоднений етиловий спирт, а також відкрив його деякі фізичні і хімічні властивості, зокрема виявивши здатність етанолу бути високотемпературним пальним для пальників. Абсолютний (безводний) етиловий спирт був отриманий у 1796 році російським хіміком Т.Є. Ловіцем.
У 1842 році німецький хімік Якоб Генріх Вільгельм Шіль (1813-1889) відкрив, що спирти утворюють гомологічний ряд, відрізняючись на деяку постійну величину. Щоправда, він помилився описавши її як C2H2. Через два роки, інший хімік Шарль Жерар встановив правильне гомологічної співвідношення CH2 і передбачив формулу і властивості невідомого в ті роки пропілового спирту.
У 1850 році англійський хімік Олександр Вільямсон, досліджуючи реакцію алкоголятів з етилйодидом, встановив, що етиловий спирт є похідним від води з одним зміщенням Гідрогеном, експериментально підтвердив формулу C2H5OH.
Історія спирту
Вперше синтез етанолу дією сірчаної кислоти на етилен здійснив у 1854 році французький хімік Марселен Бертло.
Перше дослідження метилового спирту було проведено в 1834 році французькими хіміками Жаном-Батистом Дюма і Еженом Пеліго; вони назвали його «метиловим або деревним спиртом», так як він був виявлений в продуктах сухої перегонки деревини. Синтез метанолу з метилхлориду здійснив французький хімік Марселен Бертло в 1857 році. Ним же вперше був відкритий в 1855 році ізопропіловий спирт, синтезований дією на пропен водної сірчаної кислоти.
Вперше третинний спирт (трет-бутанол, 2-метил-пропан-2-ол) синтезував в 1863 році відомий російський вчений А. М. Бутлеров, поклавши початок цілої серії експериментів у цьому напрямку.
Молекула етиленгліколю, найпростішого діолу
Представник двоатомних спиртів — етиленгліколь — вперше був синтезований французьким хіміком А. Вюрцом в 1856 році. Триатомний спирт — гліцерин — був виявлений у природних жирах ще в 1783 році шведським хіміком Карлом Шеєле, однак його склад був відкритий тільки в 1836 році, а синтез здійснено з ацетону в 1873 році Шарлем Фріделем.
Класифікація спиртів
Якщо до складу молекули спирту входить одна гідроксильна група, то такий спирт називають одноатомним, коли дві — двоатомним і т. д. Спирти, молекули яких містять дві і більше гідроксильних груп, називають багатоатомними. Якщо спирт походить від насиченого вуглеводню, то його називають насиченим, а коли від ненасиченого, то ненасиченим. В залежності від типу атома, до якого приєднана гідроксильна група спирти поділяють на первинні, вторинні та третинні.
Спирти, як і вуглеводні, утворюють гомологічні ряди. Кожний наступний член цього ряду відрізняється від попереднього на гомологічну різницю -CH2-.
Назви спиртів походять від назв вуглеводневих радикалів, що входять до складу молекули спиртів. Міжнародні їх назви утворюються з назв відповідних вуглеводів з додаванням закінчення ол. Наприклад, CH3—OH — метиловий спирт, або метанол; C2H5—OH — етиловий спирт, або етанол і т. д.
Загальна формула одноатомних насичених спиртів CnH2n+1OH або R—OH, де R — вуглеводневий радикал. В таблиці наведений гомологічний ряд насичених одноатомних спиртів.
Нижчі спирти (з малою кількістю атомів Карбону в молекулі) при звичайній температурі є леткими рідинами, а вищі, починаючи з C15H31—OH, — тверді речовини. Нижчі спирти з водою зміщуються у всіх співвідношеннях. З підвищенням молекулярної маси розчинність спиртів зменшується. Усі спирти легші від води. В міру збільшення молекулярної маси температура кипіння спиртів підвищується.
Хімічні властивості спиртів
Кислотно-основні властивості
Дегідратація
Естерифікація
Реакція окиснення
Кислотно-основні властивості
Характерною хімічною властивістю спиртів є їх здатність Характерною хімічною властивістю спиртів є їх здатність взаємодіяти з лужними металами і заміщувати гідроксильні атоми водню атомами металу з утворенням речовин, які називають алкоголятами. Наприклад:
2C2H5—OH + 2Na → 2C2H5—ONa + H2 ↑.
Інші атоми Гідрогену, котрі зв'язані безпосередньо з Карбоном, у реакцію не вступають. На прикладі цих реакцій науковці вперше зустрілись з явищем впливу одних атомів на інші в молекулі. Суть цього впливу можна показати на прикладі молекули етилового спирту, електронну будову якої можна зобразити в такому вигляді:будову якої можна зобразити в такому вигляді:

Кислотно-основні властивості
Гідроксильний атом Гідрогену займає в молекулі особливе положення. На відміну від інших атомів Гідрогену, він не безпосередньо зв'язаний з атомом Карбону, а через Оксиген. Атом Оксигену, як активніший елемент більше, ніж Карбон, відтягує до себе спільну електронну пару. Внаслідок цього гідроксильний атом Гідрогену слабкіше зв'язаний в молекулі, ніж інші атоми Гідрогену, і є більш «рухливим», тому порівняно легко витісняється атомом металу. Реакції спиртів з металами в дечому нагадують реакції кислот з металами. В молекулах спиртів гідроксильні атоми Гідрогену значно тісніше зв'язані з Оксигеном, ніж у молекулах кислот. Тому спирти на відміну від кислот не дисоціюють у воді і іонів Гідрогену не утворюють.
У спиртах можуть заміщатися не лише гідроксильні атоми Гідрогену, а і вся гідроксильна група. Наприклад, при нагріванні етилового спирту з бромоводнем утворюється бромоетан:
Дегідратація
Для спиртів характерним є також реакції дегідратації (відщеплення води). Так, при нагріванні вище 160°С етилового спирту з надлишком концентрованої сульфатної кислоти як водовіднімаючого засобу від одної молекули спирту відщеплюється одна молекула води і етиловий спирт перетворюється в етилен:																																																								При При слабшому нагріванні (близько 140°С) суміші етилового спирту з сульфатною кислотою при надлишку спирту молекула води відщеплюється не від однієї, а від двох молекул спирту, внаслідок чого утворюється не етилен, а діетиловий ефір:
Естерифікація
Крім того, для спиртів характерні також реакції взаємодії з кислотами, внаслідок чого утворюються складні ефіри. При цьому за рахунок гідроксильної групи кислоти і гідроксильного атома Гідрогену спирту утворюється молекула води, а за рахунок залишків молекул кислоти і спирту — молекули складного ефіру. Наприклад, при легкому нагріванні (не вище 100 °C) етилового спирту з сульфатною кислотою утворюється сульфатноетиловий ефір або діетилсульфат:
Реакція окиснення

C2H5OH + O2 → CO2 + H2O


title: Презентація на тему «Вода. Твердість води»

text:
Вода. Твердість води
план
Поняття твердості води
Одиниці вимірювання
Способи усунення твердості
Зображення води

