title: Презентація на тему «Вимірювання елементарного електричного заряду»

text:
Вимірювання елементарного електричного заряду
Мельникова Катя
Гринчишин Маріанна 11-А
План
Введення.
 Передісторія відкриття електрона
 Історія відкриття електрона
 Досліди та методи відкриття електрона:
Дослід Томсона
Дослід Резерфорда
Метод Міллікена:
- Коротка біографія
- Опис установки
- Обчислення елементарногозаряду
 Висновки з методу
 Метод візуалізації Комптона
Висновок.

Загальні Відомості про Електрон

ЕЛЕКТРОН -перша за часом відкриття елементарна частинка;
Матеріальний носій найменшої маси і найменшого електричного заряду в природі;
 складова частина атома.
Заряд електрона - 1,6021892 . 10 -19 Кл
Маса електрона 9,109534 . 10 -31 кг
Питома заряду e/m e =1,7588047 . 10 11 Кл . кг -1
Еелектрони підкоряються статистиці Фермі-Дірака, ферміони.
 На них діє принцип заборони Паулі.
Магнітний момент електрона дорівнює - 1,00116 m б , де m б – магнетон Бору.
Електронстабільна частинка. Згідно з експериментальними даними, час життя t e > 2 . 10 22 років.
Не бере участь у сильній взаємодії.
Сучасна фізика розглядає електрон як істинно елементарну частинку, яка не володіє структурою і розмірами.

Предісторія відкриття
Відкриття електрона являється результатом численних експериментів. До початку XX століття відкриття  існування електрона було встановлено  цілий ряд незалежних експериментів. Але, незважаючи на колосальний експериментальний матеріал,накопичений цілими національними школами, електрон залишався гіпотетичною частинкою, бо досвід ще не відповів на ряд фундаментальних питань. В дійсності "відкриття" електрона розтяглося більш ніж на півстоліття і не завершилося в 1897 році, в ньому брало участь безліч вчених і винахідників.
Перш за все не було жодного досліду, в якому були б задіяні окремі електрони. Елементарний заряд обчислювався на підставі вимірів мікроскопічного заряду в припущенні справедливості ряду гіпотез.
Спочатку електрон з'явився як результат атомістичного тлумачення законів електролізу, потім він був виявлений в газовому розряді. Було не ясно, чи має фізика в дійсності справу з одним і тим же об'єктом. Жоден з дослідів по вимірюванню заряду електрона не давав суворо повторюваних значень. Були скептики, які взагалі ігнорували відкриття електрона. Академік А.Ф.Іоффе в спогадах про свого вчителя В.К. Рентгені писав: « До 1906 - 1907 рр. слово електрон не повинно було вимовлятися у фізичному інституті Мюнхенського університету. Рентген вважав його недоведеною гіпотезою, застосовуваної часто без достатніх підстав і без потреби ».
Поняття « електрон » не мало однозначного тлумачення, бо експеримент не розкрив ще структури атома (планетарна модель Резерфорда з'явиться в 1911 р., а теорія Бора - в 1913р.).
Електрон ще не вийшов з рамок « чистої » науки.
 Нагадаємо, що перша електронна лампа з'явилася тільки в 1907 р. Для переходу від віри до переконання необхідно було перш за все ізолювати електрон, винайти метод безпосереднього і точного вимірювання елементарного заряду.

Вирішення цього завдання не змусило себе чекати. У 1752 р була вперше висловлена думка про дискретності електричного заряду Б. Франкліном. Експериментально дискретність зарядів була обґрунтована законами електролізу, відкритими М.Фарадеєм в 1834 р. Числове значення елементарного заряду (найменшого електричного заряду, що зустрічається в природі) було теоретично обчислено на підставі законів електролізу з використанням числа Авогадро. Прямий експериментальний вимір елементарного заряду було виконано Р. Міллікеном вкласичних дослідах, виконаних в 1908 - 1916 рр. Ці досліди дали також неспростовний доказ атомізму електрики. Згідно з основними уявленням електронної теорії заряд якого тіла виникає в результаті зміни міститься в ньому кількості електронів (або позитивних іонів,величина заряду яких кратна заряду електрона). Тому заряд будь-якого тіла повинен змінюватися стрибкоподібно і такими порціями, які містять ціле число зарядів електрона. Встановивши на досвіді дискретний характер зміни електричного заряду, Р. Міллікен зміг отримати підтвердження існування електронів і визначити величину заряду одного електрона (елементарний заряд) використовуючи метод масляних крапель. В основу методу покладено вивчення руху заряджених крапельок масла в однорідному електричному полі відомої напруженості Е.

Відкриття електрона :
Якщо відволіктися від того, що передувало відкриттю першої елементарної частки - електрона, і від того, що супроводжувало цієї визначної події, можна сказати коротко: в 1897 році відомий англійський фізик Томсон Джозеф Джон(1856-1940 рр.) Виміряв питому заряду q/m катодно-променевих частинок - "корпускул",як він їх назвав, по відхиленню катодних променів *) в електричному та магнітному полях .
З зіставлення отриманого числа з відомим на той час питомим зарядом одновалентного іона водню, шляхом непрямих міркувань він прийшов до висновку,що маса цих часток, які отримали пізніше назву "електрони",значно менша (більш ніж у тисячу разів) маси самого легкого іона водню.
У тому ж,1897 році він висунув гіпотезу, що електрони є складовою частиною атомів,а катодні промені - не атоми чи не електромагнітне випромінювання, як вважали деякі дослідники властивостей променів. Томсон писав: "Таким чином,катодні промені являють собою новий стан речовини, істотно відмінне від звичайного газоподібного стану ...; в цьому новому стані матерія являє собою речовину, з якої побудовані всі елементи ".
З 1897 року корпускулярна модель катодних променів стала завойовувати загальне визнання, хоча про природу електрики були найрізноманітніші судження. Так, німецький фізик Е.Віхерт вважав, що "електрика є щось уявне, існуюче реально тільки в думках ", а відомий англійський фізик лорд Кельвін у тому ж, 1897 році писав про електрику як про якусь "без перервної рідини ".
29 квітня1897 Томсон зробив своє знамените повідомлення на засіданні Лондонського королівського товариства. Ця подія стала підсумком багаторічної роботи Томсона і його співробітників.
Ні Томсон, ні будь-хто інший ніколи не спостерігали електрон в буквальному сенсі, нікому не вдалося виділити окрему частинку з пучка катодних променів і виміряти її питома заряд. Автором відкриття є  Дж. Дж. Томсона тому, що його уявлення про електрон були близькі до сучасним. У 1903 році він запропонував одну з перших моделей атома -"Пудинг з родзинками", а в 1904 припустив, що електрони в атомі розділяються на групи, утворюючи різні конфігурації, що обумовлюють періодичність хімічних елементів.
Місце відкриття точно відомо - Кавендішської лабораторії (Кембрідж, Великобританія). Створена в 1870 році Дж. К. Максвелла, в наступні сто років вона стала"Колискою" цілого ланцюга блискучих відкриттів у різних галузях фізики, особливо в атомній і ядерній
Методи відкриття електрона:
Дослід Томсона
Дослід Резерфорда
Метод Міллікена

Дослід Томсона
Англійський фізик, більш відомий просто як Дж. Дж. Томсон. Лауреат Нобелівської премії з фізики 1906 року з формулюванням «за дослідження проходження електрики через гази », яка, природно, включає і відкриття електрона.
В1897 молодий англійський фізик Дж. Дж. Томсон прославився в століттях як першовідкривач електрона. У своєму досвіді Томсон використовував вдосконалену катодно-променеву трубку, конструкція якої була доповнена електричними котушками, створившими (згідно закону Ампера) усередині трубки магнітне поле, і набором паралельних електричних конденсаторних пластин,створювали усередині трубки електричне поле. Завдяки цьому з'явилася можливість досліджувати поведінку катодних променів під впливом і магнітного,і електричного поля.
Використовуючи трубку нової конструкції, Томсон послідовно показав, що:катодні промені відхиляються в магнітному полі в відсутність електричного; катодні промені відхиляються в електричному полі в відсутність магнітного; та при одночасній дії електричного та магнітного полів збалансованої інтенсивності, орієнтованих в напрямках, що викликають окремо відхилення в протилежні сторони,катодні промені поширюються прямолінійно, тобто дія двох полів взаємно врівноважується.

Томсон з'ясував, що співвідношення між електричним і магнітним полями, при якому їх дія врівноважується, залежить від швидкості, з якою рухаються частинки. Провівши ряд вимірювань, Томсон зміг визначити швидкість руху катодних променів. Виявилося, що вони рухаються значно повільніше швидкості світла, з чого випливало, що катодні промені можуть бути тільки частинками, оскільки будь-яке електромагнітне випромінювання, включаючи сам світ, поширюється зі швидкістю світла (див. Спектр електромагнітного випромінювання). Ці невідомі частинки. Томсон назвав «корпускулами», але незабаром вони стали називатися «електронами».
Відразу ж стало ясно, що електрони зобов'язані існувати в складі атомів - інакше,звідки б вони взялися
Описані вище «катодні», а точніше, електронно-променеві трубки стали найпростішими попередницями сучасних телевізійних кінескопів і комп'ютерних моніторів, в яких суворо контрольовані кількості електронів вибиваються з поверхні розжареного катода, під впливом змінних магнітних полів відхиляються під строго заданими кутами і бомбардують фосфоресціюючи осередку екранів, утворюючи на них чітке зображення, що виникає в результаті фотоелектричного ефекту, відкриття якого також було б неможливим без нашого знання істинної природи катодних променів.

