title: Презентація на тему «Тканини рослин»

text:
Тканини рослин
Виконала учениця 10-А класу Чеботарьова Олена.
Означення
Тканина –  це  група  клітин, подібних за будовою , котрі  пов’язані  між собою структурно і функціонально.

Тканини
Твірна тканина
Будова:Дрібні клітини , які здатні до поділу,  з великими ядрами, вакуолей не мають.
Функції:Дають початок клітинам всіх інших типів .
      Забезпечують ріст рослини.

Твірна тканина
За походженням твірні тканини бувають первинними і вторинними. Первинна твірна тканина зумовлює розвиток проростка і первинний ріст органів, тобто це клітини зародкових стебла і кореня, що діляться. Вторинна твірна тканина виникає з первинної. До неї належить, наприклад, камбій, поділ клітин якого дає ріст стебла і кореня в товщину у дводольних рослин. З клітин твірної тканини (меристеми) формуються всі інші типи тканин.
Покривна тканина
Будова: живі і мертві клітини.
Мають товсті і міцні оболонки
щільно сполучені між собою
(Розрізняють два основні види покривних тканин: шкірку, вкриту кутикулою ,та  корок)
 Функції: захист від несприятливих умов, ушкоджень.
Зв язок  ,через продихи зі зовнішнім середовищем.

Покривна тканина
Як правило, епідерма функціонує на рослині впродовж одного року (точніше, впродовж вегетаційного періоду). З часом, найчастіше під осінь, замість епідерми на стеблі утворюється вторинна покривна тканина — корок, що входить до складу перидерми, яка, на відміну від епідерми, утворюється лише на стеблах та коренях.
Корок — багатошарова мертва тканина, що утворюється за рахунок вторинної меристеми. Оболонки клітин корка потовщені і просочені речовиною, за складом близькою до жирів, майже непроникною для води й повітря. Ці клітини щільно зімкнені між собою (міжклітинників немає) і виконують основні захист функції. Клітини корка мертві, наповнені повітрям або смолистими чи дубильними речовинами.
Кірка утворюється на зміну корку, тому її іноді називають третинною покривною тканиною. Типова кірка спостерігається у деревних рослин. Перидерма під натиском розростання стебла в товщину через 2-3 роки розривається. В глибших шарах кори закладаються нові ділянки коркового камбію, які утворюють нові шари корку. Ці нові відмерлі шари тканин ущільнюються, деформуються і утворюють кірку .
Провідна тканина
 Будова: Клітини живі та мертві  які нагадують судини  і ситоподібні трубки.
Функції:  Рух речовин.

Провідна тканина
Судини (трахеї) — це довгі трубки, що формуються з багатьох розміщених одна над одною клітин, поперечні стінки яких руйнуються. Поздовжні стінки судин нерівномірно потовщені (здерев'янілі), цитоплазма відмирає.

Трахеїди — це видовжені клітини з косими поперечними перетинками, якими вони сполучаються одна з одною, утворюючи суцільний ланцюг. Як і трахеї, це мертві клітини з нерівномірно здерев'янілими стінками. Здерев'яніння (потовщення) може мати вигляд кілець, спіралей, драбинок, сіток. Завдяки потовщенням трахеї і трахеїди протистоять стискуванню і розтягуванню. Подібність будови трахей і трахеїд пояснюється єдиною функцією. По них вода і розчинені в ній мінеральні солі рухаються від коренів до надземних частин рослини.

Ситоподібні трубки — видовжені, живі клітини, що сполучаються між собою за допомогою поперечних перетинок з великою кількістю пор і нагадують сито (ситоподібна пластинка). Поздовжні стінки ситоподібних трубок потовщуються, але залишаються целюлозними і не дерев'яніють. Цитоплазма клітин зберігається, а ядро руйнується на самому початку формування трубок. Поряд із ситоподібними трубками розміщені супровідні клітини — клітини-супутники. Вони заповнені цитоплазмою. Ядро велике

Механічна тканина
 Будова: Живі чи мертві клітини з потовщеними , здерев’янілими стінками. Часто мають вигляд волокон.
  Функції: Міцність і пружність

Механічна тканина
У рослинах часто трапляються комплекси провідних клітин і волокон механічної тканини. Такі комплекси називають судинно-волокнистими, або провідними, пучками. Вони йдуть уздовж кореня, стебла, черешків листків, утворюють сітку жилок листка. Основними частинами пучка більшості квіткових рослин є два компоненти — деревина (ксилема) і луб (флоема). Деревина складається з судин (трахей), трахеїд і деревних волокон (живих паренхімних клітин та механічних елементів). Луб (флоема) — складна тканина вищих рослин, до складу якої входять ситоподібні трубки з клітинами-супутниками і луб'яна паренхіма (власне паренхіма і волокна). Навколо цих компонентів пучка розміщені клітини механічної тканини, які значно зміцнюють його.
Провідні пучки виникають у меристемних зонах із прокамбію (меристеми), який диференціюється з меристеми конуса наростання. Прокамбій функціонує в рослині недовго. Через деякий час поділ його клітин припиняється, і вони або всі перетворюються на елементи ксилеми і флоеми, або між флоемою і ксилемою залишається ряд про-камбіальних клітин, які стають вторинною меристемою — камбієм. Клітини камбію діляться паралельно поверхні рослини, і пучок може рости внаслідок утворення вторинної флоеми й ксилеми.

Основна тканина
 Будова:Живі клітини в яких містяться хлоропласти і запасаючі речовини

 Функції: Утворення і накопичення поживних речовин

Основна тканина
Розрізняють три групи основних тканин: асиміляційну, запасливу і повітроносну (аеренхіму).
Основна асиміляційна тканина розміщена в усіх зелених частинах рослин. Її клітини містять хлоропласти, в яких здійснюється процес фотосинтезу. Основна запаслива тканина заповнює м'які частини листків, плодів, серцевину стебел та коренів. У її клітинах відкладаються на запас поживні речовини. Основна повітроносна тканина багата, як правило, на міжклітинні проміжки, заповнені повітрям. Міжклітинники, сполучаючись у загальну сітку, забезпечують газообмін рослин.

Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Рухова активність і здоров’я»

text:
Рухова активність і здоров’я
Кирлейза Софія 11-А
Як ви думаєте, якщо порівняти активних і неактивних людей, хто з них швидше стомлюється? Саме ледачі стомлюються раніше усіх. Отже, якщо ви почуваєте млявість, слабість, швидко стомлюєтеся - вам треба стати більш активним і рухливим. Рух - це здоров’я!
Актуальність теми полягає у тому, що поряд з нераціональною організацією режиму харчування однією з важливих причин передчасного старіння і порушення нормальної функціонування організму є недостатня рухова активність. Малорухливий спосіб життя призводить до зміни стану серцево-судинної системи, яка є одніею з найбільш слабких ланок організму. Недостатня рухова активність у певній степені обумовлена сучасним способом життя, автоматизацією виробництва. Через це і виникає необхідність у вишукуванні найбільш раціональних фізіологічних методах боротьби з нестачею рухової активності. Вона стимулює ріст і розвиток усіх систем органів організму. Зазначене вище дозволяє дійти висновку про теоретичне і практичне значення даної проблеми.
Японські дослідники розрахували, що для нормального активного стану організму і підтримки здоров'я, людина повинна робити щодоби до 10000 кроків, тобто при середній ширині кроку 70-80 см проходити за день 7-8 км. Тисячоліттями життя людей було пов'язане переважно з фізичною працею, на яку припадало до 90% зусиль. За роки останнього століття склалися інші співвідношення, виник дефіцит рухової активності.
Мета дослідження полягає в теоретичному обґрунтуванні та практичній перевірці впливу занять оздоровчою фізичною культурою на організм людини.
На початку роботи було висунуто гіпотезу - заняття оздоровчою фізичною культурою, спортом; ведення здорового способу життя сприятиме підвищенню працездатності, уповільненню процесів старіння, позбавлення вікових фізіологічних недуг.
Фізкультура в дитячому садку передбачає спеціально організовані заняття. Зазвичай, їх проводять кілька разів на тиждень, тривалістю не більше 20 хвилин, у першій половині дня. Необхідно відзначити, що фізкультура в дитячому садку сприяє всебічному розвитку дитини, розвиваючи у нього не тільки фізичні, але і такі розумові здібності, як увага, мислення, сприйняття. Крім цього, дана діяльність вчить працювати в команді, часто сприяє згуртуванню колективу.

Висновок
На основі проведених досліджень ми підтвердила гіпотезу. Заняття оздоровчою фізичною культурою  справді сприяють підвищенню працездатності, уповільненню процесів старіння, позбавлення вікових фізіологічних недуг. Фізична активність, заняття фізкультурою і спортом позитивно впливають на організм як в цілому, так і на окремі його системи. Дають можливість добре себе почувати, позбутися деяких недуг, молодше виглядати, підвищити власну працездатність “відтягнути” старість і безпомічність. І як показали досліди у дітей, які займають інтенсивною фізичною працею завжди гарний настрій, вони більш активні і працездатні.

Тож, що ви оберете?
Дякую за увагу!


Презентація на тему «ВІЛ. СНІД. інфекції ІПСШ: шляхи передачі і методи захисту» (варіант 9)


title: Презентація на тему «Subway»

text:
prepared by Denys Bielskyi
Subway
An underground rapid transit rail system
History OF The name "Metropoliten"
The name "Metropoliten" adopted in many countries. Derived from the name of the company «metropolitan Railway», which built the first underground road in London in 1863
The smallest underground
Metro is the smallest in Haifa. Line length two kilometers and it has six stations.
The biggest Subway

The total  length of  subway tracks in New York  is  1355 kilometers.It  is greater than the distance between the Luhansk and Lviv.
the cheapest
Fare in Pyongyang Metro is 3 cents
the most expensive
Average fare in London underground  is 3.5 pounds
The deepest station
Arsenalna is a station on Kiev Metro's Sviatoshynsko-Brovarska Line. This is the deepest station in the world. Located at a depth 105.5 metres.
The most beautiful subway

The most beautiful metro is located in Stockholm
Ten of the most beautiful metro stations


title: Презентація на тему «Вплив вологості повітря на живі організми»

text:
Вплив вологості повітря на живі організми
Роботу виконали Слободяник Єлизавета та Бугайова Вероніка
Вплив вологості на організм людини
Людський організм бере участь у таких процессах теплообміну як випаровування (через потовиділення), теплову конвекцію та теплове випромінювання.

Перший процес суттєво залежить від вологості: при високих рівнях вологості повітря ефективність потовиділення тіла людини зменшується. Комбінація високих температур та високої вологості провокує обмеження теплообміну між кровоносними судинами людини та довкіллям через теплопровідність.

Така ситуація може призвести до гіперпірексії – підвищення температури тіла вище 41,1 0С. Кількість крові, що досягає внутрішніх органів тіла зменшується , що може викликати тепловий удар (гіпертермію).
Оптимальними рівнями відносної вологості для людини в домашніх умовах можна вважати діапазон від 30 % до 6570 %, хоча рекомендований інтервал становить 3050 %.
Вплив вологості на тварин
◘Відносна вологість відіграє значну роль у життєдіяльності наземних тварин. Дійсно, повітря, що оточує тварину, містить менше вологи, ніж її власне тіло. Втрати води живим організмом відбуваються за рахунок кінцевих продуктів обміну речовин. Постачання організму водою забезпечується в процесі годівлі та пиття.

◘Чим вища відносна вологість, тим менша різниця між зовнішнім та внутрішнім середовищами тварини і тим відповідно менша потреба в зниженні втрат води або в протидії їм.

◘Слід зазначити, що всі тварини відрізняються здатністю пристосовуватися до певних значень відносної вологості. На це впливає спосіб життя і навколишні умови. Про це свідчить також залежність від вологості температури тіла амфібій, рептилій, комах.

◘Суттєво впливає вологість на поширення наземних тварин, які через спосіб підтримання водного балансу залишаються “водними”  земноводних, наземних ракоподібних, нематод, дощових черв’яків, молюсків тощо. Зазвичай, вони мешкають там, де відносна вологість близька до 100 %.
Вплив вологості на мікроорганізми
 Виживання мікроорганізмів, що мешкають у повітрі приміщень, залежить від відносної вологості. Активність інфекційних бактерій та вірусів зводиться нанівець в інтервалі відносної вологості 4070 %.