Поняття твердості води
Тве́рдість води́ — якщо вода містить значні кількості солей кальцію і магнію, то таку воду називають твердою, а коли цих солей зовсім немає, або вони містяться в незначних кількостях, то — м'якою.
Відрізняють тимчасову, або карбонатну, твердість води і сталу. Тимчасова твердість обумовлюється наявністю кислих карбонатів (гідрокарбонатів) кальцію і магнію: Ca(HCO3)2 і Mg(HCO3)2, а стала — наявністю сульфатів і хлоридів кальцію і магнію: CaSO4, MgSO4, CaCl2 і MgCl2. Загальна твердість води являє собою суму тимчасової і сталої твердості.
Тверда вода непридатна майже для всіх галузей виробництва. Так, наприклад, тверду воду не можна вживати для прання білизни, миття шерсті і фарбування тканин, бо в ній мило втрачає свою мийну здатність. Це пояснюється тим, що розчинний у воді стеарат натрію С17Н35COONa, який становить головну складову частину мила, переходить у нерозчинний стеарат кальцію (або магнію), утворюючи так зване кальцієве (або магнієве) мило:
2С17Н35COONa + CaSO4 = Са(С17Н35СОО)2 ↓ + Na2SO4
При цьому мильна піна утворюється тільки після повного осадження іонів кальцію і магнію, на що непродуктивно витрачається багато мила. Крім того, утворюваний осад кальцієвого і магнієвого мила міцно осідає на волокнах тканин і забруднює їх, а при фарбуванні утворює плями.
Тверда вода непридатна і для цілого ряду інших виробництв: паперового, шкіряного, крохмального, спиртового тощо. Вона непридатна і для паросилового господарства, бо при кип'ятінні води утворюється накип, який погано проводить тепло, внаслідок чого збільшується витрата палива. Накип викликає інтенсивне руйнування стінок котлів, що може призвести до аварії.
Для приготовлення їжі тверду воду теж не вживають, бо в ній погано розварюються м'ясо і овочі. Для пиття вона теж непридатна.

Одиниці вимірювання
Для чисельного вираження твердості води вказують концентрацію в ній катіонів кальцію та магнію. Рекомендована одиниця СІ для вимірювання концентрації — моль на кубічний метр (моль/м³), але, на практиці, для вимірювання твердості частіше використовується мілімоль на літр (ммоль/л).
У різних країнах використовуються різні позасистемні одиниці — градуси твердості.

Способи усунення твердості
Для зниження твердості води застосовують різні способи. Серед них найбільш поширеним є так званий содово-вапняний спосіб. Суть його полягає в тому, що до води додають розраховану кількість розчину гідроксиду кальцію Са(ОН)2 (вапняна вода) і соди Na2CO3. Розрахунок кількості розчинів Са(ОН)2 та Na2CO3 проводять за такими формулами:
VСа(ОН)2 = (Твкарб*VH2O)/(1000*CСа(ОН)2)таVNa2CO3 = (Твнекарб*VH2O)/(1000*CNa2CO3)де CСа(ОН)2 та CNa2CO3 - концентраціїї Са(ОН)2 та Na2CO3 відповідно у моль/дм3,V - об'єми води та розчинів реагентів у см3; Твкарб та Твнекарб - карбонатна та некарбонатна твердості пом'якшуваної води у моль/дм3.

Способи усунення твердості
Гідроксид кальцію знижує карбонатну (тимчасову) твердість:
Ca(НСО3)2 + Са(ОН)2 = 2СаСО3 ↓ + 2Н2О
Mg(НСО3)2 + Са(ОН)2 = MgCO3 ↓ +CaCO3 ↓ +2Н2О
Сода знижує сталу твердість води:
СаСl2 + Na2СО3 = СаСО3 ↓ +2NaCl
MgSO4 + Na2СО3 = MgCO3 ↓ + Na2SO4

Способи усунення твердості
Утворені осади карбонатів кальцію і магнію відфільтровують. Карбонатну твердість можна усунути також шляхом нагрівання води до кипіння. При цьому кислі карбонати розкладаються з утворенням нормальних карбонатів кальцію і магнію, які виділяються в осад:
Са(НСО3)2 = СаСО3 ↓ + Н2О + СО2 ↑
Mg(НСО3)2 = MgСО3 ↓ + Н2О + СО2 ↑
Тому карбонатну твердість називають також тимчасовою.
Також дієвим та економічно вигідним є використання іонітів(іоннообмінних смол) які за рахунок заміщення металу солей твердості на натрій, при повному насиченні смоли, її регенерують.

Зображення води
Зображення води
Зображення води
Зображення води


title: Презентація на тему «Хімія в побуті» (варіант 2)

text:
0-0,5
5-20
0,5-2
5-10
10-30
20-50
0-10
10-15


title: Презентація на тему «Правила безпечного використання засобів побутової хімії» (варіант 1)

text:
Правила безпечного використання засобів побутової хімії.
Підготувала
Матюхова Ольга
учениця 10-А класу
План
1.  Засоби побутової хімії.
2. Особливо небезпечні речовини
3. . Символи,які попереджають про шкідливість продукту

Засоби побутової хімії.
. До товарів побутової хімії відносять клеї, абразивні матеріали, засоби для прання і миття, засоби для чищення, лакофарбові товари, засоби по догляду за житлом. предметами побуту, садом і городом і ін.

 ДИТЯЧІ КОСМЕТИЧНІ ЗАСОБИ
Існують і загальноприйняті в усім світі вимоги до тих або іншим дитячим косметичним засобам. Це гіпоалергенність, натуральна основа, відсутність штучних барвників, а для мийних засобів - нейтральне значення рН. І тому рецептура їх, незалежно від країни й фірми-виробника, багато в чому однакова. Різні тільки деякі складові - активні добавки, біокомпоненти.
ДИТЯЧІ КОСМЕТИЧНІ ЗАСОБИ
. Особливо небезпечні речовини.

а) агресивні речовини (кислоти, луги, аміак, хлороводень, хлор, озон);
 б) легкозаймисті речовини (спирти, ацетон, рідкі вуглеводні);
 в) ртуть та демеркуризація.
Символи,які попереджають про шкідливість продукту
Подразнюючий .Слід не допускати попадання в очі, а також ретельно мити руки після роботи з цією речовиною. Намагайтеся також працювати в добре провітрюваних приміщеннях
Шкідливий
Цей значок найчастіше зустрічається на упаковках з розчинниками, лаками і фарбами. Він говорить про те, що продукт містить одне або кілька шкідливих чи токсичних речовин.

Їдкими можуть бути, різні засоби з очищення каналізаційних труб. До складу продукту входить луг у великій концентрації. А, при попаданні на шкіру засіб може викликати важкі опіки і серйозні пошкодження шкіри..
Небезпечний для навколишнього середовища
 Цей символ попереджає про шкідливість продукту для природи. До його складу можуть входити речовини, що створюють загрозу.
Для безпечного, ефективного і швидкого чищення слідуйте, будь ласка, наступним рекомендаціям:
.