Дослід Резерфорда
Новозеландський фізик.
Ернест Резерфорд - унікальний учений в тому плані, що свої головні відкриття він зробив вже після отримання Нобелівської премії. У 1911 році йому вдався експеримент,який не тільки дозволив вченим заглянути вглиб атома і отримати уявлення про його будову, але й став зразком витонченості й глибини задуму.
Використовуючи природне джерело радіоактивного випромінювання, Резерфорд побудував гармату, яка давала спрямований і сфокусований потік частинок. Гармата являла собою свинцевий ящик з вузьким прорізом, всередину якого було поміщено радіоактивний матеріал. Завдяки цьому частинки (в даному випадку альфа-частинки, що складаються з двох протонів і двох нейтронів), що випускаються радіоактивною речовиною у всіх напрямках, крім одного, поглиналися свинцевим екраном, і лише через проріз вилітав направлений пучок альфа-частинок.
Далі на шляху пучка стояло ще кілька свинцевих екранів з вузькими прорізами, відсікати частинки, що відхиляються від строго заданого напрямки. У результаті до мішені підлітав ідеально сфокусований пучок альфа-частинок, а сама мішень представляла собою найтонший лист золотої фольги. У неї-то і вдаряв альфа-промінь. Після зіткнення з атомами фольги альфа-частинки продовжували свій шлях і потрапляли на люмінесцентний екран, встановлений позаду мішені, на якому при попаданні нанього альфа-частинок реєструвалися спалахи. За ним експериментатор міг судити, в якій кількості і наскільки альфа-частинки відхиляються від напрямку прямолінійного руху в результаті зіткнень з атомами фольги.
Резерфорд,однак, зауважив, що ніхто з його попередників навіть не пробував перевірити експериментально, не відхиляються чи деякі альфа-частинки під дуже великими кутами. Модель сітки з родзинками просто не допускала існування в атомі настільки щільних і важких елементів структури, що вони могли бвідхиляти швидкі альфа-частинки на значні кути, тому ніхто й не переймалися тим, щоб перевірити таку можливість. Резерфорд попросив одного зі своїх студентів переобладнати установку таким чином, щоб можна було спостерігати розсіювання альфа-частинок під великими кутами відхилення, - просто для очищення совісті, щоб остаточно виключити таку можливість. В якості детектора використовувався екран з покриттям із сульфід у натрію - матеріалу, що дає флуоресцентну спалах при попаданні в нього альфа-частинки. Яке ж було здивування не тільки студента,безпосередньо проводив експеримент, але і самого Резерфорда, коли з'ясувалося, що деякі частинки відхиляються на кути аж до 180 В°!
Картина атома, намальована Резерфордом за результатами досвіду, нам сьогодні добре знайома. Атом складається з надщільного, компактного ядра, що несе на собі позитивний заряд, і від'ємно заряджених легких електронів навколо нього.
Метод Міллікена
Щоб збільшити точність вимірів, потрібно було передусім знайти метод обліку випаровування хмари, що неминуче відбувався за процесі виміру.
Розмірковуючи над цією проблемою,Милликен і отримав класичному методу крапель, відкрившему низку несподіваних можливостей. Історію винаходи надамо розповісти самому автору:«Усвідомлюючи, швидкість випаровування крапель залишалася невідомої, спробував придумати спосіб, який цілком виключив цю невизначену величину. Мій план перебував у наступному. У попередніх дослідах електричне полі міг тільки трохи збільшити або зменшити швидкість падіння верхівки хмари під впливом сили тяжкості. І ось самим я хотів це полі посилити настільки, щоб верхня поверхню хмари залишалася на постійної висоті. І тут стала можливість із точністю визначити швидкість випаровування хмари й залучити її у розрахунок при обчисленнях».
Задля реалізації цієї ідеї Милликен сконструював невелику за габаритами акумуляторну батарею, яка давала напруга до 104 У (на той час це були видатним досягненням експериментатора). Вона була створювати полі, досить сильний, щоб хмару утримувалася, як «труну Магомета», в підвішеному стані. «Коли в мене всі був готовий,— розповідаєМилликен, і коли утворилося хмару, я повернув вимикач, і хмару виявилося у електричному полі. І мить воно на очах розтануло, інакше кажучи, цілої хмари не залишилося маленького шматочка, який можна б спостерігати з допомогою контрольного оптичного приладу, як це робив Вільсон і збирався робити я. Як мені спочатку здалося, безслідне зникнення хмари в електричному полі між верхньої та нижньої платівками означало, що закінчився безрезультатно...» Проте, як це нерідко бував історії науки, невдача породила нову ідею. Вона ж призвела до знаменитому методу крапель. «Повторні досліди,— пишеМилликен,— показали, що незабаром після розсіювання хмари в потужному електричному поле, на його місце можна було розрізнити кілька окремих водяних крапель» (підкреслення моє.— У. Д.). «Невдалий» досвід призвів до відкриттю можливості утримувати рівновазі і спостерігати окремі крапельки протягом досить багато часу.

Але під час спостереження маса краплі води суттєво змінилася внаслідок випаровування, іМилликен після багатоденних пошуків перейшов до збагачення з краплями олії.
Процедура експерименту виявилася простий.Адиабатическим розширенням між пластинами конденсатора утворюється хмару. Вона складається з крапельок, які мають різні по модулю і знаку заряди. При включенні електричного поля краплі, мають заряди, однойменні з зарядом верхньої пластини конденсатора, швидко падають, а краплі з протилежним зарядом притягуються верхньої пластиною. Але певна кількість крапель має тої заряд, що гравітація врівноважується електричної силою.
Через 7 чи 8 хв. хмару розсіюється, й у зору залишається мало крапель, заряд яких відповідає зазначеному рівноваги сил.
>Милликен спостерігав ці краплі якотчетливих яскравих точок. «Історія цих крапель протікає зазвичай так,— пише він.— Що стосується невеликого переважання сили тяжкості над силою поля вони починають повільно падати, але, оскільки вони поступово випаровуються, їх спадне рух невдовзі припиняється, і на досить довго стають нерухомими. Потім полі починає виявляти перевагу, й краплини починають повільно підніматися. Насамкінець їхнього життя у просторі між пластинами це висхідний рух стає дуже сильно прискореним, і вони притягуються із швидкістю до верхньої пластині».

Опис установки:

Схема установки Милликена, з допомогою якої у 1909 р. отримано вирішальні результати.
У камері З було вміщено плаский конденсатор зі згаданих круглих латунних пластин М і N діаметром 22 див (відстань з-поміж них було 1,6 див). У центрі верхньої пластини було зроблено маленьке отвір р,крізь яке проходили краплі олії. Останні утворювалися при вдуванні струменя олії з допомогою розпилювача. Повітря у своїй попередньо очищався від пилу шляхом пропускання через трубу зі скляним ватою. Краплі олії мали діаметр порядку 10-4 див.
Від акумуляторної батареї У на пластини конденсатора подавалося напруга 104 У. З допомогою перемикача можна було закорочувти пластини і вже цим зруйнують електричне полі.
Краплі олії, потрапляли між пластинами М і N, висвітлювалися сильним джерелом. Перпендикулярно напрямку променів через зорову трубу спостерігалося поведінка крапель.
Іони, необхідних конденсації крапель, створювалися випромінюванням шматочка радію масою 200 мг, розташованого з відривом від 3 до 10 див збоку пластин.
З допомогою спеціального устрою опусканням поршня вироблялося розширення газу. Через 1 - 2 з після розширення радій віддалився чи заслонявся свинцевим екраном. Потім вмикалося електричне полі, і починалося спостереження крапель в оглядове трубу. Труба мала шкалу, якими можна було відраховувати шлях, пройдений краплею за певний проміжок часу. Час фіксувалося по точним годинах за рретиром.
У процесі спостережень Милликен виявив явище, яке послужило ключем до всієї серії наступних точних вимірів окремих елементарних зарядів.
«Працюючи над виваженими краплями,— пише Милликен,— я кілька разів забував закривати їхнього капіталу від променів радію. Тоді мені траплялося помічати, що раз у раз одне з крапель раптово змінювала свій заряд і починала рухатися вздовж поля або проти, очевидно, захопивши у разі позитивний, тоді як у другий випадок негативний іон. Це відкривало можливість вимірювати достеменно як заряди окремих крапель, як і робив до того часу, а й заряд окремого атмосферного іона.
У насправді, вимірюючи швидкість одному й тому ж краплі двічі, одного разу до, а вдруге після захоплення іона, я, очевидно, міг цілком виключити властивості краплі й поліпшуючи властивості середовища проживання і оперувати з величиною, пропорційної лише заряду захопленого іона».
3.2.4.Вичисление елементарного заряду:
Елементарний заряд обчислювався Милликеном виходячи з наступних міркувань. Швидкість руху краплі пропорційна діючої її у силі, і залежить від заряду краплі.Якщо крапля падала між пластинами конденсатора під впливом лише сили тяжкості зі швидкістю, то
        1=>kmg (1)
При включенні поля, спрямований проти сили тяжкості, діючої силою буде різницю >qE -mg, де >q —заряд краплі, Є — модуль напруженості поля.
Швидкість краплі дорівнюватиме:
                                                >2 =>k(qE-mg) (2)
Якщо рівність (1) на (2) , одержимо
Висновки з методу Милликена
Звідси
                                                                    (3)
Нехай крапля захопила іон і заряд її стала рівною >q', а швидкість руху2. Заряд цього захопленого іона позначимо через e.
 Тоді                                           e=q'—q.
Використовуючи (3), одержимо
                                                          (4)
Величина — постійна для даної краплі.