Алергенні кліщі та гриби припиняють свою активність, якщо рівень відносної вологості не перевищує 50 %, тоді як максимальна активність спостерігається при 80 %. Спори плісені та кліщі викликають такі захворювання людини як алергія та астма. Оптимальним з точки зору здоров’я людини слід вважати відносну вологість повітря приміщень 4060 %
Вплив вологості на рослини
Рослини мають надземну частину, що зазнає такі ж втрати води, як і тварина, але підземна частина має безпосередній контакт з середовищем, з якого постачається вода.

Крім того, вода є не тільки зовнішнім фактором, але й ресурсом, що забезпечує життєдіяльність рослини. Саме тому відносна вологість значно впливає на швидкість втрати води при транспірації.

Простір листка в районі продихів характеризується майже насиченим станом повітря, тоді як тиск водяної пари в атмосферному повітрі залежить від відносної вологості повітря та його температури.

Якщо відносна вологість повітря підвищується, рівень транспірації зменшується, оскільки вода випаровується легше у сухе повітря, ніж у насичене. І навпаки – низькій рівень відносної вологості стимулює дифузію води з продихового простору у зовнішнє повітря.
Розглянемо процеси, які пов’язані з вологістю
Випаровування  перехід речовини з рідкого стану в газоподібний (пару). За рік з поверхні Світового океану випаровується близько 450-103 км3 води, а з поверхні суші  близько 70-103 км3. Швидкість випаровування залежить від вологості повітря, температури поверхні, вітру.
Конденсація - перехід речовини внаслідок охолодження або тиску з газоподібного стану в рідкий. Конденсація можлива при температурах, менших критичних для даної речовини.

Критичною температурою для атмосферної води є температура плавлення льоду (273,2 К).

 Необхідною умовою конденсації є наявність центрів конденсації, функції яких в атмосфері виконують дрібні частинки -аерозолі або іонізовані атоми. Основними продуктами конденсації є туман, роса, іній, паморозь, ожеледь тощо.
Процес одночасної конденсації і розсіювання водяної пари в атмосфері супроводжується утворенням хмар. Воду, яка випадає на земну поверхню з хмар у рідкому або твердому стані називають атмосферними опадами.

 За зовнішнім виглядом розрізняють такі типи опадів як дощ, сніг, крупа, град, мряка тощо. Відповідно до характеру випадання опади поділяють на облогові, зливові та мрячні. Стресову ситуацію можуть викликати град і зливові дощі.
Град - це продукт конденсації водяної пари у грозових хмарах, де висхідні потоки повітря рухаються зі швидкістю більше, ніж 10 м/с, а температура становить -20...-30 0С.
У 1993 р. у Кіровоградській області градини мали розміри курячого яйця; град завдав шкоди - загинуло 35 тис. га сільськогосподарських посівів.
У 1984 р. у Таджикистані випав град, причому маса градин досягала 880 г.
Зливи - це дощі з інтенсивністю більш, ніж 0,5 мм за хвилину. Для Українських Карпат найхарактерніші зливи, що викликають селеві та зливові потоки.
 Зливові дощі призводять до вимивання рослин навіть на невеликих схилах, пошкодження посівів, водної ерозії грунту.


title: Презентація на тему «Отруєння грибами»

text:
Отруєння грибами

Гриби - це одне з найцікавіших і найтаємніших явищ природи, цінний харчовий продукт. Однак, серед грибів є багато отруйних, які можуть викликати сильні отруєння, а іноді і смерть. Для отруєння досить з'їсти половину поганки, а смертність від неї досягає більше як 50 % випадків.

МОЗ України повідомляє, що останнім часом в Україні почастішали випадки отруєння грибами. Аналіз випадків отруєнь грибами в Україні свідчить, що більшість отруєнь обумовлені вживанням пластинчатих отруйних грибів (насамперед, блідої поганки), які помилково сприймаються за їстівні печериці та сироїжки.

Отруєння також можуть спричинити їстівні гриби, які не пройшли належної термічної обробки або виросли на забруднених територіях чи уздовж швидкісних трас. Адже бліда поганка у багатьох регіонах просто не росте, наприклад, на півдні, проте основні масові отруєння реєструють саме там.

Нерідко отруюються грибами, які більшість досвідчених грибників спокійно кладуть до кошиків. Помилитися ж вони можуть, якщо збирають дуже молоді плодові тіла, коли ще не проявилися морфологічні ознаки. Наприклад, збирають сироїжки, а серед них може заховатися бліда поганка, яка ще не розкрилася і зовні їх нагадує. Тоді її можна помилково зірвати. Немало випадків, коли хворі потрапляли до лікарень після споживання голубінок, глив, сироїжок, синяків, парасольок тощо.
Необхідно правильно підготувати гриби до споживання. Багато пацієнтів стверджують, що варили гриби довго. Однак, важливо не тривале варіння, а декілька разів зливати відвар, бо він є найнебезпечнішим (щонайменше тричі, через кожні півгодини варіння), а лише після того продовжити готувати страви.

Гриби –двійники
На першому місці по отруєннях стоять в основному не такі отруйні гриби, як мухомор або бліда поганка, які всім відомі, а гриби-двійники, так звані "помилкові

Широко поширено і іншу його назву - осінній гриб.
        Опеньок справжній легко сплутати з отруйними помилковими опятамі.
        У їстівного опенька капелюшок вохряна, коричнево-жовта, у помилкових опят - яскраво-жовті, червонуваті або сіро-зелені.
        У справжнього пластинки                 ясно-бурі, нерідко покриті іржавими плямочками, у помилкових опят вони сірувато-зелені або димчасто-чорні.

Головних дві відмінні ознаки:

у помилкових лисичок кругла воронка капелюшка з рівними краями,             а у настоящих  зігнуті бахромчаті краї гофрованого капелюшка.
колір гриба інший: яєчно-жовтий у їстівних, а яскравіший, червонувато-оранжевий, червоно-мідний у неїстівних. Помилкові лисички ростуть по сусідству з настоящими

У білого гриба є неїстівний двійник - жовчний гриб, надзвичайно гіркий.
Один такий гриб може зіпсувати все
блюдо.
      Розрізнити їх можна за наступними ознаками :
  у білого гриба нижня поверхня
   капелюшка біла, жовта, рожева і
   брудно-рожева.
  у білого гриба м'якоть на зламі біла,
   у жовчного злегка рожева.

Фахівці попереджають ще про одні гриби-двійники в наших лісах.
     Блідну поганку і мухомор деколи можна прийняти за шампіньйон або сироїжку
     До того ж токсини отруйних грибів стійки до дії температури:
ні відварювання, ні висушування,
ні ферменти шлунково-кишкового тракту людини на них не діють.
Симптоми грибного отруєння різні
1. Характерні ознаки отруєння - нудота, блювота, біль у животі, розлад шлунку, підвищення температури тіла - з'являються через 30-60 хвилин після вживання неякісних страв зі сироїжок, недоварених осінніх опеньків, сатанинських грибів, несправжніх дощовиків. Такі отруєння здебільшого не призводять до летальності, однак можуть мати серйозні наслідки для системи травлення, тому легковажити не можна.
2. Симптоми отруєння - галюцинації, розлад або втрата свідомості, порушення дихання та серцевої діяльності - з'являються через пів-дві години після вживання червоних мухоморів, волоконниць, отруйні речовини яких вражають нервову систему. Людина захлинатиметься від нападів сміху і потерпатиме від галюцинацій. Може навіть знепритомніти. Якщо постраждалому не надати медичну допомогу у перші години, то врятувати його життя складно.
3. Найбільш отруйними є токсини блідої поганки, мухоморів білого і смердючого, сморжів і деяких інших грибів. Підступність їх у тому, що отрута, потрапивши до шлунку, протягом тривалого часу (до 3-ох діб) може не викликати жодних симптомів. Ознаки отруєння можуть проявитися лише тоді, коли у шлунку не залишиться жодного сліду від грибів, а людина вже й забуде, що їх їла. Запаморочення, нудота, сильна спрага, судоми, посиніння губ, нігтів, похолодіння рук та ніг - все це виникає, коли отруйні речовини досягнуть мозку.

Ознаки отруйності
 яскраво виражений червоний колір
 кроваво-червоні розлучення на ніжках
 трубчастий шар під капелюшком
 вмить виступаючий на зрізах рожевий сік
 рожевіюча або синіюча м'якоть на зламах -
  у трубчастих грибів

До смертельно небезпечних грибів належить і свинушка тонка, яка росте під Києвом, і багато прихильників "лісового м'яса" полюбляють її їсти. Однак, цей гриб надзвичайно небезпечний. Він спричиняє в окремих людей сильну алергічну реакцію, що призводить до захворювання крові. При отруєнні людина може померти за два тижні. Зараз цей гриб занесено до світового списку смертельно отруйних.
Отруєння цими неїстівними грибами переважно є смертельним навіть при своєчасному зверненні за медичною допомогою. Смертельною вважається навіть мінімальна доза отрути. Тому обов'язково треба мити руки після дотику з грибами. Немало випадків, коли отрута передавалась на інші продукти через немиті руки.
Найбільше насторожує медиків те, що постійно серед отруєних грибами хворих є діти, навіть однорічного віку, врятувати їх вдається дуже рідко. Також слід пам'ятати, що страви з грибів важкі для перетравлення. Їх не повинні вживати діти, люди з захворюваннями шлунково-кишкового тракту, печінки чи з хронічними захворюваннями інших внутрішніх органів.

Профілактика отруєння грибами
Ніколи не вживайте у їжу незнайомі гриби.
Добре знайте відміни їстівних і отруйніх грибів.
Не збирайте ніяких грибів блізько від залізничних і автомобільних шляхів, атомніх і тепловіх електростанцій, великих промислових зон.
Не купуйте на базарах суміші грибів із різних їх видів у якості грибної ікри, салатів, пирогів з грибами та інших виробів з подрібнених грибів.
Не робіть домашню заготівлю грибів у герметичній упаковці, щоб уникнуті  захворювання ботулізмом.
Будь-яку заготівлю грибів на зберігання робіть тільки у відкритому посуді під марлею або папером.
Обов’язково перевіряйте гриби на радіоактивність.
Сушіть тільки певні віди грибів, такі як білий гриб, підосичник, підберезник, маслюк, моховик, зморшок і трюфель білий.
Не  користуйтеся сумнівними методами перевірки грибів на отруйність.

Перша допомога
прикласти до живота і ніг грілки.
щоб не допустити активного всмоктування отрути в організм, треба як найшвидше промити шлунок: дати випити хворому 3-4 склянки солоної води, а тоді визвати блювоту. Процедуру повторювати декілька разів.
Після цього рекомендується дати хворому міцного чаю, кави або молока. Але поки прийде лікар, не годувати. І, звичайно, не можна давати хворому спиртних напоїв, оцет, бо вони сприяють всмоктуванню отрути. Щоб встановити причини отруєння, варто зберегти рештки грибів.

Пам’ятайте! Збирання грибів для людини – це завжди "гра з вогнем". Якщо ви бажаєте здоров’я собі та своїм близьким, будьте обережними!! Не ризикуйте своїм життям Грибник, як і сапер, може помилятися лише один раз!


title: Презентація на тему «Білки» (варіант 9)

text:
Білки
Розмаїтого Дмитра, 9-Б клас
Білки — складні високомолекулярні природні органічні речовини, що складаються з амінокислот, сполучених пептидними зв'язками.
Стрічкова молекулярна модель білка — ядерного антигену проліферуючих клітин (PCNA) людини.
Зазвичай білки є лінійними полімерами — поліпептидами, хоча інколи мають складнішу структуру. Невеликі білкові молекули, тобто олігомери поліпептидів, називаються пептидами. Послідовність амінокислот у конкретному білку визначається відповідним геном і зашифрована генетичним кодом.
Хоча генетичний код більшості організмів визначає лише 20 «стандартних» амінокислот, їхнє комбінування уможливлює створення великого різноманіття білків із різними властивостями. Крім того, амінокислоти у складі білка часто піддаютьсяпосттрансляційним модифікаціям, які можуть виникати і до того, як білок починає виконувати свою функцію, і під час його «роботи» в клітині. Для досягнення певної функції білки можуть діяти спільно, і часто зв'язуються, формуючи великі стабілізовані комплекси (наприклад, фотосинтетичний комплекс).
Функції білків в клітині різноманітніші, ніж функції інших біополімерів — полісахаридів і нуклеїнових кислот. Так, білки-ферменти каталізують протікання біохімічних реакцій і грають важливу роль в обміні речовин. Деякі білки виконують структурну або механічну функцію, утворюючи цитоскелет, що є важливим засобом підтримки форми клітин. Також білки грають важливу роль в сигнальних системах клітин, клітинній адгезії, імунній відповіді і клітинному циклі.
Білки — важлива частина харчування тварин і людини, оскільки ці організми не можуть синтезувати повний набір амінокислот і повинні отримувати частину з них із білковою їжею. У процесі травлення протелітичні ферменти руйнують спожиті білки, розкладаючи їх до рівня амінокислот, які використовуються при біосинтезі білків організму або піддаються подальшому розпаду для отримання енергії.
Білки були вперше описані шведським хіміком Єнсом Якобом Берцеліусом в 1838 році, який і дав їм назву протеїни, від грец. πρώτα — «першорядної важливості». Проте, їхня центральна роль в життєдіяльності всіх живих організмів була виявлена лише у 1926 році, коли Джеймс Самнер показав, що фермент уреаза також є білком.
Секвенування першого білка — інсуліну, тобто визначення його амінокислотної послідовності, принесло Фредерику Сенгеру Нобелівську премію з хімії 1958 року. Перші тривимірні структури білків гемоглобіну і міоглобіну були отримані за допомогою рентгеноструктурного аналізу, за що автори методу, Макс Перуц і Джон Кендрю, отримали Нобелівську премію з хімії 1962 року.