1 Ніколи не вдихайте пари чистячих засобів! Це небезпечно для здоров'я!
2 Завжди зберігайте засоби в недосяжному для дітей місці.
3 Не допускайте потрапляння чистячих засобів в очі і на слизові оболонки.
4Перед застосуванням засобу уважно вивчите етикетку виробу - виробник завжди вказує необхідні температурні режими, оптимальний спосіб чищення та іншу важливу інформацію
1Категорично забороняється розпорошувати і наносити засоби для боротьби зі шкідливими комахами на продукти харчування, питну воду та корм для тварин! Якщо в будинку є акваріум з рибами - перед застосуванням аерозолів обов'язково накрийте його.
2Засоби від мурашок у вигляді порошків забороняється застосовувати поблизу (мінімум на 10 метрів) відкритих водоймів та джерел питної води!
3Після нанесення даних засобів на дачній або садовій ділянці не дозволяйте дітям гратися поблизу оброблених ділянок кілька днів.
4Після застосування засобів ретельно з милом вимийте руки.
Ознаки отруєння  препаратами побутової хімії.
Перша допомога  при отруєнні препаратами побутової хімії .
1Якщо препарат потрапив у шлунок, необхідно негайно викликати «швидку допомогу».
2До її приїзду потрібно викликати у потерпілого блювання, дати випити дві-три склянки води кімнатної температури.
3Після цього дати випити рослинну олію, молоко, збитий яєчний білок або білкову воду.
4Якщо отруєний утратив свідомість, його треба  покласти на бік.
Пам’ятайте! Кожний з препаратів побутової хімії має свої специфічні властивості. Всі побутові хімікати потребують підвищеної обережності під час поводження з ними, тому що вони потенційно небезпечні для здоров’я!


title: Презентація на тему «Сполуки неметалічних елементів з Гідрогеном»

text:
-1
0
+1
-2
-3
+2
+3
+4
+5
-   +
+ Me


Презентація на тему «Природні джерела органічних речовин» (варіант 1)


title: Презентація на тему «Хімія в косметиці»

text: THE END


Презентація на тему «Місце хімії серед інших наук про природу» (варіант 1)


title: Презентація на тему «Органічні речовини як основа сучасних матеріалів. Штучні й синтетичні волокна»

text:
Органічні речовини як основа сучасних матеріалів. Штучні й синтетичні волокна.

Полімери (гр. polimeres – «багато частин») – це продукти сполучення багатьох молекул в одну велику молекулу, внаслідок чого змінюються властивості вихідного продукту

Основними представниками полімерних матеріалів є:
пластмаса
каучуки
волокна
Термопластичні полімери – полімери, які після нагрівання і подальшого охолодження зберігають свої властивості (поліетилен, поліпропілен, полістирол, полівінілхлорид).
Термореактивні полімери – полімери, які після нагрівання і подальшого охолодження втрачають пластичність та деякі інші властивості (фенолформальдегідні смоли).

Волокна — це довгі гнучкі нитки, які виробляють із природних або синтетичних полімерів і використовують для виготовлення пряжі й текстильних виробів.

    Природні волокна
Рослинні волокна формуються на поверхні насіння (бавовна), у стеблах і листі (коноплі, льон). їхня основа — целюлоза.
Тваринні волокна є білковими полімерами. Більшість вовни виробляють із шерсті овець. Шовк — це речовина, яку виділяють особливі залози тутового шовкопряда.   Бавовна відзначається термічною стійкістю, вовна — еластичністю, а шовк — високою міцністю і характерним блиском.

Хімічні волокна — волокна, які одержують з продуктів хімічної переробки природних полімерів або з синтетичних полімерів.
Штучні волокна
Синтетичні волокна
Добувають переробкою природних
полімерів, здебільшого целюлози
Виробляють із органічних сполук, здійснюючи хімічні реакції.

Схема добування штучного волокна

Ацетатне волокно досить міцне, м’яке, майже не збігається під час прання, мало мнеться, має приємний блиск, низьку теплопровідність, тому добре зберігає тепло.

Вихідною сировиною для його добування є ацетати целюлози, які утворюються при ацетилюванні целюлози оцтовим ангідридом
Продуктом ацетилювання є триацетат целюлози, який погано сполучається з пластифікаторами, погано розчиняється в більшості органічних розчинників і його використовують для виробництва кіноплівки. Це — первинний ацетат. Для підвищення його розчинності частковим омиленням переводять первинний ацетат в діацетат целюлози (вторинний ацетат):

Віскозне волокно добувають із целюлози, яку обробляють розчином лугу й сірковуглецю. Тканина із віскозного волокна приємна на дотик, м’яка, легко й рівномірно зафарбовується, крізь неї добре проникає повітря.

Схема добування синтетичного  волокна

Найбільш поширеним є волокно капрон. Добувають його із капролактаму. Розплавлену смолу пропускають крізь фільєри. Цівки смоли охолоджують, їх витягують й добувають волокно.
Волокно має високу механічну міцність (не поступається сталі), хімічну стійкість, високу еластичність, стійкість до стирання, стійкість до багаторазового згинання, не вбирає вологи, тому не гниє.

Капрон використовують для виготовлення блуз, шкарпеток, шарфів, штучного хутра, килимових виробів, рибальських сіток.

Волокно нітрон має високу міцність, еластичність, низьку теплопровідність, високу світлостійкість. Нітрон стійкий до кислот, але розкладається концентрованими розчинами лугів. Із волокна виготовляють тканини для костюмів, штучного хутра з пухнастим ворсом, килимові покриття.

Лавсан нагадує вовну, але є міцнішим. Вироби із нього не потребують прасування. Лавсан руйнується кислотами і лугами, але стійкий до органічних розчинників. Нитки із лавсану використовують у сумішах  із бавовною, вовною і льоном для покращення їх якості. Лаван використовують для виготовлення трикотажу, декоративних тканин, штучного хутра, електроізоляційних матеріалів, бензино- нафтостійких шлангів, виробництві шин.

Біологічно активні волокна здатні захищати організм людини від дії мікроорганізмів або проявляти лікувальні властивості. Якщо в полімер ввести антибіотики, то добувають бактерицидні волокна, з яких виготовляють марлю, серветки, білизну, протези трубчастих органів. Волокна, які випромінюють радіоактивні ізотопи використовують для лікування деяких шкірних захворювань.


title: Презентація на тему «Алмази»

text:
Алмази
Діаманти
Природа класично виготовляє алмаз у формі октаедра (восьмигранника). Після ограновування алмаз називають вже діамантом. Цінність діамантів визначається правилом чотири "К":
 1. Каратность (міра ваги - 0,2 г).
 2. "Клеріті" (прозорість або чистота).
 3. Колор (колір).
 4. "Кат" (ограновування).
 Алмази найчастіше не мають кольору, але існують виключення. Знаменитий "Орлів" вагою 195 карат - темно-коричневий, таємничо зниклий на початку століття "Фіорентіно" вагою 137 карат - золотисто-жовтого кольору. Дуже цінуються червоні алмази, яких сущетвует всього лише 5 в світі.