Отже, всякий захоплений краплею заряд буде пропорційний різниці швидкостей (>'2 —2), інакше кажучи, пропорційний зміни швидкості краплі внаслідок захоплення іона! Отже, вимір елементарного заряду було зведено до виміру шляху, пройденого краплею, і часу, протягом якого був цей шлях пройдено. Численні спостереження показали справедливість формули (4). Виявилося, що обсяг е може змінюватися лише стрибками! Завжди спостерігаються заряди е,2е,3e,4е тощо.
«В багатьох випадках,— пишеМилликен,— крапля спостерігалася протягом п'яти чи шостої години, за це час вона захоплювала не вісім, чи десять іонів, а сотні їх. У цілому спостерігав у такий спосіб захоплення багатьох іонів, і всіх випадках захоплений заряд... був або у точності дорівнює найменшій із усіх захоплених зарядів, або він дорівнював невеличкому цілому кратному цієї величини. У цьому полягає пряме і незаперечне доказ те, що електрон не є «статистичне середнє», що все електричні заряди на іонах або у точності рівні заряду електрона, або представляють невеликі цілі кратні цього заряду».
Отже,атомистичность, дискретність чи, як кажуть,квантованность електричного заряду стала експериментальним фактом. Тепер важливо було показати, що електрон, як кажуть, всюдисущий. Будь-який електричний заряд у тілі будь-який природи є сумою одним і тієї ж елементарних зарядів.
МетодМилликена дозволив однозначно відповісти на питання. У перших дослідах заряди створювалися іонізацією нейтральних молекул газу потоком радіоактивного випромінювання.Измерялся заряд іонів, захоплених краплями.
Приразбризгивании рідини пульверизатором крапліелектризуются завдяки тертю. Це було добре відоме ще у дев'ятнадцятому в. Чи є ці заряди такожквантованними, як і заряди іонів?Милликен «зважує» краплі післяразбризгивания і робить виміру зарядів описаним вище способом. Досвід виявляє таку ж дискретність електричного заряду.
Далі було показано тотожність електричних зарядів на тілах різної фізичної природи.
>Вбризгивая краплі олії (>диелектрика), гліцерину (напівпровідника), ртуті (провідника),Милликен доводить, що заряди на тілах будь-якого фізичного природи складаються переважають у всіх без винятку випадках із окремих елементарних порцій суворо постійної величини. У 1913 р.Милликен підсумовує результати численних експериментів і дає для елементарного заряду таке значення: е = 4,774.10-10 од. зарядуСГСЕ. То була встановлено одну з найважливіших констант сучасної фізики.
Метод візуалізації Комптона:
Велику роль у зміцненні думки про реальність електрона зіграло відкриття Ч.Т.Р. Вільсоном ефекту конденсації водяної пари на іонах, що призвело до можливості фотографування треків частинок.
Розповідають, що А.Комптон на лекції ніяк не міг переконати скептично налаштованого слухача в реальності існування мікрочастинок. Той твердив, що повірить, тільки побачивши їх навіч. Тоді Комптон показав фотографію з треком О±-частинки, поряд з яким був відбиток пальця. «Чи знаєте ви, що це таке?» - Запитав Комптон. «Палець», - відповів слухач. В«У такому разі, - заявив урочисто Комптон, - ця світна смуга і є частинка ». Фотографії треків електронів не тільки свідчили про реальність електронів. Вони підтверджували припущення про малість розмірів електронів і дозволяли порівняти з досвідом результати теоретичних розрахунків, в яких фігурував радіус електрона. Досліди, початок яким було покладено Ленард  придослідженні проникаючої здатності катодних променів, показали, що дуже швидкі електрони, що викидаються радіоактивними речовинами, дають треки в газі в вигляді прямих ліній. Довжина треку пропорційна енергії електрона. Фотографії треків О±-частинок великої енергії показують, що треки складаються з великого числа точок. Кожна точка - водяна крапелька, яка виникає на іоні, який утворюється в результаті зіткнення електрона з атомом. Знаючи розміри атома іїх концентрацію, ми можемо обчислити число атомів, крізь які повинна пройти О±-частинка на даному відстані. Простої розрахунок показує, що О±-частинка повинна пройти приблизно 300 атомів, перш ніж вона зустріне наш ляху один з електронів, що складають оболонку атома, і справить іонізацію.
Цей факт переконливо свідчить про те, що обсяг електронів становить мізерну частку об'єму атома. Трек електрона, що має малу енергію, викривлений, отже,повільний електрон відхиляється внутріатомні полем. Він виробляє на своєму шляху більше актів іонізації.
З теорії розсіювання можна отримати дані для оцінки кутів відхилення в залежності, від енергії електронів. Ці дані добре підтверджуються при аналізі реальних треків,Збіг теорії з експериментом зміцнило уявлення про електрон, якнайдрібнішої частинки речовини.
Висновок:
Вимірювання елементарногоелектричного заряду відкрило можливість точного визначення ряду найважливішихфізичних констант. Знання величини е автоматично дає можливість визначити значенняфундаментальної константи - постійної Авогадро. До дослідів Міллікенаіснували лише грубі оцінки постійної Авогадро, які давалисякінетичної теорії газів. Ці оцінки спиралися на обчислення середнього радіусумолекули повітря і коливалися в досить широких межах від 2 . 10 23 до 20 . 10 23 1/моль.
Припустимо, що намвідомий заряд Q, що пройшов через розчин електроліту, і кількістьречовини М, яке відклалося на електроді. Тоді, якщо заряд іона дорівнює Ze 0 і маса його m 0 , виконується рівність
Якщо маса отложившегося речовинидорівнює одному молю,
то Q = F- постійнійФарадея, причому F = N 0 e , звідки:
Очевидно, щоточність визначення постійної Авогадро задається точністю, з якоювимірюється заряд електрона. Практика зажадала збільшення точностівизначення фундаментальних констант, і це стало одним із стимулів допродовженню вдосконалення методики вимірювань кванта електричного заряду.Робота ця, що носить вже чисто метрологічний характер, продовжується до цихпір.
Найбільшточними в даний час є значення:
е = (4,8029 В± 0,0005) 10 -10 . од. заряду СГСЕ;
N 0 =(6,0230 В± 0,0005) 10 23 1/моль.
Знаючи N o ,можна визначити число молекул газу в 1 см 3 , оскільки обсяг,обіймав 1 молем газу, являє собою вже відому постійну величину.
Знання числамолекул газу в 1 см 3 дало в свою чергу можливість визначитисередню кінетичну енергію теплового руху молекули. Нарешті, по зарядуелектрона можна визначити постійну Планка і постійну Стефана-Больцмана взаконі теплового випромінювання.

Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Електричний струм у газах» (варіант 3)

text:
Електричний струм у газах
ІОНІЗАЦІЯ ГАЗІВ
Іонізувати газ можна двома шляхами:

заряджені частинки вносяться в газ ззовні або створюються дією якого-небудь зовнішнього фактора.
заряджені частинки створюються в газі дією електричного поля.
У залежності від способу іонізації електропровідність газів (розряд у газах) називається несамостійною (1) і самостійною (2).
Типи самостійних газових розрядів
Іскровий розряд.
Дуговий розряд.
Тліючий розряд.
 Коронний розряд
ІСКРОВИЙ РОЗРЯД
Іскровий розряд виникає, якщо через газовий проміжок за короткий час протікає обмежена кількість електрики. Цей процес відбувається при великих напругах електричного поля у газі, тиск якого близький до атмосферного.
Свічення газу при іскровому розряді відбувається за рахунок виділення великої кількості енергії й нагрівання газу в іскровому проміжку до дуже високої температури. Нагрівання газу відбувається швидко, тому різко зростає і тиск газу, що призводить до виникнення ударних хвиль. Це є причиною появи різних звукових ефектів при іскровому розряді: від неголосного потріскування в слабких розрядах до гуркотів грому при спалахах блискавки.
Іскровий розряд широко застосовується як у техніці (запалення горючої суміші у двигунах внутрішнього згоряння, іскрові розрядники для запобігання перенапруження ліній електропередачі), так і на виробництві (електроіскрова точна обробка металів). Крім того, він використовується в спектральному аналізі для реєстрації заряджених частинок.
ДУГОВИЙ РОЗРЯД
Дуговий розряд виникає між електродами, що контактують між собою, якщо їх почати повільно віддаляти один від одного, коли вони підключені до потужного джерела струму. Нагрітий світний газ ніби «провисає» між електродами,
тому явище й одержало назву
дугового розряду.
При виникненні дугового розряду сила струму зростає до сотень амперів, а напруга на розрядному проміжку падає до декількох десятків вольтів. Завдяки потокові електронів, що випускаються нагрітим катодом, підтримується висока провідність між електродами дуги. Цьому також сприяє і термічна іонізація газу, коли атоми втрачають електрони, зіштовхуючись один з одним, і стають носіями електричного струму.
ТЛІЮЧИЙ РОЗРЯД
Тліючий розряд спостерігається тільки при низьких тисках (десяті й соті частки мм рт. ст.). Для збудження тліючого розряду напруга між електродами повинна складати всього лише кілька сотень вольтів, а іноді й менше.
На практиці тліючий розряд можна одержати, якщо до електродів, впаяних у скляну трубку, прикласти напругу. Поступово викачуючи повітря, можна спостерігати тліючий розряд у вигляді світної звивистої нитки, що простягнулася від катода до анода. Якщо тиск знижувати і далі, то нитка ставатиме дедалі товщою, поки нарешті вся трубка, крім ділянки біля катода, не буде заповнена однорідним свіченням, що зветься додатним стовпом.
КОРОННИЙ РОЗРЯД
Поблизу провідника з великою кривизною поверхні (наприклад, вістря) спостерігається високовольтний електричний розряд. Тиск при цьому досить високий, а поле поблизу провідника — неоднорідне. Коли напруженість поля поблизу вістря сягає 30 кВ/см, то навколо нього виникає свічення у вигляді корони, що й дало назву розрядові — коронний.
Корона може бути позитивною та негативною. Це залежить від знака електрода, на якому виникає розряд (коронізуючого електрода). Знак корони визначає спосіб утворення електронів, що викликають іонізацію молекул газу. Так, у випадку негативної корони електрони вибиваються з катода під дією позитивних іонів. Якщо корона позитивна, то газ іонізується аніонами, а сама іонізація відбувається поблизу анода.
«Вогні святого Ельма»
«Вогні святого Ельма» – одне з багатьох цікавих явищ, пов'язаних з блискавкою. Вся справа в наявності двох типів частинок – позитивних і негативних. Ці два типи частинок сильно притягаються один до одного, і якщо їх роз'єднати, то вони будуть прагнути з'єднатися знову.
Коли в хмарі створюється сильний негативний чи позитивний заряд, він викликає протилежний заряд внизу, на землі. Електрони починають переміщатися з області негативного заряду в область позитивного. Вони поступово утворюють канал або канали заряджених частинок між землею і хмарою, і коли утворюється велика хвиля електронів, відбувається спалах блискавки.


title: Презентація на тему «Люмінесценція» (варіант 3)

text:
Люмінесценція

Люмінесценція-відмінне від теплового світіння збудженої речовини. Інша назва – холодне світло. Вперше люмінесценція була описана в XVIII ст.
Люмінесціюючої комаха поруч з супліддям гравілату:

 Спочатку явище люмінесценції використовувалося при виготовленні світних фарб і світлових складів на основі так званих фосфором, для нанесення на шкали приладів, призначених для використання в темряві. Особливої уваги в СРСР люмінесценція не приваблювала аж до 1948, коли радянський вчений С. І. Вавилов на сесії Верховної ради запропонував почати виготовлення економічних люмінесцентних ламп і використовувати люмінесценцію в аналізі хімічних речовин.
 Загальна характеристика
Речовина, у якій спостерігається люмінесценція, називається люмінофором. Люмінесцентне випромінювання виникає за рахунок квантових переходів атомів, іонів, молекул зі збудженого стану в основний чи менш збуджений, тому кожен атом, іон чи молекула - люмінофора є центром люмінесценції.
Важливою особливістю люмінесценції є те, що вона здатна виявлятися при значно нижчих температурах, тому що не використовує теплову енергію випромінюючої системи. За цей люмінесценцію часто називають "холодним свіченням".
Критерій тривалості, введений Вавиловим, дозволяє відокремити люмінесценцію від інших видів нетеплового випромінювання:розсіювання та відбиття світла, комбінаційного розсіяння, випромінювання Черенкова. Тривалість їх менше періоду коливання світлової хвилі (тобто <10 -10c).
Фізична природа люмінесценції полягає в випромінювальних переходах електронів а томів або молекул зі збудженого стану в основний. При цьому причиною первісного їх порушення можуть служити різні чинники: зовнішнє випромінювання, температура, хімічні реакції і ін.
Природа явища
 При збудженні речовини тим чи іншим способом, її молекули (у випадку газу чи рідини) переходять у високоенергетичні квантові стани. У випадку напівпровідників електрони переходять із валентної зони у вільні стани зони провідності, залишаючи у валентній зоні дірку. Збуджений стан може випромінити фотон негайно, повернувшись у основний стан або ж втратити частину енергії в результаті зіткнень. Процеси поступової втрати енергії збудженою частинкою називаються релаксацією.
 Релаксація продовжується, доки збуджена частка не прийде до стану, колиподальша поступова втрата енергії неможлива. Такі стани характерні для кожної речовини й визначають спектр люмінесценції. Збудження можеіснувати в такому стані лише певний час, а потім відбувається перехід до основного стану, який супроводжується випромінюваннями кванта світла — фотону. Кожен люмінофор характеризується своїм спектром люмінесценції, на який майже не впливає спосіб збудження.
Типи люмінесценції:
 фотолюмінесценція - світіння під дієюсвітла (видимого і УФ-діапазону). Вона, всвою чергу, ділиться на • флуоресценцію (час життя 10 -9 -10 - 6 с); • фосфоресценцію (10 -3 -10 с); хемілюмінесценція - світіння, що використовує енергію хімічних реакцій; катодолюмінесценція – викликана опроміненням швидкими електронами(катодними променями); сонолюмінесценция -люмінесценція, спричинена звуком високої частоти; рентгенолюмінесценція - світіння під дією рентгенівських променів. електролюмінесценція - виникає при пропущенні електричного струму через певні типи люмінофорів.
Використання:

Широко використовують в електропроменевих приладах,світлотехніці, дефектоскопії та люмінесцентному аналізі, при люмінесцентній сепарації корисних копалин. Люмінесценція мінералів є їх важливою діагностичною ознакою.
Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Виробництво електроенергії на АЕС»

text:
Виробництво електроенергії на АЕС
Виконали учні 11-Б класу
Надворний Ярослав
Яна Ластовка
АЕС
А́томна електроста́нція (АЕС) — електростанція, в якій атомна (ядерна) енергія перетворюється в електричну. Генератором енергії на АЕС є атомний реактор.
АЕС
Тепло, яке виділяється в реакторі в результаті ланцюгової реакції ділення ядер деяких важких елементів, потім так само, як і на звичайних теплових електростанціях (ТЕС), перетвориться в електроенергію.

На відміну від теплоелектростанцій, що працюють на органічному паливі, АЕС працює на ядерному пальному.
АЕС
У результаті роботи АЕС утворюються радіоактивні відходи та відпрацьоване ядерне паливо. Вони є небезпечними для людини і довкілля, для знешкодження вимагають переробки та тривалого зберігання.
Принцип дії АЕС
В наш час дуже актуальною проблемою для всього людства є енергозабезпечення.

З кожним роком традиційних енергетичних джерел таких як нафта, газ та вугілля становиться все менше і менше, і ціни на ці енергетичні ресурси невпинно зростають.

Отже, настала пора шукати нові джерела енергії. Найбільш реальний шлях вирішення цієї проблеми – це розвивати ядерну енергетику.

Ядерна енергетика в Україні має стратегічно важливе значення: АЕС виробляють майже 50 % електроенергії в країні.

Тим паче, що запасів урану в нашій країні вистачить на сотні років вперед.

За обсягами розвіданих покладів Україна посідає 6 місце у Світі, а це означає що атомні електростанції ще довго слугуватимуть основою її енергетичної безпеки.
В Україні є 4 функціонуючих атомних електростанцій:
    Запорізька АЕС                            Південно-Українська АЕС

  Хмельницька АЕС                                    Рівненська АЕС

ЧАЕС
Чорнобильська АЕС, на якій відбулась найбільша в Світі ядерна катастрофа, ця АЕС була зупинена і виведена з єдиної енергосистеми України у 2000 р.
У порівнянні з тепловими електростанціями АЕС є більш дружніми для довкілля.

При виробництві електроенергії на АЕС немає викидів сірки, чадного газу та інших газів, питома активність викидів ТЕС у 5-10 разів вища ніж в атомних електростанціях.
На режимах безаварійної експлуатації АЕС спостерігається забруднення довкілля внаслідок витоків радіоактивної речовини, викидів вентиляційного повітря, захоронення радіоактивних допоміжних матеріалів, інструменту, спецодягу та інше, також водоймища охолоджувачі АЕС здійснюють великий тепловий вплив на довкілля, і спричиняють зміни мікроклімату прилеглих до АЕС районів.
Двоконтурні та одноконтурні АЕС
В наш час будуються АЕС, що працюють за різними схемами, але найбільш розповсюдженими є двоконтурні АЕС з водяним теплоносієм та одноконтурні з реактором киплячого типу.

Перша АЕС була побудована в Радянському Союзі та введена в експлуатацію в червні 1954 р.

Ця станція поклала початок використанню атомної енергії для виробництва електроенергії.
Вплив на навколишнє середовище
Вчені США оцінили вірогідність смертельних випадків при роботі АЕС, порівняли з небезпекою смерті людини від інших факторів та прийшли до висновку, що небезпека смерті людей що живуть поблизу АЕС, стихійних лих, автокатастроф та ін. на три та більше порядки менше, ніж від інших факторів.

Вплив на навколишнє середовище
Техногенні впливи на навколишнє середовище при будівництві й експлуатації атомних електростанцій різноманітні. Звичайно говорять, що маються фізичні, хімічні, радіаційні й інші фактори техногенного впливу експлуатації АЕС на об'єкти навколишнього сердовища.

Найбільш істотні фактори:-локальний механічний вплив на рельєф - при будівництві,-стік поверхневих і ґрунтових вод, що містять хімічні і радіоактивні компоненти,-зміна характеру землекористування й обмінних процесів у безпосередній близькості від АЕС,-зміна мікрокліматичних характеристик прилеглих районів.

Дякуємо за увагу!


title: Презентація на тему «Принцип відносності А.Ейнштейна»

text:
Принцип відносності А.Ейнштейна. Основні положення спеціальної теорії відносності (СТВ). Швидкість світла у вакуумі.
Простір тривимірний і одномірний час
Зворотність простору і незворотність часу
Однорідність простору і часу (усі точки простору рівноправні і проміжки часу)
Ізотропність простору (однаковість властивостей в усіх напрямках)
Абсолютність простору і часу.

Класична механіка
Будь-які механічні процеси в будь-якій інерційній СВ відбуваються однаково.
Ніякими механічними дослідами не можна встановити, чи тіло перебуває в стані спокою чи в стані руху.
В основі класичної механіки – принцип відносності Галілея
Максвел сформулював основні закони електродинаміки де швидкість світла в вакуумі  3108 м/с
Суперечності між електродинамікою та механікою
Світло поширюється в “ефірі”

Припущення Лоренца
Майкельсон і Морлі
Дослід з дослідженням швидкості світла в СВ зв’язаній з Землею
Швидкість стала
“Ефіру” не існує
Спростування припущення Лоренца
Закони класичної механіки працюють коли швидкості руху тіла  << швидкості світла
Поєднання непоєднуваного
Усі закони фізики в інерційних СВ  протікають однаково
Швидкість поширення світла в усіх інерційних СВ стала
Спеціальна теорія відносності (СТВ)
Відносність одночасності
Відносність часу
Відносність довжини
Релятивістський закон додавання швидкостей
Виконала: Казновецька  Анастасія
                            10 клас
                    Дякую за увагу


Презентація на тему «Напівпровідники» (варіант 1)


title: Презентація на тему «Радіолокація» (варіант 5)

text:
Радіолокація
Радіолокація
- область науки техніки, обєднуюча методи і засоби виявлення, вимірювання координат, а також визначення властивостей і характеристик різних об'єктів на відстані, заснованих на використанні радіохвиль.

Історія розвитку
А. С. Попов у 1897 році під час дослідів по радіозв'язку між кораблями виявив явище віддзеркалення радіохвиль від борту корабля.
У вересні 1922р . у США, Х.Тейлор і Л. Янг проводили досліди по радіозв'язку на декаметрових хвилях (3-30 МГц) через річку Потомак.
У 1930р. Янг і його колега Хайленд знайшли відображення радіохвиль від літака. Незабаром після цих спостережень вони розробили метод використання радіоеха для виявлення літака.

Виділяють два види радіолокації:
Пасивна радіолокація
Активна радіолокація
з активною відповіддю
з пасивною відповіддю

До складу радіолокаційної станції (РЛС) входять:
Антена
Блок живлення
Радіоприймач
Пристрій аналізу інформації
Радіопередавач
Комукатор
Використання:
В системах протиповітряної оборони

Використання:
В цивільній авіації
Використання:
Сільське і лісове господарство
Використання:
Океанографія
Використання:
Гідрологія
Геофізика і географія
Використання:
У космічних дослідженнях радіолокатори застосовуються для управління польотом і стеження за супутниками, міжпланетними станціями, при стикуванні кораблів. Радіолокація планет дозволила уточнити їх параметри (наприклад відстань від Землі і швидкість обертання), стан атмосфери, здійснити картографування поверхні.

Головне завдання
- спостерігати за повітряним простором, виявити і вести мету, в разі необхідності навести на неї авіацію.
Висновок:
Сьогодні радіолокація займає важливе місце в житті людей. Адже за допомогою радіолокації стає можливим те, про що років 100 тому навіть не мріяли - робити прогноз погоди, здійснювати спостереження за місцевістю, визначати відстань до об'єкта та його властивості.

Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Радиация»

text:
        Радиация
                       Радиация
        Источники излучения
искусственные источники излучения:
предприятия, автономные электростанции,
Военные объекты
Электронные источники облучения:
Солнечные вспышки , природный газ
характеристика очагов поражения при авариях на АЕС
При  авариях на АЕС образуются районе радиоактивного заражения, которые разделяются на зоны
А — умеренного
Б — сильного
В — опасного
 Г — чрезвычайно опасного
Основной причиной на АЕС является :
Отказ оборудования
Внешние события (падения самолета, стихийные бедствия т.д )

ПОСЛЕДСТВИЯ РАДИАЦИОНЫХ АВАРИЙ
Классификация возможных последствий  облучения людей
Воздействии реакции на организм человека
1-я группа: воздействия на красный
косный мозг, половые органы
2-я группа :мышцы, щитовидная железа,
печень, почки ,желудок, жировая ткань
3-я группа: кожный покров, костная ткань,
кисти рук, предплечье ,голени и стопы


title: Презентація на тему «Припливні електростанції»

text:
Free Powerpoint Templates
Free Powerpoint Templates


title: Презентація на тему «Міфи та легенди зоряного неба» (варіант 1)

text:
Міфи та ЛЕГЕНДИ зоряного неба
З найдавніших часів люди горіли бажанням знайти силу, рівну божественній силі небожителів. По-неволі вони звертали свої погляди вгору і зіштовхувалися з яскравим світлом численних зірок і сузір'їв, яким привласнювали самі різноманітні імена і з який зв'язували всілякі історії, тим самим підкреслюючи свою єдність з космосом і його силою.
Почнемо з так називаної навколополярної області зоряного неба, що завжди доступна спостереженню. Кожному ще з дитячих років добре відомий зоряний ківш - Велика Ведмедиця і її сусідка - Мала Ведмедиця. Про Велику і Малу Ведмедиць існує багато легенд. От одна з них.

Древні греки розповідали що, колись, у незапам'ятні часи, у царя Лікаона, що правив країною Аркадією, була дочка по імені Каллісто. Вона була так красива, що вирішила суперничати своєю красою з дружиною верховного олімпійського бога - Герою. Володіючи незвичайно чудесною силою, Гера за таку зухвалість покарала Каллісто, перетворивши її в потворну Ведмедицю. Бідна Ведмедиця - Каллісто поплелася до себе додому, де ледве не стала жертвою свого сина юного Аркаса, що повертався додому з полювання, побачив у дверей свого будинку тварину і, нічого не підозрюючи, хотів убити власну матір, але в самий критичний момент Зевс, небайдужий до принадностей Каллісто, удержав руку Аркаса, а Каллісто назавжди взяв до себе на небо, перетворивши в красиве сузір'я. Заодно була перетворена в Малу Ведмедицю й улюбленого собаку Каллісто. Дивно, що Аркас теж не залишився на землі. Зевс перетворив його в сузір'я Волопаса, приреченого навіки сторожити в небесах свою матір. Саме тому головна зірка в сузір'ї Волопаса, називається Арктуром, що в перекладі з давньогрецького означає "страж ведмедиці".

Звичайно, не всі древні люди бачили в розташуванні цих зірок ведмедицю. Як її тільки не називали! Наприклад, у Древній Русі були такі назви: Ківш чи Каструля, Віз чи Колісниця, прив'язаний до кола Кінь, Лось чи Сохатий.

Древні киргизи думали, що сім зірок - це сім злодіїв, що крадуть коней.

Древні естонці називали сузір'я Віз Падо. Віз тяг віл, а на вола напав вовк. За напад вовк був покараний: його самого замість вола запрягли у віз.

Ще більш романтична історія сузір'їв Цефея і Кассіопеї. Один раз красуня Кассіопея, дружина пануючого в  Ефіопії Цефея, похвасталася своєю красою перед міфічними мешканцями моря - нереїдами, що, у свою чергу, спонукувані жіночими ревнощами, поскаржилися на Кассіопею богу моря Посейдону. Посейдон за це напустив на Ефіопію страшне морське чудовисько. Воно стало постійно спустошувати країну. Тоді Цефей, щоб умилостивити Посейдона, віддав на поживу чудовиську свою єдину дочку Андромеду. Її прикували до скелі, де вона чекала своєї долі. Але в цей час на крилатому коні Пегасі над Ефіопією пролітав один із самих популярних героїв древньої Греції безстрашний Персей, що незадовго до цього відрубав голову іншому чудовиську - Горгоні Медузі. Персей, не роздумуючи вплутався в боротьбу з чудовиськом, що зринуло, за Андромедою. Герой здобув перемогу в цій боротьбі лише тому, що направив на морське чудовисько мертвущий погляд відрубаної голови Медузи. Чудовисько скам'яніло, перетворивши в острів, а історія звільненої Андромеди і Персея закінчилася веселим весіллям. Фантазія ж древніх греків увічнила всіх її персонажів у вигадливих фігурах сузір'їв. Цікаво, що одна з легенд про сузір'я Дракона говорить, що це той самий дракон, що ледве не зжер Андромеду. Таким чином, сузір'я є своєрідним пам'ятником міфотворчості стародавності.

Поруч з Андромедою знаходиться сузір'я Пегаса, що особливо добре видно опівночі в середині жовтня. Три зірки цього сузір'я і зірка альфа Андромеди утворять фігуру, що одержала в астрономів назву "Великий квадрат". Його можна легко знайти на осіннім небі. Крилатий кінь Пегас виник з обезголовленого Персеєм тіла Медузи Горгони, але не успадкував від її нічого поганого. Він був улюбленцем дев'яти муз - дочок Зевса і богині пам'яті Мнемозіни, на схилі гори Гелікон він вибив копитом джерело Іппокрени, вода якого приносила поетам натхнення .
І ще одна легенда, у якій згадають Пегаса. Онук пануючого Сісіфа Беллерофонт повинний був убити вогнедишне чудовисько Химеру (Химера - по-грецькі "коза"). Страховисько мало голову лева, тулуб кози і хвіст дракона. Беллерофонту удалося убити Химеру за допомогою Пегаса. Один раз він побачив крилатого коня і бажання заволодіти їм охопило юнака. В сні до нього з'явилася богиня Афіна, улюб-лена дочка Зевса, мудра і войовнича, покровителька бага-тьох героїв. Вона подарувала Беллерофонту чудесну вуздеч-ку, що втихомирює коней. З її допомогою Беллерофонт піймав Пегаса і відправився на битву з Химерою.
Високо піднявшись у по-вітря, він кидав у чудовисько стріли, поки воно не випустило дух.
Але своєю удачею Беллерофонт не задовольнився, а побажав на крилатому коні піднятися на небо, у житло безсмертних. Зевс, довідавшись про це, розгнівався, привів Пегаса в лють, і той скинув свого вершника на Землю. Пегас після цього піднявся на Олімп, де носив блискавки Зевса.
Головна визначна пам'ятка сузір'я Пегаса - яскраве кульове скупчення. У бінокль видно кругле світне мрячна цятка, краї якого іскряться, як вогні великого міста, видимого з борта літака.

На всім небі немає іншого сузір'я, яке б містило стільки цікавих і легко доступних для спостереження об'єктів, як Оріон, розташований поблизу сузір'я Тельця.

Оріон був сином Посейдона - бога морів по грецькій міфології (по римської - Нептуна). Він був знаменитим мисливцем, боровся з биком і похвалявся тим що немає тварини, який він не зміг би перемогти, за що Гера, могутня дружина могутнього Зевса, наслала на нього Скорпіона. Оріон очистив від диких звірів острів Хиос і став просити в царя цього острова руки його дочки, але той відмовив йому. Оріон спробував викрасти дівчину, і цар помстився йому: напоївши доп'яна, він засліпив Оріона.

Гелиос повернув Оріону зір, але від укусу посланого Герой Скорпіона Оріон усе-таки загинув. Зевс помістив його на небі таким чином, що він може завжди піти від свого переслідувача, і дійсно, ці два сузір'я одночасно на небі не видні ніколи

Сузір'я Лева. Близько 4,5 тисяч років тому в цьому сузір'ї знаходилася крапка літнього сонцестояня, і Сонце виявлялося в цьому сузір'ї в самий жаркий час року. Тому в багатьох народів саме Лев став символом вогню.

А сирийці так і називали це сузір'я "великий вогонь", і халдеї зв'язували лютого лева з неменш лютою жарою. Вони думали, що Сонце одержує додаткову силу і теплоту, знаходячись серед зірок лева.

У древніх народів самим головним було сузір'я Тельця, тому що новий рік починався навесні. У зодіаку Телець саме древнє сузір'я, оскільки в житті древніх народів скотарство відігравало величезну роль, і з биком (тельцем) зв'язували те сузір'я, де Сонце як би перемагало зиму і предрікало прихід весни і літа. Узагалі багато древніх народів почитали цю тварина, вважали його священним. У Древньому Єгипті був священний бик Апіс, якому поклонялися. У Греції бик теж користався великою пошаною. На Криті бика звали Минотавр. Герої Еллади Геракл, Тесей, Ясон утихомирювали биків. Сузір'я Овна також було дуже шановане в стародавності.

Верховний бог Єгипту Амон-Ра зображувався з баранячою головою, а дорога до його храму являла собою алею зі сфінксів з баранячими головами Вважалося, що сузір'я Овна названо на честь Овна з золотим руном, за яким і плили аргонавти. На небі, до речі, існує ряд сузір'їв, що відбивають Корабель Арго. Зірка альфа (сама яскрава) цього сузір'я називається Гамаль (по-арабски "дорослий баран"). Сама яскрава зірка в сузір'ї Тельця зветься Альдебаран.

У сузір'ї Близнюків дві яскраві зірки знаходяться дуже близько одна від іншої. Свою назву вони одержали на честь аргонавтів Діоскурів - Кастора і Поллукса - близнюків, синів Зевса, самого могутнього з олімпійських богів, і Леди, легковажної земної красуні, братів Олени прекрасної - винуватниці Троянської війни. Кастор славився як митецький візник, а Поллукс як неперевершений кулачний боєць. Вони брали участь у поході аргонавтів і калідонскому полюванню. Але один раз Діоскури не поділили видобуток зі своїми двоюрідними братами, велетнями Ідасом і Лінкєєм. У битві з ними брати були сильно поранені. І коли Кастор умер, безсмертний Поллукс не захотів розстатися з братом і попросив Зевса не розлучати їх. З тих пір з волі Зевса брати півроку проводять у царстві похмурого Аїда, а півроку - на Олімпу.
Можливо, саме ця обставина і дало привід до народженню легенди про братів, що живуть то в царстві мертвих, то на небі. Брати Діоскури вважалися в стародавності заступниками моряків, що потрапили в бурю.

Це сузір'я називалося в греків Гідрохос, у римлян - Акуаріус, в арабів - Сакіб-аль-ма. Усе це означало одне і теж: чоловік, що ллє воду. Із сузір'ям Водолія зв'язаний грецький міф про Девкаліона і його дружину Пірре - єдиних людей, що спаслись від всесвітнього потопу.
У Єгипті сузір'я Водолія спостерігалося на небі в дні найбільшого рівня води в ріці Ніл. Вважалося, що бог води Кнему перекидає в Ніл величезний ківш. Так само вважалося, що із судин бога випливають ріки Білий і Блакитний Ніл - припливи Нілу.
Можливо, що із сузір'ям Водолія зв'язана легенда про один з подвигів Геракла - очищення Авгієвих стаєнь (для чого герою знадобилося загатити три ріки).