Історія дослідження

Білки були виділені в окремий клас біологічних молекул у 18 столітті в результаті робіт французького хіміка Антуана де Фуркруа та інших учених, в яких було відмічено властивість білків коагулювати під час нагрівання або під дією кислот. У той час були досліджені такі білки, як альбумін з яєчних білків, фібрин з крові і глютен із зерна пшениці.
Голландський хімік Герріт Мульдер провів аналіз складу білків і виявив, що практично всі білки мають однакову емпіричну формулу. Мульдер також визначив продукти руйнування білків — амінокислоти — і для однієї з них (лейцину) майже точно визначив молекулярну масу — 131 дальтон.
Мульдеру, зокрема, належить перша модель хімічної будови білків, запропонована ним у 1836 році. Виходячи з теорії радикалів, він сформулював поняття про мінімальну структурну одиницю у складі білків. Саме ця одиниця зі складом C16H24N405 отримала пізніше назву «протеїну» (Pr), а концепція — теорії протеїну.
Сам термін «протеїн», що в сучасному розумінні означає білок більшістю європейських мов, був запропонований у 1838 році співробітником Мульдера Якобом Берцеліусом. Перевірка цієї моделі привернула увагу відомих хіміків свого часу, таких як Юстус Лібіх і Жан-Батист Дюма. Під впливом нових даних теорія протеїну декілька разів корегувалася, але все ж до кінця 1850-х років від неї довелося повністю відмовитися.
До кінця 19 століття вже було досліджено більшість амінокислот, що входять до складу білків. У 1894 році німецький фізіолог Альбрехт Коссель висунув теорію, що амінокислоти є головними структурними елементами білків. На початку 20-го століття німецький хімік Еміль Фішер експериментально доказав, що білки збудовані з залишків амінокислот, сполучених пептидними зв'язками.
Також він здійснив перші аналізи амінокислотного складу білків та дав пояснення протеолізу. Після 1926 року також стала зрозумілою центральна роль білків в організмах, коли американський хімік Джеймс Самнер (згодом — лауреат Нобелевскої премії) показав, що фермент уреаза також є білком.
Вивченню білків перешкоджала складність їхнього виділення. Тому перші дослідження білків проводилися з використанням тих поліпептидів, які могли бути очищені у великій кількості, тобто білків крові, курячих яєць, різних токсинів і травних/метаболічних ферментів, які можна було виділити в місцях забою худоби. У кінці 1950-х років компанія Armour Hot Dog Co. змогла очистити кілограм бичачої панкреатичної рибонуклеази А, яка стала експериментальним об'єктом для багатьох учених.
Лайнус Полінг
Ідея про те, що вторинна структура білків утворюється в результаті формування водневих зв'язків між амінокислотами, була висловлена Вільямом Астбері в 1933 році, але Лайнус Полінг вважається першим ученим, який зміг успішно передбачити вторинну структуру білків.
Фред Сенгер
Пізніше Волтер Каузман, спираючись на роботи Кая Ліндерстрем-Ланга, зробив вагомий внесок до розуміння законів утворення третинної структури білків і ролі в цьому процесі гідрофобних взаємодій. У 1949 році Фред Сенгер визначив амінокислотну послідовність інсуліну, продемонструвавши таким способом, що білки — це лінійні полімери амінокислот, а не розгалужені (як у деякихцукрів) ланцюжки, колоїди або циклоли.

Перші структури білків, що ґрунтуються на методах рентгеноструктурного аналізу на рівні окремих атомів, були отримані в 1960-х роках, а за допомогою ЯМР-спектроскопії — в 1980-х роках. У 2006 році Банк даних білків (Protein Data Bank) містив приблизно 40 000 структур білків. У наш час кріоелектрона мікроскопіявеликих білкових комплексів за роздільною здатністю наближається до атомного рівня.
Протеом, ідентифікований при застосування гелевого електрофорезу в 2D гелі
Особливістю досліджень білків початку 21-го століття є одночасне отримання даних про білковий склад цілих клітин, тканин або організмів — протеоміка. У результаті необхідності аналізу цих даних та росту можливостей обчислювальних технологій активно розвиваються методи біоінформатики аналізу та порівняння білкових структур та обчислювальні методи передбачення структури білків, наприклад, методи молекулярної динаміки, призначені замінити в майбутньому експериментальне визначення білкових структур.
Будова

Молекули білків є лінійними полімерами, що складаються з α-L-амінокислот (які є мономерами цих полімерів) і, в деяких випадках, з модифікованих основних амінокислот (щоправда модифікаціївідбуваються вже після синтезу білка на рибосомі). Для позначення амінокислот в науковій літературі використовуються одно- або трьохбуквені скорочення.
Склад
Хоча на перший погляд може здатися, що використання «всього» 20 основних типів амінокислот обмежує різноманітність білкових структур, насправді кількість варіантів важко переоцінити: для ланцюжка всього з 5 амінокислот воно становить вже більше 3 мільйонів, а ланцюжок з 100 амінокислот (невеликий білок) може бути представлений більш ніж у 10130 варіантах (для порівняння — кількість атомів у Всесвіті оцінюється приблизно у 1080).
Поліпептидні ланцюжки завдовжки від двох до кількох десятків амінокислотних залишків зазвичай називають пептидами, при більшому ступені полімеризації — власне білками або протеїнами, хоча цей поділ вельми умовний.
Схематичне зображення утворення пептидного зв'язку. Подібна реакція відбувається на рибосомі — молекулярній машині для складання білків.
При утворенні білка в результаті взаємодії α-аміногрупи (-NH2) однієї амінокислоти з α-карбоксильною групою (-СООН) іншої амінокислоти утворюються пептидні зв'язки. Кінці білка називають С- і N- кінцями (залежно від того, яка з груп кінцевої амінокислоти вільна: -COOH чи -NH2, відповідно).

При природному синтезі білка на рибосомі, нові амінокислоти приєднуються до C-кінця, тому назва пептиду або білка дається шляхом перерахування амінокислотних залишків починаючи з N-кінця.

Послідовність амінокислот у білку відповідає інформації, що міститься в гені даного білка. Ця інформація представлена у вигляді нуклеотидної послідовності, причому одній амінокислоті відповідає одна або декілька послідовностей з трьох нуклеотидів — так званих кодонів. Те, яка амінокислота відповідає даному кодону в ДНК та мРНК(проміжній ланці біосинтезу білків), визначається генетичним кодом, який може дещо відрізнятися у різних організмів.
ДНК
Окрім послідовності амінокислот поліпептиду (первинної структури), для функціонування білків украй важлива тривимірна структура, яка формується в процесі згортання білків . Ця структура утримується в результаті взаємодії структур нижчих рівнів. Тривимірна структура білків за нормальних природних умов називається нативним станом білка. Хоча чимало білків здатні згортатися та приймати нативний стан самостійно, завдяки властивостям свого поліпептидного ланцюжка, інші вимагають допомоги інших білків, молекулярних шаперонів.
Рівні структури білків
До
Після
Виділяють чотири рівні структури білків:
Первинна
Вторинна
Третинна
Четвертинна
 — пептидна або амінокислотна послідовність, тобто послідовність амінокислотних залишків у пептидному ланцюжку. Саме первинна структура кодується відповідним геном і найбільшою мірою визначає властивості сформованого білка.
Первинна структура
 — локальне впорядковування фрагменту поліпептидного ланцюжка, стабілізоване водневими зв'язками і гідрофобними взаємодіями. Найпоширеніші типи вторинної структури білків включають: α-спіралі і β-листи. Інші елементи вторинної структури включають π-спіралі, 310-спіралі, повороти, невпорядковані фрагменти та інші. Найпоширеніша єдина класифікація таких структур — номенклатура DSSP.
Вторинна структура
— повна просторова будова цілої білкової молекули, просторове взаємовідношення вторинних структур одна до одної. Третинна структура загалом стабілізується нелокальними взаємодіями, найчастіше формуванням гідрофобного ядра, а також завдяки утворенню водневих зв'язків, солевих містків, інших типів іонних взаємодій, дисульфідних зв'язків між залишками цистеїну.
Третинна структура
До третинної структури зазвичай відносять і проміжні рівні між основними елементами вторинної структури та повною структурою білка — «надвторинну» структуру, що складається із структурних мотивів та доменів. Структурні мотиви — невеликі усталені поєднання кількох елементів вторинної структури, що мають схожу структуру, важливу для виконання білком певних функцій. Схожі структурні мотиви зазвичай виконують схожі функції, завдяки чому за ними можна передбачити функцію невідомого білка.
— структура, що виникає в результаті взаємодії кількох білкових молекул, які в даному контексті називають субодиницями. Повна структура кількох поєднаних субодиниць, що разом виконують спільну функцію, називається білковим комплексом.

Четвертинна структура
Розмір білка може вимірюватися за числом амінокислот або в одиницях молекулярної маси —дальтонах — Да. Найбільшим відомим одиничним білком є тітін, що містить понад 29 тис. амінокислот і має молекулярну масу 3 МДа, а найбільший внутрішньоклітинний білковий комплекс —комплекс ядерної пори хребетних тварин — має масу біля 125 МДа.
Розміри
Порівняльні розміри білків та пептидів. Зліва направо: Антитіло(IGG), гемоглобін, інсулін (гормон), аденілаткіназа (фермент) і глютамінсинтетаза (фермент).
Як правило, білки протягом досить довгого часу зберігають структуру і, отже, фізико-хімічні властивості, наприклад, розчинність, в умовах (таких як pH, температура), до яких пристосований даний організм або які підтримуються в його межах в результаті збереження гомеостазу. Різка зміна цих умов, наприклад, внаслідок нагрівання або обробки білка кислотою чи лугом, приводить до втрати четвертинної, третинної і вторинної структур білка, цей процес називається денатурацією. Відомий випадок денатурації білка в побуті — приготування курячого яйця, коли під впливом високої температури розчинний у воді прозорий білок овальбумін стає щільним, нерозчинним і непрозорим.
Денатурація білків
Необоротна денатурація білка курячого яйця під впливом високої температури.

Використання людиною

Харчування
Борщ — джерело різноманітних денатурованих рослинних і тваринних білків.
Білки надходять в організм разом з їжею й служать основним джерелом амінокислот. Обов'язкове використання білків у їжі обумовлене потребою в незамінних амінокислотах, які не можуть синтезуватися людиною з інших речовин. Травленняпочинається з кислотної денатурації білків у шлунку — необхідної стадії для кулінарно неопрацьованої їжі. Денатуровані білки стають субстратом для протеаз, спочатку в шлунку, а потім у слаболужньому середовищі тонкого кишечнику.
Значна кількість досліджень у медицині направлена на використання білків в якості терапевтичних препаратів та засобів діагностикизахворювань. Фармацевтичне застосування білків почалося з природних білків отриманих з різноманітних живих організмів. Нові препарати створюються штучно, рекомбінантними методами або за допомогою проектування білків.
Білкові лікувальні препарати
Суміш для нарощування м'язів (США) містить білки молочної сироватки.
Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Організація раціонального харчування»

text:
Організація раціонального харчування

Правила здорового харчування
1. Вживати якомога більше фруктів і овочів. На сайтах з приготування їжі можна знайти величезну кількість рецептів. Вашій увазі пропонуються різні блюда з овочів свіжих, а також приготованих на пару, варених, смажених, і навіть печених.