Таємниці діамантів
1. Лише 1% всіх огранованих алмазів має вагу більше 1 карата.
 2. Найбільший в світі алмаз "Куллінан", здобутий в Південній Африці, мав вагу 3106 карат. Його купив уряд Трансвааля і подарувало Едуарду VII. Він наказав камінь розпиляти і з найбільшого шматка отримали діамант "Зірка Африки".
 3. Середньосвітова ціна за один карат діаманта 500 німецьких марок. Не слід купувати діаманти з рук, оскільки дуже велика вірогідність обману: вам можуть продати циркон, берил, безбарвний топаз.
 4. Царський діамант 18 грудня 1991 р. відомий ізраїльський ювелірний король Цві Егуда подарував Росії унікальний чорний діамант вагою 21,18 карата. Це вже другий чорний діамант в колекції Діамантового фонду Кремля. Вважається, що це перший полірований діамант Росії, виготовлений між 1830-1840 рр. на фабриці Макарова в Санкт-Петербурзі. Микола І подарував діамант одному з предків Цві на знак вдячності за угоду, яка пов'язала царський двір з будинком Ротшильдов у Франкфурті.

 Кохінор
 Легендарный бриллиант, первое упоминание о котором относится к 1304 году. Существует поверье, что когда-то этот камень был вправлен в трон шаха Джехана в качестве павлиньего глаза. По преданиям, возраст этого уникального самоцвета равен возрасту древнеиндийского героя Викрамадитья, то есть отсчитывается от 56 года до нашей эры. Но более достоверно история алмаза прослеживается только с XII века. По записям "Бабур-наме" султана Бабура (1483—1530), алмаз очутился в сокровищнице Дели после завоевания султаном Ала-Аддином Хильджи в 1304 году княжества Мальва, где в течение нескольких столетий являлся родовой драгоценностью раджей. Основатель династий Великих Моголов и мусульманской империи в Индии, правнук Тимура, Бабур, в 1526 году стал властелином Индостана. Из его записок известно, что среди многочисленных сокровищ, принесенных им в виде дани наследнику — сыну Хамаюну, находился и крупный алмаз.По другой легенде, алмаз являлся собственностью раджи княжества Гвалиора, который и преподнес камень падишаху Гамаюну. Однако из восемнадцати владельцев этого бриллианта часть была предательски умерщвлена, часть пала в сражениях, а оставшиеся в живых изгнаны и умерли в нищете.
      В средние века говорили, что он стоит "половины расходов всего мира". Камень принадлежал поочередно многим монархам в Индии и Персии, нередко похищался, но никогда не был предметом купли или продажи. Бриллиант овальной формы. После первой несколько грубоватой огранки весил 186,1 карата. Был подарен индийским магараджей в 1849 году английской королеве Виктории. Он показался ей тусклым и в 1852-ом году камень был вторично огранен. В итоге вес бриллианта уменьшился до 108,93 карата. Сейчас весит 105,6 карата. Принадлежит британской королевской семье.
Велика зірка Африки
 Найбільший діамант в світі. Отриманий із знаменитого алмазу Кулінан, який був найбільшим з будь-коли найденых на нашій планеті. У момент свого виявлення в 1905-ом року на копальні "Прем'єр" в Південній Африці, алмаз був розміром з крупний чоловічий кулак і важив 3106 каратів (більше 600 грамів). Уряд республіки Трансваальськой купив Кулінан і подарував його англійському королеві Едуардові VII до дня народження. Ограновуванням алмазу займався відомий амстердамський майстер Джозеф Ашер. При розколюванні Кулінан розпався на 9 крупних каменів і 96 осколків. "Велика зірка Африки" - найважчий з них. Він важить 530,20 карата, має 74 грані і вправлений в королівський скіпетр. Другий - "Мала зірка Африки" (317 каратів), укріплений на імператорській короні. Ті, кому пощастило бачити королеву Єлизавету Другу при всіх регаліях, могли спостерігати обоє ці надзвичайних діаманта.

Око ідола
 Плоский грушовидний камінь розміром з куряче яйце. У огранованому вигляді важить 70,2 карата. За переказами він служив другим оком Господнім в храмі Шріранген і теж був викрадений. Легенда свідчить, що він попав до Шаху Кашмірському, а той віддав його турецькому султанові як викуп за викрадену принцесу.

Регент
Легендарний алмаз, який був знайдений в 1701-ом року старателем-рабом недалеко від Голконди в Індії. У необробленому вигляді важив 410 каратів. Одним з його перших власників був прем'єр-міністр Англії Уїльям Піт. Ограновування цього діаманта виконане у вигляді подушечки і вага його складає 140,5 карата. До моменту продажу в 1717-ом року герцогові Орлеанському, діамант носив ім'я Піт. На честь герцога, який був регентом юного Людовика XV, він отримав ім'я "Регент". Пізніше діамант прикрасив корону, в якій коронували Людовика. Після Великої французької революції діамант належав Наполеону Бонапарту, який укріпив його в рукоятці свого меча. В даний час Регент виставлений в Луврі.

Санси
Грушовидний діамант вагою 55,23 карата, знаменитий не лише своєю неповторною красою, але і неймовірно заплутаною історією. Він був названий на честь першого відомого його власника Нікола Харлі де Санси, якого помилково вважали французьким послом в Туреччині. Насправді він був депутатом французького парламенту і наближеним короля Генріха III. Коли Генріх облисів, він позичив в Санси його діамант і носив його на своєму береті. У 1605-ом року Санси продав діамант англійському королеві Джеймсу I. В середині XVII століття "Санси" попав до кардинала Мазаріні, а після його смерті разом із зі всією діамантовою колекцією кардинала був успадкований Бурбонами. Під час Великої французької революції діамант був проданий Конвентом за 1 мільйон франків одному іспанському маркізові. У 1828-ом року "Санси" купив Микола Демідов, представник роду знаменитих уральських заводчиків, який був мужом принцеси Матільди, дочки брата Наполеона, - Жерома Бонапарта, короля Вестфалії. В кінці XIX століття "Санси" був куплений у спадкоємців Миколи Демідова американським дипломатом, а пізніше британським дворянином Уїльямом Астором. У 1978-ом року представник четвертого покоління Асторов продав діамант Французькому національному музею.

Гортензія
Унікальний діамант персикового кольору вагою 20 каратами. Названий на честь голландської королеви Гортензії де Беахарніс, яка була дочкою Жозефіни і приймальною дочкою Наполеона Бонапарта. З часів Людовика XIV діамант Гортензія належав французькій королівській сім'ї. Зараз демонструється в Луврі.