Сузір'я Раку - одне із самих малопомітних зодіакальних сузір'їв.
По класичній древній міфології величезний морський Рак напав на Геракла, коли він боровся з Лернейскою Гідрою. Герой роздавив його, але богиня Гера, що ненавиділа Геракла, помістила Рака на небо.

У Луврі зберігається знамените єгипетське коло зодіаку, у якому сузір'я Раку розташовується вище всіх інших.

Дійсно, здається дивним, що серед тварин і "напівтварин" у Зодіаку є знак Терези. Понад два тисячоріччя назад у цьому сузір'ї знаходилася крапка осіннього рівнодення. Рівність дня і ночі могло стати однієї з причин, по якій зодіакальне сузір'я одержало назву "Терези".

Поява на небі Терезів у середніх широтах указувало, що прийшов час сівби, а древні єгиптяни вже наприкінці весни могли розглядати це як сигнал до початку збирання першого врожаю. Терези - символ рівноваги - могли просто нагадувати древнім хліборобам про необхідність зважити зібраний врожай.

У древніх греків Астрея - богиня справедливості за допомогою Терезів зважувала долі людей.

Сузір'я Діви, розташоване поруч з Левом, це сузір'я іноді представлялося казковим сфінксом - міфічною істотою з тілом лева і головою жінки.

Нерідко в ранніх міфах Діву ототожнювали з Реєю, матір'ю бога Зевса, дружиною бога Кроноса. Іноді в ній бачили Феміду, богиню правосуддя, що у своєму класичному обличчі тримає в руках ваги (зодіакальне сузір'я поруч з Дівою). Є зведення, що в цьому сузір'ї древні спостерігачі бачили Астрею, дочка Феміди і бога Зевса, останню з богинь, що залишила Землю наприкінці бронзового століття. Астрея - богиня справедливості, символ чистоти і безвинності, залишила Землю через злочини людей.

Козеріг - міфічна істота з тілом козла і хвостом риби. По найбільш розповсюдженій давньогрецькій легенді козлоногий бог Пан, син Гермеса, заступник пастухів, злякався стоглавого велетня Тіфона й у жаху кинувся у воду. З тих пір він став водяним богом, і в нього виріс риб'ячий хвіст. Перетворений богом Зевсом у сузір'я , Козеріг став владикою вод і провісником бурь. Вважалося, що він посилає на землю рясні дощі. По іншій легенді - це коза Амалтея, що вигодувала своїм молоком Зевса.

Індіанці назвали це сузір'я Макара, тобто чудо-дракон, теж наполовину козел, наполовину - риба. Деякі народи зображували його напівкрокодилом - напівптахом.

По давньогрецькій міфології наймудріший з кентаврів Хірон, син бога Хроноса і богині Феміди, створив і першу модель небесної сфери. При цьому одне місце в Зодіаку він відвів для себе. Але його випередив підступний кентавр Кротос, що зайняв обманом його місце і стало сузір'я Стрільця. А самого Хірона бог Зевс перетворив після смерті в сузір'я Кентавра. От так і виявилося на небі цілих два кентаври. Злісного Стрільця боїться навіть сам Скорпіон, у який той цілиться.

Саме розташування зірок на небі вселяє думка про двох риб, зв'язаних між собою чи стрічкою чи мотузкою. Походження назви сузір'я Риби дуже древнє і, очевидно, зв'язано з фінікійською міфологією. У це сузір'я Сонце вступало впору багатого рибного лову. Богиня родючості зображувалася у виді жінки з риб'ячим хвостом, що, як говорить легенда, з'явився в неї, коли вона разом зі своїм сином, злякавшись чудовиська, кинулася у воду.

Подібна легенда існувала й у древніх греків. Тільки вони вважали, що в риб перетворилися Афродіта і її син Ерот: вони йшли по березі ріки, але налякані злим Тіфоном, кинулися у воду і врятувалися, перетворивши в риб. Афродіта перетворилася в південну Рибу, а Ерот - у північну.


title: Презентація на тему «Спектральний аналіз» (варіант 3)

text:
Спектр -
сукупність монохроматичних випромінювань
Типи спектрів
випромінювання
поглинання
*Суцільний спектр — спектр, у якого монохроматичні складові заповнюють без розривів інтервал довжин хвиль, в межах якого відбувається випромінювання.
*Смугастий спектр — спектр, монохроматичні складові якого утворюють групи (смуги), що складаються з безлічі тісно розташованих монохроматичних випромінювань.
*Лінійчатий спектр — спектр, що складається з окремих, не примикаючих один до одного монохроматичних випромінювань.
Ідентифікація хімічних елементів за оптичними спектрами атомів була запропонована у 1859 році Густавом Кірхгофом та Робертом Бунзеном. За допомогою спектрального аналізу гелій  був відкритий на Сонці раніше ніж на Землі.
Історія
Спектральний аналіз — сукупність методів визначення складу об'єкта, заснований на вивченні спектрів взаємодії матерії з випромінюванням: спектри електромагнітного випромінювання, радіації, акустичних хвиль, розподілу за масою та енергією елементарних частинок та інше.
Грунтується
на явищі дисперсії
світла
Атоми кожного хімічного елемента мають певні резонансні частоти, внаслідок чого саме на цих частотах вони випромінюють або поглинають світло. Це призводить до того, що в спектроскопі на спектрах видимі лінії в певних місцях, характерних для кожної речовини. Інтенсивність ліній залежить від кількості речовини і її стану.
Принцип дії
Принцип дії спектрографа
Види спектрографів
Застосування
визначення склад руд
металургія
машинобудування
атомна індустрія
хімічний склад зір
хімічний склад органічних молекул


title: Презентація на тему «Принцип відносності Ейнштейна»

text:
Принцип відносності А.Ейнштейна. Основні положення спеціальної теорії відносності (СТВ).
Виконала
Учениця 10 – Б класу
ЕНВК №1
Нікітіна Єлизавета
В основі класичної механіки – принцип відносності Галілея
Будь-які механічні процеси в будь-якій інерціальнній СВ відбуваються однаково.
Ніякими механічними дослідами не можна встановити, чи тіло перебуває в стані спокою чи в стані руху.
Суперечності між електродинамікою та механікою
Максвел сформулював основні закони електродинаміки, де швидкість світла в вакуумі  3108 м/с
Поєднання непоєднуваного
Закони класичної механіки працюють коли швидкість руху тіла  << швидкості світла
Спеціальна теорія відносності (СТВ)
Усі закони фізики в інерційних СВ  протікають однаково;
Швидкість поширення світла в усіх інерційних СВ стала
6
Постулати спеціальної теорії відносності Ейнштейна (1905 р.)
     Постулат 1. принцип відносності «Рух системи відліку за інерцією не може бути виявлено ніякими фізичними дослідами всередині закритої лабораторії, пов'язаної з цією системою відліку»
Постулат 2. Принцип постійності швидкості світла «Світло в порожнечі завжди поширюється з певною швидкістю с, що не залежить від руху випромінюючого тіла »
Релятивістський закон додавання швидкостей
8
Основні висновки зі СТВ :
Скорочення поздовжніх розмірів ;(при русі зі близькосвітловою швидкістю)
уповільнення часу ;(при русі зі близькосвітловою швидкістю)
Заборона швидкостей більших за швидкість світла ;
збільшення маси .(при русі зі близькосвітловою швидкістю)
9
1. В системі відліку, що рухається рівномірно І прямолінійно щодо спостерігача, відбувається скорочення довжини вздовж напрямку руху
10

v
v
2. В системі відліку, що рухається рівномірно і прямолінійно щодо спостерігача, час рухається повільніше
11
3. Рух зі швидкістю, що перевищує швидкість світла, неможливо. (1)

V1 = С/2
V2 = С/2
VСБЛИЖЕНИЯ РАКЕТ  <  V1  + V2

12

V1 = С/2
V2 = С/2

Vзближення світлових пучків = С,     а не С+С

VСВІТЛА = С
3. Рух зі швидкістю, що перевищує швидкість світла, неможливо (2)
VСВІТЛА = С
«Парадокс близнюків»
З двох близнюків, космонавт, який повернувся на Землю, виявиться молодше свого брата, що залишився на Землі, тому що на космічному кораблі, що рухається з величезною швидкістю, темп часу сповільнюється і всі процеси проходять повільніше, ніж на Землі. Парадокс близнюків був підтверджений експериментально. Однак, ефекти уповільнення часу дуже малі (v0 / с << 1), і ми поки не вміємо їх практично використовувати.
«Парадокс близнюків»
Дякую за увагу ;Р


title: Презентація на тему «Меркурій» (варіант 4)

text:
Меркурій
Підготувала: Монятовська Анастасія
План
Меркурій
Найдавніші свідоцтва
Поверхня
Структура
Маринер-10

Меркурій - найближча до Сонця планета Сонячної системи, що обертається навколо Сонця за 88 днів. Меркурій відноситься до внутрішніх планет, так як його орбіта проходить ближче до Сонця, ніж орбіта Землі.
Планета названа древніми римлянами на честь бога торгівлі швидконогого Меркурія, оскільки вона рухається по небу швидше за інших планет.
Меркурій відноситься до внутрішніх планет, так як його орбіта лежить всередині орбіти Землі. Меркурій найменша планета сонячної системи.
Найдавніші свідоцтва спостереження Меркурія можна знайти ще в шумерських клинописних текстах , датованих третім тисячоліттям до н. е. . Планета названа на честь бога римського пантеону Меркурія , аналога грецького Гермеса і вавилонського Набу . Стародавні греки часів Гесіода називали Меркурій  ( Стілбон , Блискучий ) .
Радіус становить усього 2439,7 ± 1,0 км,
Маса планети дорівнює 3,3 × 1023 кг.
Середня щільність Меркурія досить велика - 5,43 г / см ³, що лише незначно менше щільності Землі.
Прискорення вільного падіння на Меркурії одно 3,70 м / с ².
Друга космічна швидкість - 4,3 км / с.
Меркурій рухається навколо Сонця по досить сильно витягнутою еліптичною орбіті на середній відстані 57910000 км від Сонця.
На один обірт по орбіті Меркурій витрачає 87,97 земних діб. Середня швидкість руху планети по орбіті 48 км / с.
Поверхня Меркурія багато в чому нагадує місячну - вона сильно кратерірованних. Передбачається, що більш густо всіяні кратерами ділянки є більш древніми, а менш густо всіяні - більш молодими, що утворилися при затопленні лавою старої поверхні.
1 Кора, товщина 100 - 300 км
2 Мантія, товщина - 600 км.
3 Ядро, радіус - 1800 км.
Маринер-10 - перший космічний апарат,
який досяг Меркурія
Дякую за увагу


title: Презентація на тему «Ток в полупроводниках»

text:
ТОК В ПОЛУПРОВОДНИКАХ
ПЛАН
Полупроводники. Собственная проводимость полупроводников.
Примесная проводимость полупроводников.
Полупроводниковый диод
Полупроводники – твердые вещества, свойства которых
изменяются в широких пределах под действием  внешних воздействий (нагревание, освещение и др.)