2. Повна або хоча б часткова відмова від легкозасвоюваних вуглеводів. Сюди відносяться різні булочки і кекси, тістечка і взагалі все солодке. Якщо ви ласун, зупиніть свій вибір на меді або гіркому чорному шоколаді, адже це єдині корисні солодощі.

3. Харчуйтеся дрібно, 5–6 разів на день. Обов’язково готуйте на сніданок щось ситне (кращий варіант — каша), і ні в якому разі не пропускайте сніданок. Інакше на обід ви з’їсте у два рази більше.

4. Пийте більше води. Вона не тільки збагатить ваш організм необхідними мікроелементами, але також позбавить вас від почуття голоду, додасть нових сил, наповнить енергією, поліпшить роботу травної системи.

5. Включіть в свій раціон ці 15 продуктів, які допоможуть вам завжди залишатися гарними й здоровими. 1. Томати — містять величезну кількість антиоксидантів — лікопенів і вітаміну С. 2. Апельсини — багаті вітаміном С і пектином. 3. Ківі — джерело вітамінів, А, С, Е і Омега-3. 4. Брокколі — вітаміни С, РР, К, U і бета-каротин. 5. Часник — стабілізує кров’яний тиск. 6. Авокадо — вітаміни, А, В2, Д, Е, РР. 7. Морква — покращує зір. 8. Яблука — виводять токсини з організму. 9. Оливкова олія — живить шкіру, волосся, нігті. 10. Гарбуз — багатий калієм, магнієм, залізом. 11. Зелень — джерело клітковини. 12. Яйця — джерело білка. 13. Сир — багатий кальцієм, зміцнює зуби, нігті, кістки. 14. Гречка — джерело кальцію і заліза. 15. Горіхи — джерело вітамінів, білка і кальцію. Допомагають роботі мозку, а також необхідні для нормального функціонування щитовидної залози.
Раціональне харчування
	Раціона́льне харчува́ння — достатнє в кількісному й повноцінне в якісному відношенні харчування; фізіологічно повноцінне харчування здорових людей із врахуванням їх віку, статі, характеру праці та інших факторів.
	Раціональне харчування сприяє збереженню здоров'я, опірності шкідливим факторам навколишнього середовища, високій фізичній й розумовій працездатності, а також активному довголіттю.
	Вимоги до раціонального харчування складаються із вимог до:

    харчового раціону;
    режиму харчування;
    умов прийому їжі.

Що їсти, скільки та як?

	У першій половині дня рекомендуються продукти, багаті білком і жирами, оскільки вони поліпшують обмін речовин, довше затримуються в шлунку, довше підтримують відчуття ситості, збуджують нервову систему (м’ясо, риба, яйця, сир, каші, страви з бобових).

	Вечеря повинна включати молочні та овочеві страви, які не викликають перезбудження нервової системи перед сном. На ніч не можна переїдати, але й не можна лягати спати голодним. Рекомендується випивати склянку кефіру. Порушення режиму харчування - одна з поширених причин розладу шлунка і дванадцяти палої кишки, хронічних гастритів та інших захворювань органів травлення.

	Уникайте шкідливих звичок у харчуванні. Не зловживайте солодощами. Зайва кількість цукру веде до посиленого виділення інсуліну - гормону підшлункової залози, що збільшує ризик виникнення цукрового діабету, може призвести до порушення ліпідного (жирового) обмін, а потім і до ожиріння.

	Не нехтуйте нормою солі, не випивайте багато рідини, кави. В добовому раціоні повинно міститися не більше 6 -10 г солі, до 2,5л рідини (вільної і в складі різних продуктів і страв).
Роздільне харчування
	Роздільне харчування останнім часом увійшло в моду. Багато зірок та знаменитостей притримуються цієї системи.
	 Насправді ця система харчування не лише модна і актуальна, але й може бути корисною. 	Якщо ви хочете спробувати роздільно харчуватися, потрібно як слід розібратися в системі.

	В основі роздільного харчування полягає сумісність та несумісність продуктів різних категорій.
	 Перша група об’єднує білкові продукти, які перетравлюються в основному із застосуванням кислоти.
Сюди належать: риба, м’ясо, яйця, гриби, баклажани, бобові, горіхи, насіння соняшника.

	Друга група – це рослинні продукти, які містять в собі одночасно і поживні речовини, і ферменти для їх розщеплення.
Сюди входять: фрукти, сухофрукти, овочі (окрім картоплі), зелень, свіжі соки, ягоди, масла, жири.

	Третя група - це вуглеводи, різні види цукру і крохмалю, які перетравлюються переважно лугами, які виділяються слинними залозами.
Сюди відносяться: вироби з борошна, хліб, цукор, цукерки, вареня, чай, крупи, картопля, мед.
Приблизний денний раціон
Сніданок. Вибирайте легкі продукти, щоб організму не довелося  витрачати найціннішу ранкову енергію на переробку і засвоєння їжі. Сир твердий чи кисломолочний, сметана, бутерброд з вершковим маслом, фруктовий салат, несолодкі фрукти.

Обід. Повинен бути збагачений білками. Вживаючи м’ясні страви, не варто їх змішувати з макаронами або картоплею.  На перше їжте овочеві супи і бульйони, на десерт фрукти, бажано несолодкі. Запивайте соками з натуральних фруктів.

Вечеря. На ніч краще харчуватися продуктами, багатими вуглеводами, адже вони досить швидко засвоюються організмом.  Макарони з сиром, морквяна або картопляна запіканка, солодкі фрукти. В якості напоїв підійдуть натуральні соки.
Дякую за увагу!


Презентація на тему «Основи медичної генетики»


Презентація на тему «Значення бактерій в природі та житті людини»


title: Презентація на тему «Мейоз» (варіант 2)

text:
Презентація на тему:
“МЕЙОЗ”
Мейоз — особливий вид поділу еукаріотичних клітин, характерний тільки статевим клітинам (не соматичним), унаслідок якого хромосомний набір зменшується вдвічі, клітини переходять з диплоїдного стану в гаплоїдний.
Мейоз був вперше вивчений і описаний у яйцях морських їжаків німецьким біологом Оскаром Гертрігом у 1876 році.

У 1883 році мейоз був знову описаний, уже на хромосомному рівні, бельгійським вченим Едуардом фон Бенеденом.

Проте важливість мейозу у спадковості була описана лише у 1890 році німецьким біологом Августом Вайсманом.
Процесмейозу
	    Інтерфаза-І
Клітина збільшується в розмірах, активно синтезує білки та акумулює енергію в молекулах АТФ, відбувається реплікація ДНК («копії» називаються хроматидами і тримаються разом на кшталт літери Х в зоні центромери — первинної перетяжки).
             Профаза-І
Під час цієї фази хромосоми починають ущільнюватися і набувають вигляду паличкоподібних структур. Після цього хромосоми однієї пари зближуються і кон'югують (тісно прилягають одна до одної по всій довжині, обвиваються, перехрещуються). Так утворюються комплекси з 4 хроматид, сполучених між собою в певних місцях, так звані тетради або біваленти. Водночас триває скорочення і ущільнення хромосом.
Через певний час гомологічні хромосоми починають відходити одна від одної. При цьому стає помітним, що кожна з них складається з двох хроматид. Наприкінці цієї фази гомологічні хромосоми розходяться, зникає ядерце, руйнується ядерна оболонка і починає формуватися веретено поділу.

Ілюстрація кросинговера
    			Метафаза-І
Число бівалентів удвічі менше від диплоїдного набору хромосом. Біваленти значно коротші, ніж хромосоми в метафазі соматичного мітозу, і розміщаються в екваторіальній площині. Центромери хромосом з'єднуються з нитками фігури веретена. У цю фазу мейозу можна підрахувати кількість хромосом.
Анафаза-І
Нитки веретена поділу скорочуються, гомологічні хромосоми розходяться до протилежних полюсів клітини (при цьому кожна з них складається з двох хроматид).Наприкінці анафази біля кожного з полюсів клітини опиняється половинний набір хромосом.Розходження хромосом кожної пари є подією випадковою, що є ще одним джерелом спадкової мінливості.
               Телофаза-І
У кожній з дочірніх клітин формується ядерна оболонка.В клітинах тварин і деяких рослин хромосоми деспіралізуються і поділяється цитоплазма материнської клітини. В клітинах багатьох видів рослин цитоплазма може не ділитися.
       Наслідки мейозу-І

Унаслідок першого мейотичного циклу утворюються клітини або лише ядра з половинним порівняно з материнською клітиною набором хромосом.
Інтерфаза-ІІ
Інтерфаза між першим і другими мейотичними поділами вкорочена: молекули ДНК у цей період не подвоюються, тому клітина майже одразу переходить до другого поділу.
Профаза-ІІ
 Хромосоми, кожна з яких складається з двох хроматид, ущільнюються, зникають ядерця, руйнується ядерна оболонка (якщо вона була утворена), хромосоми починають пересуватися до центральної частини клітини, знову формується веретено поділу.
               Метафаза-ІІ
Завершується ущільнення хромосом і формування веретена поділу. Як і під час мітотичного поділу, центромери хромосом розташовані в одній площині в екваторіальній частині клітини і до них прикріплюються нитки веретена поділу.
         Анафаза-ІІ
Поділяються центромери хромосом, хроматиди кожної з хромосом розходяться до різних полюсів клітини і вже можуть називатися хромосомами.
Телофаза-ІІ
Хромосоми знову деспіралізуються, зникає веретено поділу, формуються ядерця і ядерна оболонка.Завершується телофаза другим поділом клітини (відбуваються процеси, обернені до профази-І).
     Наслідки мейозу-ІІ

У результаті другого мейотичного поділу кількість хромосом залишається такою ж, як і після першого, але кількість хроматид кожної з хромосом зменшується вдвічі.
Біологічне значення мейозу
Мейоз є досконалим механізмом, який забезпечує сталість каріотипу видів, які розмножуються статевим способом. Завдяки двом мейотичним поділам статеві клітини мають половинний, порівняно з нестатевими, набір хромосом. А набір хромосом, характерний для організмів певного виду, відновлюється під час запліднення.
Мейоз також забезпечує спадкову мінливість організмів.
КІНЕЦЬ
Виконала
Учениця 10-го А класуЯкимів Анжеліка


title: Презентація на тему «Профілактика йододефіциту і цукрового діабету»

text:
 Профілактика йододефіциту і цукрового діабету
Йод необхідний для повноцінного фізичного та інтелектуального розвитку людини.
Дефіцит Йоду призводить до того, що людина швидко втомлюється, знижується її працездатність, погіршується пам'ять, слух, розумові здібності. Йододефіцит може призвести до захворювання щитоподібної залози, порушення обміну речовин в організмі.
Для профілактики йододефіциту слід обов'язково вживати продукти, що містять Йод, і заправляти страви йодованою чи морською сіллю.
За все життя людина вживає лише 5-6 г чистого Йоду. Це приблизно 1 чайна ложка. Добову ж норму — мільйонну частину грама — можна отримати саме з йодованої кухонної солі.
Йодована сіль має обмежений термін придатності, тому купувати її слід у невеликих упаковках. Зберігати йодовану сіль потрібно в щільно закритих посудинах у темному сухому місці. Коли порушено умови зберігання, сполуки Йоду випаровуються. Додавати йодовану сіль до страв слід перед подачею на стіл.
Хоча вуглеводи й посідають важливе місце в харчуванні, проте надлишок їх небезпечний. В організмі людини вуглеводи можуть перетворюватися на жири й відкладатися, як і жири, зайвими кілограмами.
Зловживання цукром і солодощами може призвести до хвороби, яка називається діабет. При цьому захворюванні порушується обмін речовин.
Хворий на діабет відчуває невгамовну спрагу, потребу в частому сечовиділенні. Якщо не обмежити вживання продуктів, що містять вуглеводи, стан здоров'я хворого може погіршитися.
Профілактика цукрового діабету:
А) Дієта. Раціон людини з підвищеною масою тіла має включати страви з овочів і фруктів з низьким вмістом глюкози., З білкових страв виключити м’ясо жирних сортів, шкіру і жир м’яса птахів, смажені страви. Вживайте рибу, нежирні сорти м’яса, морепродукти у вареному, тушкованому, запеченому вигляді. Строго обмежується споживання білого хліба, макаронних виробів, круп, картоплі, жирних продуктів (особливо масла), солодощів, гострих, пряних і копчених страв.
Б) Помірні фізичні навантаження. Людині середнього та старшого віку не варто ставити над собою експериментів у вигляді інтенсивного фізичного навантаження. Цілком достатньо щоденної пішої прогулянки або плавання в своє задоволення.
В) Нормалізація психоемоційного стану. У цьому питанні головний помічник - це ви самі. Часті стреси на постійне емоційне напруження можуть спричинити виникнення діабету. Тому рекомендовано регулярно відпочивати та ходити у відпустку, не хвилюватися та свідомо контролювати свої емоції.
Г) Регулярні профілактичні обстеження дозволять виявити та запобігти розвитку захворювання на початкових стадіях. До таких обстежень належить періодичний контроль рівня цукру в крові експрес методами або виконанням звичайного біохімічного аналіз крові на глюкозу. У випадку захворювання на цукровий діабет, для моніторингу стану організму рекомендовано проводити дослідження на глікований гемоглобін, який прокаже середній рівень глюкози в крові за останні три місяці, а також аналіз сечі на вміст ацетону.
Перша медична допомога при харчових отруєннях
Харчові отруєння — хвороби, що виникають при вживанні їжі, яка містить шкідливі мікроорганізми або отруйні речовини.