Як відрізнити діамант від підробки чи імітації
1. У вас в руках імітація, якщо на камені залишаються подряпини після того, як провести після нього наждачкой, тоді як на діаманті подряпин не зробиш.
 2. Якщо камінь тепліє, якщо його небагато потримати на долоні, то це не діамант. Діамант завжди залишається холодним.
 3. Подихати на камінь: якщо він "запітніє" і пройдет деякий час, поки він поверне собі початкову прозорість - це не діамант, він не "потіє".
 4. На білому аркуші паперу накреслите пряму лінію, покладете на неї діамант: якщо зображення лінії не скривиться - це підробка. Справжній діамант обов'язково "зламає" лінію.
 5. Якщо кинути діамант в стакан з водою, він стає невидимим, а звичайний камінь буде відразу видний.


title: Презентація на тему «Кристалічні речовини»

text:
Кристалічні речовини

Криста́л  — тверде тіло з упорядкованою внутрішньою будовою, що має вигляд багатогранника з природними плоскими гранями: впорядкованість будови полягає у певній повторюваності у просторі елементів кристала (атомів, молекул, йонів), що зумовлює виникнення т.зв. кристалічної ґратки.
Завдяки подібній будові кристалічні речовини мають характерні властивості, як:
◘стала температура плавлення
◘ спайність
◘ анізотропія
◘ пружність
З кристалів складаються сніг і крига, гірські породи, цукор тощо.
Форми кристалів поділяють на сингонії.
Речовини, що не мають кристалічної ґратки, називають аморфними речовинами.
Рідкі кристали— специфічний стан речовини, якому властиві риси як рідини (текучість), так і кристалу (анізотропія властивостей).


title: Презентація на тему «Рідкі кристали» (варіант 2)

text:
Рідкі кристали

Рідкі кристали – речовини, що мають одномачно властивості як рідин (текучість), так і кристалів (анізотропія).

Першим, хто виявив рідкі кристали, був австрійський учений-ботанік Фрідріх Рейнітцер. Досліджуючи нову синтезовану ним речовину холестерилбензоат, він виявив, що при температурі 145°С кристали цієї речовини плавляться, утворюючи мутну, сильно розсіюючу світло, рідину. При продовженні нагріву після досягнення температури 179°С рідина прояснюється, тобто починає поводитися в оптичному відношенні, як звичайна рідина, наприклад вода.
 Довгий час фізики та хіміки в принципі не визнавали рідких кристалів, тому що їхнє існування руйнувало теорію про три стани речовини: твердий, рідкий і газоподібний. Вчені відносили рідкі кристали то до колоїдних розчинів, то до емульсій.
Детальніші дослідження, до яких Рейнітцер долучив відомого німецького фізика Отто Лемана, показали, що каламутна фаза не є двофазною системою, тобто не містить у звичайній рідині кристалічних включень, а є новим фазовим станом речовини. Цьому фазовому стану Леман дав назву «рідкий кристал» у зв'язку з властивостями рідини і кристала, що одночасно проявлялися ним.
Найважливішою властивістю рідких кристалів є зміна кольору під впливом температури. Вона була використана Дж. Фергюсоном у 1963 р. для виявлення невидимих простим оком теплових полів. Після того, як йому видали патент на винахід, інтерес до рідких кристалів різко зріс.
У 1965 р. в США зібралася Перша міжнародна конференція, присвячена рідким кристалам. У 1968р. американські вчені створили принципово нові індикатори для систем відображення інформації. Принцип їх дії заснований на тому, що молекули рідких кристалів, повертаючись в електричному полі, по-різному відображають і пропускають світло. Під впливом напруги, яку подавали на провідники, впаяні в екран, на ньому виникало зображення, що складається з мікроскопічних точок. І все ж тільки після 1973 р., коли група англійських хіміків під керівництвом Джорджа Грея синтезувала рідкі кристали з відносно дешевої і доступної сировини, ці речовини набули широкого поширення в різноманітних пристроях.
За своїми загальними властивостями рідкі кристали можна розподілити на дві групи:
Ліотропні
Термотропні
Ліотропні рідкі кристали проявляють властивості мезофаз при певних концентраціях мезогену у розчиннику, в той час як термотропні рідкі кристали є мезофазами в певних температурних межах.

Застосування рідких кристалів
Рідкокристалічний дисплей
Рідкокристалічні телевізори
Виготовлення інтегральних схем
Рідкокристалічні лазери