Элементы:
Si
Ge
As
Se
Te

Химические соединения:
оксиды (Cu2O)
сульфиды
селениды
соединения
химических элементов

Четыре основные кристаллические
структуры полупроводников
1. Структура алмаза
2. Цинковая обманка (сфалерит)
3. Структура вюрцита
4.Гексагональная плотноупакованная
структура
Свободные носители заряда в полупроводниках – электроны и дырки
Дырка – вакантное электронное состояние
в полупроводнике, обладающее положительным зарядом. Дырка может перемещаться и участвовать в образовании тока.
Электронная проводимость – проводимость, осуществляемая электронами.

Дырочная проводимость – проводимость, осуществляемая дырками

Собственная проводимость полупроводников

Ge
Si
InSb
 GaAs
CdS

Собственная проводимость полупроводников
Терморезистор (используется зависимость сопротивления от температуры)
Фоторезистор  (используется зависимость сопротивления от освещения)

Примесная проводимость полупроводников
Проводимость n-типа (донорная)
Донор – от лат.
«donare» - дарить

 Доноры для Ge и Si
фосфор    P
мышьяк   As
сурьма   Sb

Проводимость  n - типа

Примесная проводимость полупроводников
Проводимость p-типа
Акцептор – от лат.
 «acceptor» - приемник

Акцепторы для Ge и Si
бор  B
алюминий Al
галлий  Ga
индий  In

Проводимость  p - типа

Контакт полупроводников р и n типа

p

n

-
+

p

n

+
-

Вольт – амперная характеристика (ВАХ)
полупроводникового диода
Светодиоды
Фотодиоды


title: Презентація на тему «Надпровідність» (варіант 2)

text:
Надпровідність
Підготувала учениця 11 класу
Стрельчук Катерина
Надпровідність, властивість багатьох провідників, що складається в тому, що їх електричний опір стрибком падає до нуля при охолодженні нижче певної критичної температури , характерної для даного матеріалу. Цю властивість виявлено у більш ніж 25 металевих елементів, великого числа сплавів та інтерметалічних сполук, а також у деяких напівпровідників.
Теорії надпровідності
Явище надпровідності — макроскопічне (видиме) проявлення квантової природи речовини: атомів та електронів. Відомо, що електрони в атомі можуть перебувати тільки у визначених станах, яким відповідають дискретні значення енергії. Таким чином атом може поглинати і випромінювати енергію певними порціями — квантами. Однак, якщо ми перейдемо до макроскопічного тіла, де концентрація електронів перевищує 1022 см−3, то квантовий характер зміни енергії кожного електрону «змазується» великою кількістю таких електронів, що поглинають або випромінюють енергію, і ми бачимо суцільний спектр поглинання або випромінювання енергії макроскопічними тілами.

Вперше поняття надпровідності виникло в Голландії.  У 1911 році голландський фізик Камерлінг-Оннес виявив, що при охолодженніртуті в рідкому гелії їїопір спочаткузмінюється поступово, а потім при температурі  4,2 К різко падає до нуля.
Значення критичних температур для деяких металів
Однак нульовий опір - не єдина відмітна риса надпровідності. Ще з теорії Друде відомо, що провідність металів збільшується з пониженням температури, тобто електричний опір прагне до нуля.
Одним з головних відмінностей надпровідників від ідеальних провідників є ефект Мейснера, відкритий в 1933 році, тобто повне витіснення магнітного поля з матеріалу при переході в надпровідний стан. Вперше явище спостерігалося в 1933 році німецькими фізиками Мейснером і Оксенфельдом.
Виштовхування магнітного поля із надпровідної сфери при температурі нижчій за температуру переходу до надпровідного стану

Магніт левітує над високотемпературним надпровідником, охолодженим до Т=200 К  за допомогою рідкого азоту
Труну Мухаммеда досвід, який демонструє цей ефект у надпровідниках. За переказами, труну з тілом пророка Магомета висів у просторі без будь-якої підтримки, тому цей досвід називають експериментом з «магометовым труною».
Динамічна надпровідність
Застосування надпровідності
Найбільш цікаві можливі промислові застосування надпровідності пов'язані з генеруванням, передачею і використанням електроенергії.

Інженери давно вже замислювалися про те, як можна було б використовувати величезні магнітні поля, створювані з допомогою надпровідників, для магнітної підвіски поїзда (магнітної левітації). За рахунок сил взаємного відштовхування між рухомим магнітом і струмом, індукованим в спрямовуючий провіднику, поїзд рухався б плавно, без шуму і тертя і був би здатний розвивати дуже великі швидкості. Експериментальні поїзда на магнітній підвісці в Японії і Німеччині досягли швидкостей, близьких до 300 км/год.
Ще одне можливе застосування надпровідників - в потужних генераторах струму і електродвигунах малих розмірів
Надпровідність Академік В.Л. Гінзбург, нобелівський лауреат за роботи по надпровідності
Дякую за увагу! 


title: Презентація на тему «Ядерний реактор» (варіант 3)

text:
Ядерний реактор

Загальні дані
Існує кілька типів атомних реакторів, усі вони використовують ядерну ланцюгову реакцію поділу. Перший реактор типу СР-1 був збудований і запущений у Чиказькому університеті США під керівництвом Е. Фермі в 1942, (в СРСР в 1946 — лабораторія № 2 АН СРСР Москва). Розпад ядер відбувається в активній зоні реактора, у якій зосереджене ядерне паливо, і супроводжується вивільненням значної кількості енергії.

Основні елементи ядерного реактора
Ядерним реактором називається пристрій, у якому виділяється теплова енергія в результаті керованої ланцюгової реакції поділу ядер.
Уперше керована ланцюгова реакція поділу ядер Урану була здійснена 1942 року в США під керівництвом італійського фізика Е. Фермі. Ланцюгова реакція з коефіцієнтом розмноження нейтронів = 1,0006 тривала протягом 28 хвилин, після чого реактор зупинили.

Головними елементами ядерного реактора є:
ядерне пальне ;
сповільнювач нейтронів (важка вода, Графіт тощо);
теплоносій для виведення енергії, що утворюється під час роботи реактора (вода, рідкий натрій та ін.);
пристрій для регулювання швидкості реакції.

Ядерне пальне розміщене в активній зоні у вигляді вертикальних стрижнів, які називаються тепловиділяючими елементами (ТВЕЛ). ТВЕЛи призначені для регулювання потужності реактора.
Маса кожного паливного стрижня значно менша за критичну, тому в одному стрижні ланцюгова реакція відбуватися не може. Вона починається після занурення в активну зону всіх уранових стрижнів.

Реактор на повільних нейтронах

Найбільш ефективний поділ ядер Урану  відбувається під дією повільних нейтронів. Такі реактори називаються реакторами на повільних нейтронах. Вторинні нейтрони, які утворюються в результаті реакції поділу, є швидкими. Для того щоб їхня наступна взаємодія з ядрами Урану  в ланцюговій реакції була найбільш ефективною, їх сповільнюють, вводячи в активну зону сповільнювач — речовину, яка уменшує кінетичну енергію нейтронів.

Термоядерна реакція

Термоядерні реакції — це реакції синтезу легких ядер за дуже високої температури.
Необхідні умови для синтезу ядер Гелію у протонів є в надрах зірок. На Землі термоядерна реакція синтезу здійснюється під час експериментальних термоядерних вибухів.
Енергія, що виділяється, виявляється найбільшою під час синтезу ядер легких елементів, котрі мають мінімальну енергію зв'язку.

Запаси Гідрогену на Землі практично невичерпні, тому використання енергії термоядерного синтезу в мирних цілях є одним із найважливіших завдань сучасної науки й техніки.

Класифікація реакторів
Реактори розрізняють:
за енергією нейтронів, що викликають розпад (реактор на теплових, швидких і проміжних нейтронах)

за характером розпаду ядерного палива (гомогенні і гетерогенні)
Схематичне обладнання гетерогенного реактора на теплових нейтронах
 1 — керуючий стержень;
 2 — біологічний захист;
 3 — теплоізоляція;
 4 — сповільнювач;
 5 — ядерне паливо;
за використовуваним сповільнювачем (графітові, водо-водяні та ін.)
за призначенням (енергетичні, дослідницькі)
Аварії на АЕС
3а час експлуатації відбулося кілька серйозних аварій на таких установках, найбільша в 1986 на атомній електростанції в Чорнобилі (Чорнобильська катастрофа), де відбувся витік, що викликав пожежу й радіоактивне зараження великої території. У Гаррісбурзі, Пенсильванія, США, у 1979 відбулася аварія через електричне, механічне ушкодження і помилки оператора, в результаті якої відбувся витік радіоактивної речовини; у 1957 в Англії (Віндскейл) була зруйнована серцевина реактора, відбувся викид радіоактивної речовини в атмосферу.

Цікаві факти

Поліція шведського міста Енгельхольм в середу, 3 серпня, затримала, а згодом відпустила чоловіка, який зібрав ядерний реактор у себе на кухні.31-річний Річард Хандлі хотів дізнатися, чи законний його експеримент, у зв'язку з чим звернувся в Шведське управління з ядерної безпеки. До цього влада нічого не знали про експеримент, незважаючи на те, що Хандлі не приховував своїх намірів і описував всі свої дії в блозі.
За словами чоловіка, ядерної фізикою він цікавиться з дитинства. Для складання реактора він замовляв радіоактивні речовини з-за кордону, а відсутні деталі збирав з підручних засобів. В інтерв'ю шведській газеті Helsingborgs Dagblad чоловік заявив, що йому вдалося самостійно зібрати діючий ядерний реактор, витративши на це близько 6000 шведських крон (або 950 доларів США).
Після інциденту з поліцією, що конфіскувала саморобний реактор, експериментатор пообіцяв надалі зосередитися на теоретичних аспектах ядерної фізики.
Ще, в 2009 році китайський винахідник-аматор зібрав у себе вдома 800-кілограмовий підводний човен.