Якщо тобі довіряють купувати продукти, слід знати, як обрати якісні.
Перш ніж купити продукт, звертай увагу на маркування — певні відомості, умовні позначення, нанесені на упаковку. Коли купуєш продукти без упаковки, оцінюй свіжість і якість продуктів за їх виглядом і запахом.
На упаковці харчових продуктів мають бути зазначені такі обов'язкові відомості.
Ризиковано купувати продукти на стихійних ринках. Не можна купувати продукти, якщо:
♦ продукти мають неприємний запах, непривабливий вигляд;
♦ на упаковці не зазначено обов'язкових відомостей про продукт і виробника;
♦ термін придатності продукту закінчився;
♦ упаковка зім'ята або пошкоджена;
Перша допомога при харчових отруєннях
Тобі вже відомо, що причиною отруєння можуть стати зіпсовані продукти. Це, наприклад, консерви зі здутою кришкою, помутнілим вмістом. Продукти, куплені на стихійних ринках, також можуть стати причиною харчового отруєння. Тяжкі отруєння спричиняють
гриби. Треба бути уважними й обережними, купуючи і зберігаючи їх у домашніх умовах. Не можна збирати та їсти гриби, яких не знаєш.
Перші ознаки харчового отруєння — слабкість, біль у животі, пронос, нудота, блювання, підвищення температури. Вони з'являються через 2-4 години після вживання зіпсованого продукту.
Першу допомогу при харчовому отруєнні надають так:
1.  При перших симптомах отруєння — викликати «швидку допомогу» або лікаря.

2.  До приїзду лікаря дати хворому випити 5-6 склянок підсоленої кип'яченої води, щоб викликати блювання. Повторити 2-3 рази, доки з'явиться вода без домішок їжі.
3.  Після цього дати випити підсолену воду або несолодкий чай, щоб запобігти зневодненню організму.
4.  Хворого покласти в ліжко, щоб голова була повернута набік. Пильнувати, щоб не захлинувся блювотинням. Зігріти (вкрити, покласти грілки).
Висновок
Для профілактики йододефіциту в організмі слід вживати продукти, що містять Йод, користуватися йодованою чи морською сіллю. Для профілактики діабету не зловживати солодощами. Купуючи продукти, уважно перевіряти маркування упаковок з основними відомостями про продукт. При харчовому отруєнні обов'язково викликати «швидку допомогу» або звернутися до лікаря. До приїзду лікаря надавати посильну допомогу собі і потерпілому.


title: Презентація на тему «Перша допомога при травмах»

text:
Haga clic para cambiar el estilo de título
Haga clic para modificar el estilo de texto del patrón
Segundo nivel
Tercer nivel
Cuarto nivel
Quinto nivel


title: Презентація на тему «Клітинна будова тварини. Особливості тваринної клітини»

text:
Клітинна будова тварини.Особливості тваринної клітини

Клітина являється основною одиницею будови та життєдіяльності організму будь якої тварини. Відповідно до будови клітини  всі
живі організми поділяють на дві групи —  надцарства Прокаріотів та Еукаріотів.
До перших  належать бактерії та ціанобактерії, до других — представники царств Рослин, Грибів і Тварин.
Живий вміст клітини називається протоплазмою , протоплазма оточена напівпроникною плазматичною мембраною або плазмалемою.

Функції :
  обмеження внутрішнього середовища клітини;
 збереження форми клітини;
 захист від пошкоджень і різноманітних впливів ззовні;
регуляція надходження іонів в клітину;
виведення з клітини кінцевих продуктів обміну речовин;
об'єднання окремих клітин в тканини;
забезпечення фагоцитозу і піноцитозу

Ендоплазма-тична сітка:
а) гладка
б) шорстка
-  Апарат  Гольджі
Лізосоми
Вакуолі
Війки та джгутики
-  Ядро
-  Мітохондрії
-  Пластиди (в рослинній):
а) хлоропласти
б) лейкопласти
в) хромопласти
- Рибосоми
- Клітинний центр
Включення
Цитоскелет
Міофібрили
Органоїди клітини
Одномембранні
Двомембранні
Немембранні

Тваринна клітина має тоненьку клітинну стінку (глікокалікс), часто здатна до поглинання твердих часток (фагоцитозу), не має хлоропластів і вакуолей із клітинним соком.
Серед тварин є одноклітинні, колоніальні й багатоклітинні види.

 В одноклітинних тварин є тільки єдина клітина, що формує цілісний організм, який самостійно живиться, виводить продукти життєдіяльності та здійснює газообмін. У багатоклітинних тварин — клітини різних типів здійснюють різні функції. Однак попри все різноманіття тваринних клітин всім їм притаманна значна кількість спільних особливостей будови.
Головним елементом клітини, що керує процесами її життєдіяльності являється ядро. В ньому міститься спадковий матеріал, який властивий саме даному організму.
Ядро необхідне для функціонування клітини, оскільки саме воно містить генетичну інформацію у формі ДНК. Тут відбувається не тільки збереження, а й реалізація спадкової інформації: процеси транскрипції, які регулюють переважну більшість процесів у клітині, та реплікації, що забезпечують точне відтворення ДНК клітини для дочірних клітин.
Комплекс Гольджі складається із великої кількості плоских мембранних мішечків — цистерн, ніби складених на стопку, і пов'язаної із ними системи пухирців — везикул Гольджі, що здійснюють транспорт між частинами апарату Гольджі, а також між апаратом Гольджі й іншими частинами клітини.
У тваринних та рослинних клітинах можна помітити органели — мітохондрії. Це, так звані, «енергетичні станції» в клітині, що забезпечують енергією процеси життєдіяльності. В тваринних клітинах, на відміну від клітин рослин чи грибів, відсутні вакуолі з клітинним соком. В одноклітинних тварин зустрічаються травні вакуолі, в них перетравлюється їжа.
У клітинах тварин, крім окремих одноклітинних видів немає хлоропластів. Відповідно, більшість тварин нездатні синтезувати органічні сполуки із неорганічних речовин. Вони відносяться до гетеротрофів. Гетеротрофами називаються організми, що споживають готові органічні сполуки. Запасною речовиною в тварин є вуглевод глікоген.
Як тваринні, так і рослинні клітини здатні до поділу.
При поділі спочатку розподіляється спадковий матеріал, а вже потім ділиться сама  цитоплазма. Таким чином утворюються дочірні клітини. Вони за набором спадкової інформації і власною будовою схожі на материнську.

Поділ ракових клітин
Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Клітинна інженерія» (варіант 3)

text:
Клітинна інженерія
 Клітинна інженерія — це самостійна галузь біологічних та медичних наук, в завдання входить створення нових, не існуючих раніше в природі клітин із заданими властивостями.
1) розробка методів штучного злиття клітин, що ростуть в культурі;
 2) отримання реконструйованих клітин шляхом злиття – об’єднання ядра та цитоплазми від різних клітин у раніше невідомих комбінаціях;
 3) ефективна трансфекція соматичних та статевих клітин.
Історичні етапи розвитку клітинної інженерії:
У завдання клітинної інженерії входить створення визначеними методами гібридних клітин.
1) Типові гібридні клітини: гетерокаріон – це гібридна клітина, яка містить у своїй цитоплазмі два або декілька різних чи однакових ядер. Гетерокаріони не діляться; синкаріон – це гібридна клітина, в якій пройшло об’єднання хромосом різних клітин в одне ядро. Синкаріон часто дає початок проліферуючому клітинному клону.
2) Особливі типи гібридних клітин:. а) гібридна клітина, що включає в себе каріопласт (ядро, оточене тонким шаром цитоплазми) + цитопласт (без’ядерна цитоплазма); б) цибрид — гібридна клітина, що включає в себе цілу клітину + цитопласт іншої клітини; в) каріобрид — гібридна клітина, що включає в себе цілу клітину + каріопласт іншої клітини.
Основні методи злиття клітин
1. Використання інактивного вірусу Сендай, який відноситься до групи вірусів парагрипу, який інактивований УФ–випромінюванням. Цей метод вже майже не використовується (лише у тих випадках, коли клітини іншими методами не зливаються — при роботі з ядерними еритроцитами птахів).
Основні методи злиття клітин
2. Основний метод — використання поліетиленгліколю (ПЕГ). Це стандартний спосіб, який використовується при злитті клітин тварин та рослин, між собою та один з одним. При отриманні гібридом.
Основні методи злиття клітин
3. Злиття клітин з використанням лазерного та нейтронного опромінення.
Основні методи злиття клітин
4. Електрозлиття — клітини попередньо зближені між собою, піддають впливу електричного поля; спочатку проходить об'єднання мембран, потім об’єднуються цитоплазми і формується гібридна клітина.
Нові методи злиття клітин:
1. Авдин – біоновий метод. Клітини одного типу (мієлома) з'єднують з авдином, клітини іншого типу (імунні лімфоцити) безпосередньо або через антитіла з'єднують з біотином (вітамін Н). Такі мічені клітини у суспензії з'єднуються попарно і в результаті дії електричного поля, в яке їх поміщають, утворюються гібридомні клітини.
Нові методи злиття клітин:
2. Метод проточної цитометрії. Цей метод застосовують:
а) для виділення клітин, що знаходяться на певній стадії клітинного циклу та їх синхронізації; б) для відбору (селекції гібридних клітин). Не всі клітини, що піддаються різним впливам для злиття, зливаються. Для видалення клітин, що не злилися, суміш гібридних і клітин, що не злилися, вирощують на селективному середовищі, де виживають лише гібридні клітини.
Гібридома — це результат злиття злоякісних клітин та секретуючих імуноглобуліни клітин імуної системи. Гібридома має ряд селективних переваг: тривале розмноження в культурі; здатність синтезувати моноклональні антитіла Келер запропонував злити мієломну клітину з лімфоцитами із популяції, яка б мала попередній контакт з певним антигеном. У 1974 р. Келеру вдалось отримати гібридому, що мала здатність продукувати антитіла певної специфічності — моноклональні антитіла — внаслідок злиття клітин мієломи та лімфоцитів селезінки миші, яка була імунізована еритроцитами барана у присутності поліетиленгліколю.
Гібридома – це один із варіантів використання культури клітин в цілях біотехнології. З допомогою гібридомної біотехнології стає можливою регуляція імунної відповіді завдяки отриманню моноклональних антитіл заданої специфічності. Гібридоми можна зберігати у замороженому стані. У деяких інститутах та лабораторіях для наукових цілей створені гібридомні банки.
Застосування моноклональних антитіл
Моноклональні антитіла використовують:
1) для ідентифікації певного гормону, вірусних або бактеріальних антигенів, антигенів групи крові та тканниних антигенів;
2) для визначення доз ліків;
3) для «впізнавання» злоякісних пухлин товстої та прямої кишки, діагностики деяких форм раку щитовидної залози, епітеліальної форми раку;
4) для виділення біологічно активних речовин (білків, гормонів, токсинів) із складних сумішей;
5) для діагностики та лікування захворювань, які викликаються патогенами, перш за все мікроорганізмами та їх токсинами.
6) для діагностики вагітності, виявлення схильності до діабету, ревматоїдного артриту, спадкових захворювань.
Насправді ж клітинна інженерія це – палиця з двома кінцями – вона може дати людині стільки років життя, скільки він сам захоче, але може і посіяти страшні нещастя для всього живого. Не сперечайтеся, протилежне не доведено, а “ціна питання” відома. Все залежить від того, в чиїх чистих або брудних руках знаходиться клітинна інженерія. І з об’єктивних причин її не можна ні заборонити, ні підштовхнути вперед. Розвиток науки підпорядковується своїми внутрішніми законами.
                     Виконала
               Учениця 10-Б класу
                   Пецюх Ірина


title: Презентація на тему «Статеве розмноження людини»

text:
Міністерство освіти і науки України
Івано-Франківський природничо-математичний ліцей
Статеве розмноження людини