Рідкокристалічний дисплей
Рідкокристалічний дисплей  — це електронний пристрій візуального відображення інформації (дисплей), принцип дії якого ґрунтується на явищі електричного переходу Фредерікса в рідких кристалах. Дисплей складається з довільної кількості кольорових або монохромних точок (пікселів), і джерела світла або відбивача (рефлектора).
Кожна з кольорових точок рідкокристалічного дисплея складається з кількох комірок (як правило, з трьох), попереду яких встановлюються світлові фільтри (найчастіше — червоний, синій і зелений). Тобто колір певної точки і її яскравість визначається інтенсивностями світіння комірок, з яких вона складається.
Рідкокристалічні дисплеї мають низьке енергоспоживання, тому вони знайшли широке застосування, як в кишенькових пристроях (годинниках, мобільних телефонах, кишенькових комп'ютерах), так і в комп'ютерних моніторах, телевізорах тощо.
Піксель складається з: кольорового фільтра; горизонтального поляризатора; оточеного двома шарами скла рідкокристалічного шару, який здатен змінювати свою поляризацію; вертикального фільтра.
Екран LCD є масивом маленьких сегментів (пікселів), котрими можна маніпулювати для відображення інформації. LCD має кілька шарів, де ключову роль грають дві панелі, зроблені з вільного від натрію і дуже чистого скляного матеріалу, який називають субстратом або підкладкою. Проміжок між шарами заповнений тонким шаром рідкого кристалу. На панелях є борозенки, що надають їм спеціальної орієнтації. Борозенки розташовані паралельні між собою в межах кожної панелі, але борозенки однієї панелі перпендикулярні до борозенок іншої. Поздовжні борозенки утворюються внаслідок нанесення на скляну поверхню тонких плівок прозорого пластику, що потім спеціальним чином обробляється.
Борозенки орієнтують молекули рідкого кристалу однаково у всіх комірках. Молекули одного з типів рідких кристалів (нематиків) при відсутності напруги повертають вектори електричного (і магнітного) полів світлової хвилі на деякий кут у площині,
перпендикулярній до напрямку поширення світлового променя. Нанесення борозенок на поверхню скла дозволяє забезпечити однаковий кут повороту площини поляризації для всіх комірок. Проміжок між панелями дуже тонкий.
Створення телевізорів з рідкокристалічними екранами стало новою історичною віхою вживання рідких кристалів (LCD). Телевізори цього типу стають доступніші для покупців, тому що відбувається регулярне зниження цін, через вдосконалення технологій виробництва.
Екран LCD - це екран просвітного типу, тобто екран, який підсвічує із зворотного боку лампою білого кольору, а вічка основних кольорів (RGB - червоний, зелений, синій), розташовані на трьох панелях відповідних кольорів, пропускають або не пропускають через себе світло залежно від прикладеної напруги. Саме тому відбувається певне запізнювання картинки (час відгуку), особливо помітне при перегляді об'єктів, що швидко рухаються. Час відгуку в сучасних моделях різниться від 15мс (мілісекунди, 1мс - одна тисячна секунди) до 40мс і залежить від типу і розміру матриці. Чим менше цей час, тим швидше міняється зображення, немає явищ шлейфу і накладення картинок.
Час роботи лампи для більшості LCD-панелей майже на початковій яскравості - 60 000 годин (це вистачить приблизно на 16 років при перегляді телевізора по 10 годин в день). Для порівняння: в плазмових телевізорах яскравість за той же час зменшується набагато сильніше, а для кінескопних телевізорів (вигоряє люмінофор) поріг - 15000-20 000 годин (приблизно 5 років), потім якість помітно погіршується.
Кут огляду в рідкокристалічних телевізорах останніх моделей досягає 160-170 градусів по вертикалі і горизонталі, а це робить проблему набагато менш гострою, чим вона була кілька років тому.
Рідкокристалічні телевізори
Недоліком рідкокристалічних екранів є наявність непрацюючих пікселів. Непрацюючі пікселі - це пікселі, які постійно включені в якомусь одному стані і не міняють свій колір залежно від сигналу. Різні виробники допускають різну кількість непрацюючих пікселів на екрані, про що пишуть в інструкціях по використанню товару. Наприклад, в інструкції може бути написано "якщо на панелі ви виявили не більше чотирьох непрацюючих пікселів, то панель вважається повністю працездатною". У рідкокристалічних моніторах взагалі не допускається наявність непрацюючих пікселів, оскільки на монітор ми дивимося з набагато ближчої відстані, ніж на телевізор, і відразу можемо розгледіти це "сміття".
Успіхи в розробці матричних рідкокристалічних дисплеїв зробили можливим створення і масове виробництво електронних ігор в мініатюрному, так би мовити, кишенькового виконанні. Наприклад, всім відома гра «Ну, постривай!», освоєна вітчизняною промисловістю. Габарити цієї гри, як у записника, а основним його елементом є рідкокристалічний матричний дисплей, на якому висвічуються зображення вовка, зайця, курей і яєчок, що котилися по жолобах. Завдання гравця, натискаючи кнопки управління, примусити вовка, переміщаючись від жолоба до жолоба, ловити яєчка, що скочуються з жолобів, в корзину, щоб не дати їм впасти на землю і розбитися. Тут же відзначимо, що, крім розважального призначення, ця іграшка виконує роль годинника і будильника, тобто в іншому режимі роботи на дисплеї «висвічується» час і може подаватися звуковий сигнал в необхідний момент часу.
Ще один приклад ефективності союзу матричних дисплеїв на рідких кристалах і мікроелектронної техніки дають сучасні електронні словники, які почали випускати вЯпонії. Вони - це мініатюрні обчислювальні машинки розміром із звичайний кишеньковий мікрокалькулятор, в пам'ять яких введені слова на двох (або більше) мовах і які забезпечені матричним дисплеєм і клавіатурою з алфавітом. Набираючи на клавіатурі слово на одній мові, ви вмить отримуєте на дисплеї його переклад іншою мовою. Уявіть собі, як покращає і полегшиться процес навчання іноземних мов в школі і у вузі, якщо кожен учень буде забезпечений подібним словником. А спостерігаючи, як швидко вироби мікроелектроніки упроваджуються в наше життя, можна з упевненістю сказати, що такий час не за горами. Легко уявити і шляхи подальшого вдосконалення таких словників-перекладачів: перекладається не одне слово, а ціле речення. Крім того, переклад може бути і озвучений. Словом, впровадження таких словників-перекладачів обіцяє революцію у вивченні мов і техніці перекладу.
Поява в нашому сучасному житті органайзерів, здатних нагромаджувати, обробляти і аналізувати інформацію дозволяє користувачеві вести індивідуальне планування свого часу, враховуючи можливість виконання ряду дій, пов'язаних з контактами, зустрічами і так далі. Органайзер завчасно нагадає про настання часу і дати особливо важливих заходів.
Мініатюризація відбувається в даному випадку в основному через зменшення дисплея. Як видно, рідкокристалічний дисплей вирішує цю задачу дуже просто.
Виготовлення інтегральних схем
Союз мікроелектроніки і рідких кристалів виявляється надзвичайно ефективним не лише в готовому виробі, але і на стадії виготовлення інтегральних схем. Як відомо, одним з етапів виробництва мікросхем є фотолітографія, яка полягає в нанесенні на поверхню напівпровідникового матеріалу спеціальних масок, а потім у витравленні за допомогою фотографічної техніки так званих літографічних вікон. Ці вікна в результаті подальшого процесу виробництва перетворяться в елементи і з'єднання мікроелектронної схеми. Від того, наскільки малі розміри відповідних вікон, залежить число елементів схеми, які можуть бути розміщені на одиниці площі напівпровідника, а від точності і якості витравлення вікон залежить якість мікросхеми.
Не менш корисним виявилося вживання рідких кристалів (тепер уже нематичних) на стадії контролю якості літографічних робіт. Для цього на напівпровідникову пластину з протравленими літографічними вікнами наноситься орієнтований шар нематика, а потім до неї прикладається електрична напруга. В результаті в поляризованому світлі картина витравлених вікон виразно візуалізується. Більш того, цей метод дозволяє виявити дуже малі по розмірах неточності і дефекти літографічних робіт, протяжність яких всього 0,01 мкм.
Рідкокристалічні лазери
Нові лазери на основі рідких кристалів і світловипромінюючих полімерів об'єднують всі переваги лазерів на барвниках, газових і напівпровідникових лазерів. Так, лазери на барвниках можуть налаштовуватися на різну довжину хвилі, але вони мають великий розмір. Газові лазери - потужні і стабільні, але вони не можуть перебудовуватися, і також великі. Нарешті, діодні лазери (які застосовуються в CD і DVD програвачах) малі, але теж працюють тільки на одній частоті. Водночас, нові лазери вкрай малі: вони мають товщину меншу від товщини людської волосини. Вони стабільні і не «перестрибують» між різними модами випромінювання. Також їх можна переналаштовувати в широкому діапазоні частот - від ультрафіолету до інфрачервоного випромінювання. Для цього достатньо подавати на них потрібний електричний сигнал. Нарешті, вони вкрай дешеві у виробництві .
Завдяки своїм перевагам, подібні лазери можуть знайти застосування в медичних дослідженнях. У комбінації з волоконною оптикою можливе їх використання в дерматології, діагностиці раку та діабету. Також вони можуть бути застосовані в так званій технології біочіпів («лабораторія на чіпі»). Біочіпи комбінують на одній мікросхемі спектроскопічні вимірювання та аналіз. Таким чином, медичні працівники, фахівці з охорони навколишнього середовища та інші люди можуть з їх допомогою виконувати складні хімічні аналізи прямо «в польових умовах», не посилаючи зразки в лабораторію, і не чекаючи результатів .
Ще однією перспективною сферою застосування лазерів є ринок дисплеїв для телевізорів, комп'ютерів, мобільних телефонів і т.д. Лазери настільки малі , що можуть працювати як окремі пікселі екрану. Отже, з їх допомогою можливо отримувати яскраве і чітке зображення без використання фільтрів і задньої підсвічування. Крім того, подібні екрани будуть споживати менше енергії.


title: Презентація на тему «Кальцій» (варіант 1)

text:
КАЛЬЦІЙ   (Са)
Виконала
учениця  10-В класу
Рахімова Алла
Кальцій, також вапень, вапник або (Ca) – хімічний елемент з атомним номером 20, належить до лужноземельних металів. Елемент головної підгрупи ІІ групи 4 періоду періодичної системи хімічних елементів. На зовнішньому енергетичному рівні атома Кальцію міститься 2 спарених s-електрона, які він здатен енергійно віддавати при хімічних взаємодіях. Таким чином, Кальцій є відновником і у своїх сполуках має ступінь окиснення +2.
Фізичні властивості
У вільному стані кальцій — сріблясто-білий легкий метал.
Густина його 1,55 г/см³.
Температура плавлення:  851°С.
Температура кипіння:  1491 °C.
 Твердість кальцію невелика, він лише трохи твердіший за свинець та натрій.
Пластичність досить висока: кальцій легко можна пресувати і розкатувати в          тоненькі листочки.

Походження назвиНазва елементу «кальцій» походить від лат. calx, calcis — вапно («м'який камінь»). Вона була запропонована англійським хіміком Гемфрі Деві, в 1808 р. що виділив металевий кальцій електролізом. Деві змішував вологе гашене вапно з оксидом ртуті HgO на платиновій пластині, яка була анодом. Катодом служив платиновий дріт, занурений в рідку ртуть. В результаті електролізу виходила амальгама кальцію.Звідси ж походить і стара українська назва елементу, «вапень».
Поширення в природіЗа поширеністю в природі кальцій посідає п'яте місце серед хімічних елементів (3,6% маси земної кори). У зв'язку з високою хімічною активністю у вільному стані він не зустрічається. Найпоширенішими його сполуками є вапняк, крейда та мармур, які мають однаковий хімічний склад CaCO3, але різну кристалічну будову.Кальцій входить до складу багатьох мінералів (силікати, алюмосилікати, боросилікати, карбонати, сульфати, фосфати, ванадати, вольфрамати, молібдати, титанати, ніобати, флуориди, хлориди та ін.). Складова частина вапняків, мармуру тощо. Ці мінерали часто утворюють цілі гірські масиви. У великих кількостях зустрічаються також апатити і фосфорити, основою яких є фосфат кальцію Са3(РО4)2. Досить поширеним є мінерал гіпс CaSO4 · 2Н2О. Досить поширене є азотне добриво нітрат кальцію Ca(NO3)2 (кальцієва, або норвезька, селітра). Цінність нітрату кальцію як добрива  полягає   у тому, що іони кальцію Ca2+ позитивно впливають на структуру ґрунту.
Оксид кальцію CaO, негашене вапно — в'яжуча мінеральна кристалічна тугоплавка речовина білого кольору.
Вапно дуже широко застосовується у будівельній справі, а також у хімічній промисловості для одержання хлорного вапна. Щорічний світовий видобуток вапна становить сотні мільйонів тонн.
У будівництві використовують гашене вапно, тобто гідроксид кальцію. З цією метою негашене вапно обробляють водою. При цьому пористі шматки оксиду кальцію (негашеного вапна) жадібно поглинають воду і реагують з нею з виділенням значної кількості тепла. Внаслідок цього частина води випаровує, а оксид кальцію перетворюється у пухку масу гідроксиду кальцію (гашеного вапна), яку називають пушонкою. При надлишку води гашене вапно утворюється у вигляді тістоподібної маси.
 Біологічна рольКальцій найбільш розповсюджений макроелемент в організмі людини.
Іони кальцію беруть участь в процесах згортання крові, м'язових і нейронних реакціях, забезпечують осмотичний тиск крові. Зловживання кавою та алкоголем може призводити до дефіциту вапню.
В організмі знаходиться близько 1,5 кг кальцію. Він є основним структурним елементом кісток і зубів, входить до складу нігтів, волосся, м'яких тканин, позаклітинної рідини і плазми крові.
Кальцій є також важливим компонентом системи згортання крові, він підтримує правильне співвідношення солей в організмі людини.
Участь в роботі різних ферментних систем, в тому                    числі забезпечують скорочення м'язів і                           передавальних нервові імпульси, що змінюють              активність гормонів і так далі.
 Впливає на проникність клітин тканин для калію                                і натрію, надає стабілізуючий вплив на мембрани               нервових клітин.
У ЯКИХ ПРОДУКТАХ МІСТИТЬСЯ КАЛЬЦІЙКальцій вкрай необхідний для нашого організму. Він служить для зростання і зміцнення кісток, нігтів, волосся, зубів, для формування скелета, нормального функціонування нервової, кровоносної системи, для захисту організму від різних інфекцій. Кальцій міститься в багатьох продуктах харчування, але засвоюється організмом він не з усіх продуктів. Тому в їжу як джерело кальцію потрібно вживати продукти, з яких кальцій легко засвоюється. Рекомендовані добові дози кальцію :для дітей - 600 - 1000 мг, для дорослих - 800 - 1200 мг,для вагітних і годуючих жінок - 1500 - 2000 мг.
Дуже багато кальцію міститься в молочних продуктах: у молоці, йогурті, кефірі, сметані, сирі. У знежирених  молочних продуктах  кальцію міститься рівно стільки ж, скільки і в молочних продуктах підвищеної  жирності.
Також  кальцій  міститься в овочах і зелені: брокколі, цвітна капуста, ріпа, морква, редиска, морська  капуста, спаржа, селера, листовий салат.
Хороше джерело кальцію - бобові (квасоля, горох, боби), насіння, горіхи, мак. Дуже  багато кальцію в кунжуті. Корисно  їсти, хоча б 1 чайну ложку кунжуту в день,  цим  ви  підживити  свій  організм  кальцієм.
З риби найбільше кальцію містять сардини.
Систематичне вживання хліба з висівками, злаками і з борошна грубого помелу також  підвищить  вміст кальцію в організмі.
Яйця містять достатню кількість кальцію, особливо яєчна шкаралупа. Іноді для відновлення балансу кальцію навіть приймають всередину мелену яєчну шкаралупу.
Не потрібно забувати і про трави. До них відноситься кропива - корисно вживати її молоді листочки. Листя молодих кульбаб, листя подорожника містять засвоюваний кальцій. Цю зелень можна сміливо додавати в салати з овочами.
Дефіцит кальцію Вчені з'ясували, що брак кальцію є причиною більш ніж 150 хвороб, серед яких: артрит, аритмія, діабет, атеросклероз, остеохондроз, депресії, і, безумовно, остеопорозу - ламкості кісток. Його брак може призвести і до інших незворотніх наслідків, однак виявлення проблеми на ранніх стадіях, а також профілактичні заходи допоможуть відновити баланс хімічних елементів.Досить лише прислухатися до свого організму, щоб виявити перші симптоми нестачі кальцію: нервозність, дратівливість, порушення сну, ослаблення пам'яті, підвищення артеріального тиску, ламкість нігтів, волосся, захворювання зубів.
ПРОФІЛАКТИКА
   У першу чергу потрібно вибрати  вітамінний комплекс з вмістом кальцію. Так, наприклад, кальцій погано засвоюється без вітаміну
D, це обов'язково потрібно враховувати  при підборі вітамінів як
для дорослих, так і для дітей.
   Разом з кальцієм нам необхідний фосфор - саме він разом з
кальцієм відкладається в кістках і зміцнює  їх.
   Якщо недолік кальцію привів до запальних захворювань,
потрібно додати і магній.
Що відбувається при браку кальцію в організмі. Тетанія.              Організм людини засвоює близько половини кальцію, що надходить з їжею. Недолік кальцію ( гіпокальціємія ) може стати причиною ряду хворобливих змін в організмі , основним з яких є тетанія .              Тетанія - це підвищена нервово-м'язова збудливість , обумовлена зниженням концентрації в крові і в міжклітинній рідині іонізованого кальцію ( Са + +) , яка проявляється нападами судом окремих м'язових груп. Найчастіше тетанія виникає при загальному недоліку кальцію , обумовленим недоліком паращитовидних залоз. У цьому випадку зменшується вироблення основного гормону паращитовидної залози ( паратгормону ) , який сприяє зниженню вмісту кальцію і збільшення вмісту фосфору в крові.              Іншими причинами гіпокальціємії є: нестача вітаміну D, захворювання органів травлення , що супроводжуються проносом (втрата кальцію і порушення його всмоктування) , порушення функції нирок .
    Як проявляється тетанія. Явна і прихована форма.               Явна форма тетанії. Типовий напад тетанії починається з  порушень чутливості ( наприклад , «мурашок » по тілу або оніміння ) , після чого починаються м'язові посмикування , а потім тривалі судоми окремих м'язових груп. Характерний так званий Карпопедальний спазм : судомні скорочення м'язів нижньої частини кінцівок і м'язів-згиначів. У важких випадках можливе поширення судом на м'язи тулуба і діафрагми , що викликає спазм бронхів і дихальну недостатність . У дітей такий спазм може викликати зупинку дихання і смерть.        Прихована форма тетанії характеризується відсутністю судом. Але при цьому можуть виникати парестезії і розпираючий біль у м'язах кінцівок.              Лікування тетанії , що виникає при нестачі кальцію.              Приступ тетанії знімається внутрішньовенним введенням 10 мл 10 % розчину глюконату або хлориду кальцію. Одночасно призначають лікарські препарати, що знімають нервову збудливість (наприклад , реланіум ) . Подальше лікування - це лікування основного захворювання, що викликало нестачу кальцію в організмі.
ЦІКАВІ ФАКТИ
Кофеїн і алкоголь погіршують всмоктування кальцію. Тому не слід, наприклад, їсти бутерброд і запивати його кавою.
Ще один маловідомий факт, але фахівці з нутріциології  вважають, що найкраще кальцій засвоюється увечері, після   19.00 (це пов'язано з добовими коливаннями гормонального фону людини), саме в цей час краще приймати препарати кальцію і продукти з його високим вмістом. Тому сир і йогурти краще перенести з сніданку на вечерю.
Є солі кальцію, які засвоюються краще, є гірше. Читайте склад добавки і якщо побачите - кальцію цитрат, кальцію гидроксиапатіт або лактат - це речовина добре всмоктується, його сміливо можна брати. Гірше засвоюється солі – глюконати.