Підготувала:
ліцеїстка 32 групи
ПМЛ
Тачинська Ю.І.
Перевірила:
Іванишин В.М
м.Івано-Франківськ
2013
Зміст
Вступ
Статеве розмноження
Що відбувається при статевому розмноженні?
Роль мейозу в статевому розмноженні
Що відбувається під час статевого дозрівання?
Первинні статеві ознаки
Вторинні статеві ознаки жінок
Вторинні статеві ознаки чоловіків
Гаметогенез
Сперматогенез
Оогенез
Визначення статі
Ембріональний період
Запліднення
Дроблення і бластуляція
Гастуляція
Органогенез
Постембріональний розвиток

Розмно́ження (відтворення, репродукція) — біологічний процес, за допомогою якого утворюються нові організми, відтворення собі подібних. Розмноження — фундаментальна особливість всіх відомих життєвих форм, кожен індивідуальний організм існує в результаті розмноження.
Вступ
Статеве розмноження
Статеве розмноження є типом розмноження, при якому організми утворюють нащадків, що мають комбінацію генетичного матеріалу від більш ніж одного (зазвичай двох) різних представників виду. Кожен з двох організмів-батьків надає приблизно половину генетичної інформації нащадкові, продукуючи гаплоїдні гамети. Більшість організмів формують два різні типи гамет. У анізогамних видів гамети різні, у такому випадку розрізняють дві статі — самця (виробляє сперму або мікроспори) і самку (виробляє яйцеклітини або мегаспори). Крайній випадок ізогамії, коли гамети дуже різні, називається оогамією.
Що відбувається при статевому розмноженні?
При статевому розмноженні потомство виходить в результаті злиття генетичного матеріалу гаплоїдних ядер. Зазвичай ці ядра утримуються в спеціалізованих статевих клітинах - гаметах; при заплідненні гамети зливаються, утворюючи диплоїдні зиготу, з якої у процесі розвитку виходить зрілий організм. Гамети гаплоїдні - вони містять один набір хромосом, отриманий у результаті мейозу; вони служать сполучною ланкою між даним поколінням і наступним.

Роль мейозу в статевому розмноженні
Мейоз - важливий етап життєвих циклів, що включають статеве розмноження, так як він веде до зменшення кількості генетичного матеріалу вдвічі. Завдяки цьому в ряду поколінь, що розмножуються статевим шляхом, ця кількість залишається постійною, хоча при заплідненні кожного разу подвоюється. Під час мейозу в результаті випадкового народження хромосом  та обміну генетичним матеріалом між гомологічними хромосомами.Кросинговер. В результаті кросинговеру виникають нові комбінації генів, що потрапили в одну гамету, і таке перетасовування підвищує генетичну різноманітність.
Що відбувається під час статевого дозрівання?

Процес статевого дозрівання у ссавців регулюється щитовидною залозою, зокрема, виробленим їй гормоном тироксином. Під час процесу дозрівання чоловічий організм починає виробляти сперму ( сперматогенез), в той час як жіночий організм продукує здатні до запліднення яйцеклітини, які самка може виносити в разі настання вагітності, коли ж запліднення не відбулося, яйцеклітина виходить під час наступної менструації. Перше менструальна кровотеча ( менархе) відбувається зазвичай без попередньої йому овуляції, після кількох нерегулярних ановуляторних циклів настає перша овуляція, з цього моменту жіноча особина здатна до статевого розмноження.
Крім того, в період статевого дозрівання відбувається розвиток первинних і вторинних статевих ознак у обох статей.

Первинні статеві ознаки

Вторинні статеві ознаки жінок
-Добре розвинені груди
-Менші розміри й легші кістки
-Менший зріст
-Довгий відносно кінцівок тулуб
-Слабша — делікатніша будова скелета
-Менший череп
-Брак заросту обличчя
-Волосся й очі трохи більш пігментовані
-Більш S-подібна ключиця
-Вузькі плечі
-Дещо довші перші два ребра
-Через репродуктивні функції грудна клітка
більш бочкувата, вище розташована діафрагма
-Серце розташоване більш поперечно
-Менша гортань, печінка, нирки, серце, легені

-Грудний дихальний шлях
-Менша талія
-Коротший, ширший таз, широкі
Стегна
-Ширший і коротший сечовий міхур
-Трикутна форма волосся на лобку
-Заокруглені форми
-Жирова тканина накопичується головним
чином навколо стегон
-Шкіра тонша, блідша
-Більші можливості рухів суглобів
-Нижче розташований центр ваги тіла
-Менша сила м’язів
-Вищий кров’яний тиск
-Менші потреби в їжі
-Більший імунітет, менша хворобливість
-Аналітичний тип пам’яті
-Більша тривалість життя
Вторинні статеві ознаки чоловіків
-Груди нерозвинені
-Більший череп
-Череп характеризують більш виражені
місця прикріплення м’язів
-Виступаючі брови
-Більш похилене чоло
-Нижчі очниці
-Більш назовні вивернуті кути підборіддя
-Більша щелепа, підборіддя та зуби
-Сильна будова верхніх частин тіла
-Сильний плечовий пояс і грудна
клітка
-Діафрагмовий дихальний шлях
-Вузькі стегна
-Більша розбіжність ніг між колінними суглобами
-Менші можливості рухів суглобів
-Більша волосатість тіла: волосся на
верхній  губі, на підборідді,
часто на грудях, животі, передпліччях
 і гомілках, деколи також на руках,
 стегнах, сідницях, плечах
-Для волосся голови типовими є кути
чола та два бічні пасма волосся,
які сходять до потилиці
-Жирова тканина накопичується
головним чином навколо плечового
поясу
-Більша уява
-Більша здатність до асоціативності
та синтезування
-Низька тональність голосу
-Швидший обмін речовин
-Більша фізична витривалість
Гаметогенез
Гаметогенез (від гамети і грец. genesis — походження) — процес формування і утворення статевих клітин — гамет.
Сперматогенез
Сперматогене́з - розвиток чоловічих статевих клітин (сперматозоїдів), що відбувається під регулюючим впливом гормонів.
Оогенез
Оогене́з або овогене́з (грец. ōón яйце + грец. genésis виникнення) — у тварин, розвиток жіночої статевої клітини — яйцеклітини (яйця).
Визначення статі
У людини головну роль у визначенні статі відіграють статеві хромосоми. Наша спадкова інформація зосереджена головним чином у ядрі клітин нашого тіла і представлена там у вигляді 23 пар хромосом (кожна хромосома представлена двома екземплярами) —спеціальних тілець, до складу яких входять білки та ДНК. Тобто всього кожна клітина нашого організму містить 46 хромосом. Лише в гаметах хромосом не 46, а 23. У них кожна хромосома предсталена лише в одному екземплярі. 22 пари хромосом у чоловіків і жінок однакові. Ці хромосоми називають аутосомами. А от хромосоми останньої пари у чоловіків і жінок відрізняються (це так звані статеві хромосоми). У жінок статеві хромосоми представлені двома великими Х-хромосомами, а у чоловіків є одна велика Х-хромосомай одна маленька Y-хромосома. Маленька Y-хромосома містить мало спадкової інформації, але виконує дуже важливу функцію. Саме ця хромосома «вмикає» програму розвитку чоловіків. Без її наявності розвиток організму чоловіка неможливий. Оскільки жіночі клітини мають у своєму ядрі лише Х-хромосоми, то й у гаметах жіночого організму будуть знаходитися лише статеві хромосоми цього типу. Тобто за цією ознакою всі жіночі гамети будуть однаковими. Під час утворення ж чоловічих гамет одна половина з них отримає Х-хромосому, а інша — Y-хромосому. Тобто за цією ознакою чоловічі гамети будуть двох типів. Стать майбутньої дитини визначається в момент запліднення. Якщо з яйцеклітиною злився сперматозоїд, який має Х-хромосому, то народиться дівчинка. А якщо сперматозоїд мав Y-хромосому, то народиться хлопчик.

Ембріональний розвиток — розвиток організму тварини, що відбувається в оболонках яйця поза материнським організмом або усередині нього. Зародковому розвитку передує період передзародкового розвитку, коли зростає, формується і дозріває яйцеклітина. Після зародкового розвитку період післязародкового (постембріонального) розвитку. В ході зародкового розвитку з однієї відносно просто організованої яйцеклітини утворюється багатоклітинний організм, що складається з різних органів і тканин і здатний до самостійного існування.
Ембріональний період

Періоди ембріогенезу
Початок зародкового розвитку — запліднення — відбувається в материнському організмі або у водному середовищі. Чоловіча статева клітка — рухливий сперматозоїд — досягає жіночої яйцеклітини і проникає в неї, часто через спеціальні отвори в оболонках — мікропилі. Яйцеклітина і сперматозоїд містять одинарні (гаплоїдні) набори хромосом; при заплідненні батьківські і материнські хромосоми з'єднуються в одному ядрі, відновлюючи нормальну подвійну (диплоїдну) їх кількість. Біологічний сенс запліднення полягає в обміні генетичною інформацією між тваринами однієї популяції, т.к. кожний новий організм поєднує в собі спадкові ознаки обох батьків.
Запліднення
Дроблення і бластуляція

Після запліднення в період дроблення яйце послідовне багато разів ділиться спочатку на великі, потім на все дрібніші клітини — бластомери; далі утворюється багатоклітинний зародок (звичайно з порожниною усередині) — бластула . В результаті дроблення створюються умови для виникнення відмінностей між частинами зародка — диференціалізація . Клітини, що утворилися з різних ділянок яйця, отримують неоднакову цитоплазму (що визначає первинне диференціювання) і стають здібними до пересувань, що забезпечує формування органів майбутнього організму.
Під час гаструляції відбувається відособлення зародкових листків, розташованих шляхом різних переміщень так, що усередині виявляється ентодерма, зовні ектодерма, а між ними мезодерма . Гаструляция протікає у різних тварин по-різному, але в результаті неї створюється загальний план будови організму, схожий навіть у віддалених в систематичному відношенні груп тварин.
Гаструляція
В період органогенезу зародкові листки розділяються на зачатки органів і систем; великі зачатки диференціалізуються на дрібніші, і таким чином створюється усе складніша структура цілого організму. Органогенез досягається в основному за рахунок клітинних переміщень і диференціалізації самих клітин. Для виходу зародків з оболонок або народження в кінці зародкового розвитку синтезується фермент, який розчиняє оболонки, з'являються пристосування, що допомагають розбити шкаралупу тощо.

Органогенез
Постембріональний розвиток
Період життя людини після народження можна поділити на кілька етапів. Їх тривалість відрізняється у чоловіків та жінок.  Крім того, велике значення мають особисті характеристики людини, такі як її спадковість та спосіб життя. Зовнішні фактори також можуть впливати на тривалість окремих етапів онтогенезу.


title: Презентація на тему «Ембріональний розвиток організму»

text:
Ембріональний розвиток організма

Ембріональний розвиток
 Ембріональний розвиток— розвиток організму, що відбувається в оболонках яйцеклітини поза материнським організмом або усередині нього.
Етапи ембріонального розвитку
Запліднення – утворення зиготи.
Дроблення – утворення бластули.
Гаструляція – утворення зародкових листків.
Гісто та органогенез – утворення тканин і органів зародка.
Запліднення
Запліднення - процес з’єднання (злиття) зрілої чоловічої та жіночої статевих клітин, у результаті якого утворюється одна клітина (зигота), що є початком нового організму.
У результаті запліднення утворюється зигота - початкова стадія розвитку нового організму. Стадія зиготи триває від кількох хвилин до кількох годин.
Мікрофотографія зиготи
Дроблення
Ряд послідовних мітотичних поділів зиготи називають дробленням. Під час дроблення передсинтетичний період інтерфази практично відсутній, тому клітини, що утворюються,— бластомери — мають дедалі меншу кількість цитоплазми порівняно з яйцеклітиною.
Стадії утворення бластули
Гаструляція
Гаструляція - процес розвитку з одношарового зародка багатоклітинних тварин (бластули) двошарового (гаструли), а в більшості з них - згодом і тришарового.