title: Презентація на тему «Химические свойства и применение алкенов»

text:
Химические свойства и применение алкенов
«Границ научному познанию и предсказанию предвидеть не возможно»

Д. И. Менделеев
Химические свойства алкенов
 Присоединение	Гидрирование	Галогенирование	Гидрогалогенирование	Гидратация

 Полимеризация

 Окисление
	Горение
	Каталитическое окисление

Гидрирование
(присоединение водорода)
Гидрогалогенирование
(присоединение галогеноводородов)
Галогенирование
 (присоединение хлора, брома)

При использовании раствора брома в воде (бромной воды), имеющей желтовато-коричневую окраску, происходит ее обесцвечивание, что вы и наблюдали в ранее проведенном опыте.
В случае гомологов этилена важно выполнять условия проведения реакции галогенирования.
Например, при обычной температуре пропен вступает в реакцию присоединения хлора:

А при t  500oС идет замещение атомов водорода в метильной группе на атомы хлора:

Рассмотрим механизм электрофильного присоединениябромоводорода к этену.
Реакция начинается с процесса диссоциации бромоводорода:
HBr → H+ +  Br–
Катион водорода H+ атакует π-связь (как бы натыкается на выступающую из плоскости молекулы электронную плотность π-связи) и присоединяется к ней, образуя π-комплекс:
CH2 = CH2  +  H+ → CH2     CH2

За счет π-электронной пары происходит образование ковалентной связи протона H+ с одним из атомов углерода по донорно-акцепторному механизму:

CH2     CH2   → +CH2 – CH3

Образовавшийся карбкатион +CH2 – CH3 присоединяет анион Br– :

+CH2 – CH3 + Br– → CH2Br – CH3

Гидратация
(присоединение воды)
Протекает по аналогичному механизму, но в присутствии катализаторов – неорганических кислот. Они диссоциируют, образуя ион Н+, который превращает молекулу алкена в π-комплекс.
Полимеризация
(особый тип реакций присоединения, в которых молекулы алкенов соединяются друг с другом с образованием больших длинных молекул, макромолекул)
Горение

Поскольку элементный состав алкенов тот же, что и у предельных углеводородов, то они имеют общее свойство – горючесть. При поджигании алкены горят.

Окисление перманганатом калия в растворе

Предельные углеводороды, как вы знаете, не окисляются водным раствором перманганата калия. Алкены же окисляются с образованием гликолей(двухатомных спиртов), при этом происходит обесцвечивание фиолетового раствора перманганата калия
 (реакция Вагнера). Схема этой реакции:

Каталитическое окисление этилена кислородом

Промышленный способ получения ацетальдегида

Опорная схема «Химические свойства алкенов»
Применение алкенов
Изучая химические свойства алкенов, вы, очевидно, поняли, что благодаря высокой реакционной способности они являются ценным сырьем для химической промышленности. На их основе получают сотни практически важных продуктов и материалов.
Выполнил:Строкань Владислав 11-В
Литература:
http://alhimikov.net/organikbook/alcen_01.html

http://old.internet-school.ru/demo/530384?page=1

http://ru.wikipedia.org/wiki/%D0%90%D0%BB%D0%BA%D0%B5%D0%BD%D1%8B

http://images.yandex.ua/?uinfo=ww-1263-wh-917-fw-0-fh-598-pd-1