Гісто та органогенез
Подальші клітинні поділи, переміщення, ріст призводять до гістогенезу - утворення тканин.
Процес формування органів називається органогенезом.


title: Презентація на тему «Рослини»

text:
«Рослини.
Органи рослин, їх функції та взаємозв’язок.
Вегетативні органи рослин. Корінь і кореневі системи.
Рослини-хижаки.»
Презентація за темою:
Підготувалаучениця 10-Б класуРубіш Каміла
Тканини формують органи вищих рослин. Рослини дуже різноманітні: від маленької ряски, що плаває на воді, різних трав’янистих рослин (пшениця, конюшина, жовтець, папороть-орляк), кущів (малина, шипшина, глід, бузок) до високих дерев (сосна, береза, клен, дуб, тополя).
Рослини мають різні життєві форми, які забезпечують пристосування до умов існування. І всі вони складаються з однакових органів: мають корені й пагони та органи, завдяки яким відбувається їхнє розмноження.
Вегетативні органи складаються з коренів та пагонів і виконують функцію росту, живлення, обміну речовин тощо. Вегетативні органи не беруть участі у статевому розмноженні та все-таки можуть розмножуватися вегетативним способом (наприклад, за допомогою кореневищ, бульб, цибулин, вусів тощо). При такому способі новий організм виростає з багатоклітинної частини материнської особини.
Основними функціями кореня є всмоктування розчинів мінеральних речовин, їхнє проведення до надземних частин та закріплення рослин у ґрунті.
Корінь — це осьовий, радіально симетричний підземний орган рослини.
Коренеплід — складне утворення: у головному корені та основі пагона відкладаються запасні поживні речовини, він потовщується (морква, буряк, петрушка, редька).
Кореневі бульби утворюються при відкладанні запасних поживних речовин у додаткових бічних коренях, які набувають бульбоподібної форми (жоржина, батат, пшінка весняна).
Корені-присоски притаманні рослинам-паразитам (повитиця) та напівпаразитам (омела, дзвоник). Такі корені проникають у товщу стебел інших видів і споживають їхні соки.
Дихальні корені зустрічаються у деяких рослин боліт для забезпечення дихання підземної частини рослини. Це бічні корені, які ростуть угору та піднімаються над поверхнею ґрунту (або води).
Опорні корені — додаткові корені, що утворюються на стеблі: звисаючі корені фікуса бенгальського; ходульні корені для додаткової опори у кукурудзи; дошкоподібні корені фікуса каучуконосного; корені-причіпки вздовж стебла витких рослин (у плюща).
Листок(бічна частина пагона) здійснює фотосинтез, газообмін і випаровування води.
Стебло (осьова частина пагона) забезпечує зв’язок між усіма частинами рослини, збільшує поверхню надземної частини, утворює та певним чином розташовує листки та квітки.
Генеративні органи забезпечують статеве розмноження. Генеративні органи покритонасінних рослин — квітки, за рахунок яких формуються плоди з насінням.
За формою, розміром, кольором та особливостями будови квітки дуже різноманітні.
Рослини-хижаки
Хижі рослини — збірна, таксономічно неоднорідна група рослин, для яких характерна часткова або переважаюча, проте, не цілковита гетеротрофія
Рослини-хижаки живуть у воді прісних водоймищ, на заболочених лугах і болотах, в торфі, піску.Фосфор, калій та інші речовини хижі рослини компенсують за рахунок перетравлювання невеликих тварин, в основному комах, яких ловлять за допомогою спеціальних органів — метаморфізованного листя. На поверхні такого листя є залозки, що виділяють травні ферменти пепсину і органічні кислоти (мурашину, бензойну тощо). Ферменти розщеплюють білки тіла тварини до простіших, засвоюваних рослинами з'єднань
В наземних хижих рослин коренева система розвинена слабо, у водних вона зредукована, проте, всі вони можуть існувати за рахунок речовин, що отримуються з ґрунту або води. Додаткове живлення тваринною їжею прискорює розвиток комахоїдних рослин, перехід до цвітіння і плодоносіння.
У світі налічується близько 450 видів таких рослин, що належать до 6 родин, у тому числі:
росянкових (Дрозера круглолиста і ін.),
пухирникових,
непентесових,
сарраценієвих,
цефалотових.
Рослини використовують п'ять механізмів різного типу для ловлі здобичі:
ловильні листки у формі глечиків;
листки, що стуляються;
липкі пастки;
засмоктувальні пастки;
пастки типу невиливайки.
Краї та внутрішні стінки ловильних листків у деяких рослин забарвлюються в яскраво-червоний колір, інші виділяють подібно до цукрової речовину. У Сараценії на шийці глечика ростуть довгі волоски, спрямовані донизу, що не дозволяє комахам вилізти на гору. У середині глечика залозки виділяють ферменти, що значно прискорюють розчинення комашиної плоті.
Глечики-пастки
Найвідоміший приклад такої пастки — це венерина мухоловка.  Пастка формується в кінці листка, черешок відіграє роль петлі, а сам листок утворює дві облямовані зубцями частки. Кожна з них має чутливі волоски, що приводять у рух пастку.
Це відбувається у тому разі, якщо комаха ворухне одним з волосків. Вже при другому дотику до волоска з основи рослини надходить потужний електричний імпульс, що змушує пастку зачинитися.
Пастки, що зачиняються
Росички , росолисти, жирянки і бібліси  використовують клейку речовину. Сівши на листок, комахи залипають у цукристій рідині. Намагаючись виповзти, жертва змушує сусідні волоски схилитися в бік джерела руху, внаслідок чого потрапляє в надійні обійми.
Липкі пастки
Пухиринки ростуть у водоймах. Вони вільно плавають або ж пускають коріння. З листків у них звисають пухирці з отвором, що затуляє вільно звисаючий клапан. Спеціальні залози викачують з пухирця майже всю воду, аби клапан щільно затулився під тиском води ззовні. Щетинки спрямовують здобич до клапана, тиск змушує клапан відчинятися в середину, внаслідок чого здобич разом із водою засмоктується в пухирець. Далі клапан швидко затуляється, вода викачується і розпочинається перетравлювання улову.
Засмоктувальні пастки
На мілинах, поруч із пухирником зустрічається генлісея — невеликі, ледь затоплені розетки, що вільно плавають. Ловильні листки рослин мають короткий черешок, розділений на дві трубки, спрямовані у воду. Уздовж кожної з трубок проходить спіральний проріз. Залози розташовані на передньому краї, виділяють клейку речовину.
Невеликі водні організми спрямовуються волосками всередину пастки, звідки вони вже неспроможні вилізти.
Пастки-невиливайки

Розмір квітів рафлезії коливається від 30 см (Rafflesia patma) до 1 м (Rafflesia tuan-mudae) у діаметрі, і одна квітка може важити більше 10 кг!
Рафлезія – найбільша в світі квітка


title: Презентація на тему «Емоції та почуття.Види емоційних станів»

text:
+ 1,
-6,
+11,
+16,
-21
-2
+7,
+12,
+17,
+22
+3,
+8,
+13,
+18,
-23
+4,
+9,
+ 14,
+19,
+24
+5,
+ 10
+15,
+20
, +25


title: Презентація на тему «Плазуни» (варіант 1)

text:
Плазуни
Представники групи — холоднокровні тварини з розмірами тіла від декількох сантиметрів до 10 м.
Відомо близько 6 тис. сучасних видів плазунів (в Україні - 21), які поширені на всіх континентах, окрім Антарктиди.
Покриви тіла
Зовнішній шар покривів плазунів, на відміну від земноводних, роговіє. Шкіра суха, практично без залоз, вкрита роговими лусками, щитками або пластинками - похідними покривного епітелію. Такі покриви захищають тварин від механічних ушкоджень і зайвих втрат вологи. Щільний покрив заважає росту плазунів, тому він періодично змінюється: старий скидається, і тварина росте, поки новий не зроговів.
Склет
Скелет плазунів має подібний до земноводних план будови, але відрізняється низкою особливостей. Так, їхній хребет більш диференційований і складається з п'яти відділів:
1.череп.
Відділи хребта:
2 — шийний;
3 — грудний;
4 — поперековий;
5 — крижовий;
6 — хвостовий;
7 — стопа;
8 — кисть;
9 — лопатка
Мускулатура
Мускулатура плазунів краще розвинена, порівняно із земноводними. З появою справжньої грудної клітки з'являються міжреберні м'язи, які забезпечують дихальні рухи.
Розмноження
Плазуни - роздільностатеві тварини. Запліднення внутрішнє.      У деяких плазунів добре виражена турбота про нащадків.
Нервова система
Нервова система у плазунів краще, ніж у земноводних, розвинені півкулі головного мозку (передній мозок). Вони вкриті сірою речовиною сукупністю тіл мільйонів нервових клітин. Ця сіра речовина формує кору півкуль головного мозку. Мозочок розвинений добре, що зумовлено необхідністю координації (узгодження) складних рухів.
Зовнішня будова
1 - голова;
2 - шия;
3 - тулуб;
4 - хвіст;
5 - парні кінцівки;
6 - слуховий отвір;
7 - око;
8 - рот;
9 - ніздрі
Кровоносна система
     Кровоносна система плазунів також має певні відмінності. У шлуночку трикамерного серця є неповна перетинка, що частково перешкоджає змішуванню артеріальної та венозної крові. А в крокодилів серце взагалі чотирикамерне. Як і земноводні, плазуни належать до холоднокровних тварин.
Органи дихання
Органи дихання плазунів - легені, що мають багато перетинок, які збільшують поверхню газообміну.      У плазунів порівняно із земноводними складніший і механізм дихання. Повітря надходить до легень і виходить із них за рахунок рухів ребер..
Внутрішня будова
Органи чуттів
Органи чуттів плазунів краще пристосовані до наземного способу життя, ніж у земноводних. Очі також захищені трьома повіками . За рахунок рухів кришталика та зміни його форми плазуни добре розрізняють предмети на різних відстанях. Органом дотику слугує язик, який може далеко висуватися з ротової порожнини. Також добре розвинені органи слуху, рівноваги, нюху, смаку тощо.
Харчування
Раціони плазунів, як і способи добування їжі, вельми різноманітні; серед плазунів зустрічаються комахоїдні, рибоїдні, хижаки, рослиноїдні і т. д

Значення для людини
Використання м'яса багатьох плазунів для їжі, шкіри і панцирів — для виготовлення різних виробів, інтенсивний вилов змій для отримання отрути привели в наш час до різкого скорочення чисельності окремих груп плазунів, особливо черепах, змій і крокодилів. Для відновлення і збереження чисельності плазунів їх розводять в неволі (крокодили), охороняють місця розмноження і забороняють промисел.


title: Презентація на тему «Youth organizations in Great Britain» (варіант 1)

text:
Youth organizations in Great Britain
Made by:
Kyznetsova Katia
Form 11 A
60 youth organizations
There are about 60 youth organizations in Great Britain. All youth organizations can be divided into three large groups: 1. non-political organizations; 2. youth organizations associated with political parties;         3. youth organizations controlled by religious bodies.
The Scout Association
The two largest non-political youth organizations are the associations of the Boy Scouts and the Girl Guides. There are about 1300000 boys and girls in them. The membership is voluntary.
The Scout Association
The Scout Association was formed in 1908 by General Baden Powell. His idea was to train boys in mapping, signaling, knotting, first aid and all the skills that would arise from camping and outdoor activities. Most important of all for a Scout was to make a promise that he would do his best to do his duty to.
The Girl Guides Association
The Girl Guides Association was founded by Baden Pawell in 1910. It’s divided into three sections: Brownies (from 7.5 to 11), Guides (from 11 to 16), Rangers (from 16 to 21). The programme of training is planned to develop intelligence and practical skills including cookery, needlework, childcare. Like a Scout a Girl Guide must be a friend to animals.
non-political organizations
There are some other non-political organizations: the Combined Cadet Force, Sea Cadet Corps, the Woodcraft Folk, the Youth Hostels Association, the National Federation of Young Farmers Clubs, Greenpeace.
Religious young organizations
Religious young organizations and groups aim at helping to elderly people or working in hospitals. There are even groups where young people help released prisoners to start then life a-new. Religious organizations pay attention not only to the study of religious views but involve youth into such activities as music festivals and amateur theatre.
all there organizations
As you see, all there organizations aim at preserving and strengthening the social and political system existing in the country. Many of them have done and still are doing useful work in providing leisure facilities for young English people.


title: Презентація на тему «Ембріогенез»

text:
Ембріогенез

Ембріогенез (Зародковий розвиток, ембріональний розвиток) — розвиток організму людини, що відбувається в оболонках яйцеклітини поза материнським організмом або усередині нього. Зародковому розвитку передує період передзародкового розвитку, коли зростає, формується і дозріває яйцеклітина.
У процесі ембріогенезу можна виділити наступні основні стадії:1. Запліднення 2. Дроблення і бластуляція3. Гаструляція4. Гістогенез, органогенез, сістемогенеза
Запліднення
Запліднення - злиття жіночої і чоловічий статевих клітин. Чоловіча статева клітка — рухливий сперматозоїд — досягає жіночої яйцеклітини і проникає в неї, часто через спеціальні отвори в оболонках — мікропилі. Яйцеклітина і сперматозоїд містять одинарні (гаплоїдні) набори хромосом; при заплідненні батьківські і материнські хромосоми з'єднуються в одному ядрі, відновлюючи нормальну подвійну (диплоїдну) їх кількість. Біологічний сенс запліднення полягає в обміні генетичною інформацією між тваринами однієї популяції, оскільки кожний новий організм поєднує в собі спадкові ознаки обох батьків. У результаті утворюється новий одноклітинний організм-зигота.

Дроблення і бластуляція
В результаті дроблення створюються умови для виникнення відмінностей між частинами зародка — диференціалізація . Клітини, що утворилися з різних ділянок яйця, отримують неоднакову цитоплазму (що визначає первинне диференціювання) і стають здібними до пересувань, що забезпечує формування органів майбутнього організму.

Гаструляція.У результаті поділу, диференціювання, взаємодії і переміщення клітин зародок стає багатошаровим. З'являються зародкові листки ектодерма, ентодерми і мезодерма, що несуть у собі накладки різних тканин і органів. Гаструляція протікає у різних тварин по-різному, але в результаті неї створюється загальний план будови організму, схожий навіть у віддалених в систематичному відношенні груп тварин.
Гістогенез, органогенез, сістемогенеза.
У ході диференціювання зародкових листків утворюються зачатки тканин, що формують органи і системи організму людини. Для виходу зародків з оболонок або народження в кінці зародкового розвитку синтезується фермент, який розчиняє оболонки, з'являються пристосування, що допомагають розбити шкаралупу тощо.

Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Кровоносна система» (варіант 1)

text:
Кровоносна
система

Будова серця
Коло кровообiгу

….Система кровообiгу...
Артерiї та Вени

Артерiя

Вени

Хвороби
артерiй
Коронарна
хвороба
артеросклероз

Лiмфообiг
Капiляри
Кровотечi

венозна
артерiальна
Перша допомога
При кровотечах


Презентація на тему «Роль води у природі»


title: Презентація на тему «Клонування» (варіант 8)

text:
КЛОНУВАНЯ
КЛОНУВАННЯ - відтворення генетично однорідних організмів (клітин) шляхом безстатевого (вегетативного) розмноження.
При клонуванні вихідний організм (або клітина) служить родоначальником клону - ряду організмів (клітин), які повторюють з покоління в покоління і генотип, і всі ознаки родоначальника. Таким чином, сутність клонування полягає в повторенні однієї і тієї ж генетичної інформації.
В основі точного копіювання генетичного матеріалу (і організму в цілому) у еукаріотичних клітин лежить мітоз (у бактерій - просте ділення). У багатоклітинному організмі, який зародився в результаті статевого процесу, всі клітини, незважаючи на їх відмінності і спеціалізацію, являють собою клон, який розвинувся з заплідненої яйцеклітини. Однак такий організм-клон і генетично, і своїми ознаками відрізнятиметься від батьківських організмів.
Фази мітозу

Завдяки безстатевому (вегетативному) розмноженню багатоклітинний організм може розвинутися з однієї соматичної (нестатевої) клітини, з групи таких клітин або з частини батьківського організму.
У природі таке розмноження, або клонування, широко поширене у грибів, водоростей, найпростіших, а також у багатьох вищих рослин.

(Приклад).Технологія клонування грибів

1.Беремо здоровий гриб, бажано відразу після розриву вуалі. Ні в якому разі не слід використовувати аборти. Плодові тіла з коричневими смугами на стеблі не придатні. Розміщуємо гриб в прохолодному місці. Використовуємо стерильний скальпель і пінцет для вилучення частини стебла і переміщення його в банку з живильним середовищем (або чашку Петрі)
2.Стерильну частину стебла можна вирізати зробивши кільцеподібний надріз поперек стебла на глибину 1,5 - 2 мм
3.І потім пінцетом знімаємо верхній шар плодового тіла ніби очищаючи банан

4.Потім відрізаємо нижню частину стебла як показано на малюнку
5.Відрізаємо потрібний шматок очищеного стебла і поміщаємо його в банку з живильним середовищем або чашку Петрі
6.На протязі 2-3 днів шматочок міцелію «опушиться»,  а приблизно через 7 днів стануть помітні явні ознаки росту міцелію.
У багатоклітинних тварин клонування можливе або у формі брунькуван або як поділ тіла тварини на частини і відновлення кожної частини до цілого організму.

        Так можуть розмножуватися кишковопорожнинні, губки, багато черв'яків, мшанки, а з хордових - оболочники. Класичний, здавна відомий приклад тварини, яка, будучи поділеною на десятки і навіть сотні частин, здатна до відтворення (регенерації) з кожної частини цілого організму - гідра.
Природне клонування хребетних тварин зустрічається рідко і можливо тільки на ранніх стадіях зародкового розвитку. Так, однояйцеві близнюки у тварин і людини походять від однієї заплідненої яйцеклітини в результаті її мітотичного поділу, тобто клонування.
Окремі амніотичні мішки
Одна яйцеклітина
Один сперматозоїд
Одна і та сама плацента

Штучне, тобто здійснюване людиною, клонування широко застосовується як в наукових, так і в практичних цілях. Поряд з різними способами вегетативного розмноження, відомими з давнини, в рослинництві все ширше входить у практику т. н. мікророзмноження - вирощування посадкового матеріалу з поодиноких клітин із застосуванням методів культури клітин і тканин.

Клонування бактерій і соматичних клітин рослин і тварин використовується в мікробіології, у генетиці, у практичних напрямках біотехнології та клітинної інженерії, у всіх тих теоретичних і практичних роботах, коли необхідно мати генетично однорідний матеріал.
Відокремлюються деякі її пагони  (попередньо стерилізовані, які висаджуються в спеціальному грунті у пробірці. У разі успіху через 20-30 днів у нижній частині клону з'являються бруньки, а з них - нові пагони. Кращі з них висаджують у спеціальне живильне середовище. Через 40 днів з'являються коріння.
(Приклад 1). Клонування деревної рослини
Потім рослини чекають свого терміну. Пробірку розкривають і витягують рослину пінцетом, після чого стерилізують в розчині марганцівки, аби не розможувались бактерії. Рослину висаджують в спеціальну торф'яну таблетку, яка дозволить їй постійно знаходиться в повітряному і одночасно вологому стані.
До посадки рослини виставляють у спеціальні шафи з вологістю 95-100%.
Потім рослина готова до посадки в грунті і  подальшого самостійного зростання.
Особливий інтерес викликають експерименти, пов'язані з клонуванням хребетних тварин і людини. Дослідження в цьому напрямку ведуться давно.
Втім, клонування це  скоріше віха історії, адже в цьому році вченим вдалося не просто копіювати живу істоту, їм вдалося створити штучне життя. У цьому матеріалі хотілося б привести деякі приклади клонування різних видів тварин:

Так в 1970 році вперше була успішно клонована жаба, яка й поклала початок епосі клонування тварин. Після клонування жаби, в 1985 році, був успішно клонований короп.

Клоновані в 1998 році японськими вченими з дослідницького центру Ішикава (Ishikawa), корови отримали імена Ното і Кага на честь провінцій в Японії.

Перший клонований гаур з'явився на світ у 2001 році в Массачусетсі і отримав ім'я Ной. На жаль, тварина померла через 48 годин від дизентерії.
У 2000 році вченими з США була клонована перша мавпочка. Дівчинку назвали Тетра.

Перший у світі мул був клонований в 2003 році в університеті Айдахо. Його назвали Idaho Gem (Дорогоцінний камінь Айдахо).
Перший в світі клонований муфлон з'явився в 2001 році і своїм створенням зобов'язаний італійським ученим. Зараз він живе в Центрі дикої природи острова Сардинія.
Ці тхори Ліббі і Ліллі були клоновані у 2006 році в США. Найцікавіше, що тхори були клоновані ядерною передачею клітин.

Перші клоновані вовченята, названі так на честь сеульського національного університету (СНУ). Ці сірі хижаки були клоновані в 2005 році і зараз доступні для публіки в зоопарку Сеула.
У 1997 р. шотландським вченим вдалося клонувати вівцю, використовуючи як донора генетичного матеріалу епітеліальні клітини молочної залози. Зародок вводили (імплантували) в організм прийомної матері, яка і виношувала ягнятко.
У цьому випадку, що представляє принциповий інтерес, використовувалась як донор спеціалізована соматична клітина. Таким чином, ці експерименти довели, що можна отримувати генетично ідентичні копії (клони).
млекопитающих, используя их соматические клетки.
Передбачається, що клонування знайде широке застосування у тваринництві. В наш час вже не представляється неймовірним вирощування із добре збережених у вічній мерзлоті соматичних клітин вимерлих тварин (напр., мамонта) повноцінного організму.
Експерименти з клонування людини засуджуються міжнародними організаціями та заборонені в ряді країн як неприйнятні в моральному відношенні. Проте в кінці 2002 року в світі з'явилися непідтверджені повідомлення про народження дітей, клонованих з соматичних клітин.
Підготувала учениця 11-"Б" Теодорова Маргарита


title: Презентація на тему «University of Edinburgh»

text:
University of Edinburgh

The University of Edinburgh founded in 1583,  is the sixth-oldest university in the English-speaking world and one of Scotland's ancient universities. The university is deeply embedded in the fabric of the city, with many of the buildings in the historic Old Town belonging to the university.

The university played an important role in leading Edinburgh to its reputation as a chief intellectual centre during the Age of Enlightenment, and helped give the city the nickname of the Athens of the North.

Alumni of the university include some of the major figures of modern history, including the physicist James Clerk Maxwell, naturalist Charles Darwin, philosopher David Hume, mathematician Thomas Bayes, surgeon Joseph Lister, signatories of the American declaration of independence John Witherspoon and Benjamin Rush, inventor Alexander Graham Bell, first president of Tanzania Julius Nyerere, and a host of famous authors such as Sir Arthur Conan Doyle, Robert Louis Stevenson, J.M. Barrie and Sir Walter Scott.
Students' association
The Edinburgh University Students' Association (EUSA) consists of the unions and the Student Representative Council. EUSA represents students to the university and the outside world. It is also responsible for over 250 student societies at the University.
Modern architecture at the University of Edinburgh
The Roslin Institute
The Royal (Dick) School of Veterinary Studies
Performing arts
The city of Edinburgh is an important cultural hub for comedy, amateur and fringe theatre throughout the UK. Amateur dramatic societies at the University benefit from this, and especially from being based in the home of the Edinburgh Fringe Festival.
Edinburgh University Theatre Company (EUTC), founded in 1896 as the Edinburgh University Drama Society, is known for running Bedlam Theatre, the oldest student-run theatre in Britain.
Student Co-operatives
There are three student-run co-operatives on campus: Edinburgh Student Housing Co-operative, providing affordable housing for over 100 students; The Hearty Squirrel Food Cooperative, selling 'healthy, local, ethical, organic food;and the SHRUB Co-op, a 'swap and re-use hub' aimed at reducing waste and promoting susi.
Library
The Edinburgh University Library pre-dates the university by three years. Founded in 1580 through the donation of a large collection by Clement Littill , its collection has grown to become the largest university library in Scotland with over 2.5 million volumes. These are housed in the main University Library building in George Square – one of the largest academic library buildings in Europe, designed by Basil Spence
The library system also includes an extensive number of faculty and collegiate libraries.