Бережи себе
Над презентацією працював Новак Сергій


title: Презентація на тему «Реактивний двигун» (варіант 2)

text:
Реактивний двигун, прямоточний повітряно-реактивний двигун, галузь застосування
Підготувала учениця 10-Ф класу Семененкр Анна
Реактивний двигун — двигун-рушій, що створює тягу внаслідок швидкого витікання робочого тіла із сопла, найчастіше робочим тілом є гарячі гази, що утворюються внаслідок спалювання палива у камерах згоряння. Бувають турбореактивні, пульсуючі, прямоточні та ракетні двигуни.
Будова реактивного двигуна
1) Впуск повітря
2) Знижений тиск компресії
3) Підвищений тиск компресії
4) Горіння
5) Вихлоп
6) Гарячий тракт
7) Турбіна
8) Камера згорання
9) Холодний тракт
10) Повітрязабірник

На відміну від поршневих двигунів, робочий процес у реактивних двигунах здійснюється безупинно. У камеру згоряння авіаційних реактивних двигунів роздільно подаються паливо з паливних баків і повітря, що забирається з атмосфери. Повітря піддається стиску, проходячи через дифузор (у прямоточних реактивних двигунах) чи турбіну. Відповідно до перетворень, яким піддається горюча суміш, камеру згоряння умовно поділяють на три зони. У першій паливо випаровується й утворює горючу суміш. У другій відбувається згоряння паливно-повітряної суміші. У третій продукти згоряння, температура яких досягає 2 300 °C, розбавляються повітрям, після чого їх можна подавати на турбіну, не побоюючись зруйнувати її лопаті. На виході з турбіни гази попадають у форсажну камеру. Сюди при необхідності подається додаткова порція палива, при згорянні якої одержують додаткову потужність.
Авіаційні реактивні і газотурбінні двигуни
Згоряння реактивних палив супроводжується утворенням нагару на форсунці, головці і стінках робочої камери. Нагар утворюється тим більше, чим вище температура кипіння, в'язкість і густина палива, а також вміст у ньому ароматичних вуглеводнів. Нагароутворення змінює гідравлічні характеристики форсунок, якість розпилення погіршується, що приводить до підвищеної димності двигуна. Робочий процес у газотурбінних установках подібний до процесу, що протікає в реактивних двигунах. В тому і в іншому випадку в камеру згоряння роздільно подають паливо і стиснене повітря. У першій зоні відбувається сумішоутворення, потім виникають зони активного горіння і догорання суміші. Продукти згоряння обертають колесо газової турбіни. Істотною відмінністю є те, що в газотурбінних установках немає форсажної камери. У газових турбінах продукти згоряння також розбавляються великою кількістю повітря, у результаті чого температура знижується з 1 800-2 000 °C до 600-850 °C. Таким чином, загальна кількість повітря, що витрачається, у кілька разів більша за стехіометрично необхідну. Однак кількість первинного повітря, яке подається в камеру згоряння, становить 25-35% від усієї кількості, так що коефіцієнт його надлишку при горінні дорівнює 1,1-1,5. Через великі втрати тепла ККД найпростіших газотурбінних установок становить 20-26%, комбінованих (обладнаних дизель-генератором з наддувом) – до 40%.
Стаціонарні газотурбінні установки при відповідній підготовці можуть споживати усі види палива, включаючи тверде (пилоподібне) і газоподібне.
Прямоточний повітряно-реактивний двигун
Прямоточний повітряно-реактивний двигун— реактивний двигун, є самим простим у класі повітряно-реактивних двигунів за устроєм. Відноситься до типу ПРД прямої реакції, в яких тяга утворюється виключно за рахунок реактивного струменя витікаючого з сопла. Необхідне для роботи двигуна підвищення тиску досягається за рахунок гальмування зустрічного потоку повітря. ППРД непрацездатний при низьких швидкостях польоту, тим більше — при нульовій швидкості, для виходу його на робочу потужність необхідний той або інший прискорювач.
Конструкція

Конструктивно ППРД має дуже простий устрій. Двигун складається з камери згоряння, у яку з дифузору поступає повітря, а з паливних форсунок — пальне. Закінчуєтся камера згоряння входом у сопло, як правило, яке звужується-розширюється.
З розвитком технології сумішевого твердого палива, воно стало застосовуваться у ППРД. Паливна шашка з продольним центральним каналом розміщуєтся у камері згоряння. Робоче тіло, проходячи по каналу, поступово окислює паливо з його поверхні, та нагрівається само. Використання твердого палива ще більш спрощує конструкцію ППРД: непотрібною стає паливна система. Склад сумішевого палива для ППРД відрізняється від того, що використовується у РДТТ. Якщо для ракетного двигуна більшу частину палива складає окислювач, то для ППРД він додається лише у невеликій кількості для активізації процесу горіння. Основну частину наповнювача сумішевого палива ППРД складає дрібнодисперсний порошок алюминію, магнию або берилію, теплота окислення якихх значно перевищує теплоту згоряння вуглеводородних пальних. Прикладом твердопаливного ППРД може слугувати маршевий двигун протикорабельної крилатої ракети П-270 Москит.
В залежності від швидкості польоту ППРД діляться на дозвукові, надзвукові та гіперзвукові. Це розділення обумовлено конструктивними особливостями кожної з цих груп.
Дозвукові ППРД

Дозвукові ППРД призначені для польотів на швидкостях з числом Маха від 0,5 до 1. Гальмування та стискування повітря в цих двигунах відбувається у розширюючимося каналі вхідного устрою — диффузорі.
Ці двигуни характеризуються вкрай низькою ефективністю. Під час польоту на швидкості М=0,5 ступінь підвищення тиску в них (як виходить з формули 2) рівна 1,186, внаслідок чого іхній ідеальний термічний ККД (у відповідності з формулою (3)) складає усього 4,76 %, а з врахуванням втрат у реальному двигуні ця величина стає майже рівною 0. Це означає, що на швидкостях польоту біля M<0,5 ППРД непрацездатний. Але й на граничній для дозвукового диапазону швидкості, при М=1 ступінь підвищення тиску становить 1,89, а ідеальний термічний ККД — 16,7 %, що у 1,5 рази меньше ніж у реальних поршневих ДВС, та вдвоє меньше, ніж у газотурбинних двигунів. До того ж, й поршневі, й газотурбінні двигуни ефективні при роботі на місці.
За цими причинами дозвукові прямоточні двигуни виявилися неконкурентоздатними у порівнянні з авиадвигунами інших типів та у теперішній час серійно не випускаються.
Надзвукові ППРД

Гальмування надзвукового газового потоку відбувається завжди розривно — з утворенням ударної хвилі, називаемої також стрибком ущільнення. Процес стиснення газу на фронті ударної хвилі не є ізоентропійним, внаслідок чого у ньому мають місце незворотні втрати механічної енергії, та ступінь підвищення тиску в ньому меньша, ніж у ідеальному — ізоентропійному процесі. Чим інтенсивніший стрибок ущільнення, тобто чим більша изменение швидкості потоку на його фронті, — тим більші втрати тиску, які можуть перевищувати 50 %.
Під час встановлення двигуна на нижній (боковій) стінці фюзеляжу, або під крилом літального апарату, тобто у зоні аеродинамічного впливу його елементів, звичайно застосовуються пласкі вхідні пристрої двухвимірної течії, які мають прямокутний поперечний перетин, без центрального тіла. Система стрибків ущільнення в них забезпечується завдяки внутрішній формі каналу. Вони називаються також пристроями внутрішнього або змішаного стиснення, тому що зовнішнє стискування частково має місце та в цьому випадку — у стрибках ущільнення, утворених у носового закінчення та/або у передньої кромки крила літального апарату. Регульовані вхідні пристрої прямокутного перетину мають змінюючи своє положення клини всередині каналу.
Гіперзвуковий ППРД
На початок XXI ст. цей тип двигуна є гіпотетичним: не існує жодного зразку,
 який пройшов льотні випробування, які підтвердили практичну доцільність
 його серійного виробництва.
Гальмування потоку повітря у вхідному пристрої ГППРД відбувається лише частково, так що на протязі усього останього тракту рух робочого тіла залишається надзвуковим. При цьому більша частина вихідної кінетичної енергії потоку зберігається, а температура після стиснення відносно низька, що дозволяє надати робочому тілу значну кількість тепла. Проточна частина ГППРД розширюється на всьому її протязі після входного пристрою. Пальне вводиться у надзвуковий потік зі стінок проточної частини двигуна. За рахунок зпалювання пального у надзвуковому потоці робоче тіло нагріваєтся, розширюється та прискорюється, так що швидкість його витоку перевищує швидкість польоту.
Двигун призначений для польотів у стратосфері. Можливість призначення літального апарату с ГППРД — найнижчий ступінь багаторазового носія космічних апаратів.
Організація горіння палива у надзвуковому потоці складає одну з головних проблем створення ГППРД.
Існує кілька програм розробок ГППРД у різних країнах, усі — у стадії теоретичних пошуків або передпроектних експериментів.
Ядерний ППРД

У другій половині 50-х років ХХв, у епоху холодної війни у США та СРСР розроблялися проекти ППРД з ядерним реактором.
Джерелом енергії цих двигунів є не хімічна реакція горіння палива, а тепло, яке виробяється ядерним реактором, розміщеним на місці камери згоряння. Повітря з входного пристрою у такому ППРД проходить через активную зону реактора, охолоджує його та нагрівається сам до температури біля 3000 К, а потім витікає з сопла зі швидкістю, близькою до швидкостей витоку для найбільш довершених рідинних ракетних двигунів. Призначення літального апарату з таким двигуном — міжконтинентальна крилата ракета — носій ядерного заряду. В обох країнах були створені компактні малоресурсні ядерні реактори, які вписувалися у габарити великої ракети. У США за програмами дослідження ядерного ППРД «Pluto» та «Tory» у 1964 були проведені стендові вогневі випробування ядерного прямоточного двигуна «Tory-IIC». льотні випробування не проводились, программа була закрита у липні 1964. Однією з причин можна назвати вдосконалення конструкції балістичних ракет з традиційними химічними ракетними двигунами, які достатньо забезпечили вирішення бойових задач без застосування схем з ядерними ППРД.
Галузь застосування

ППРД непрацездатний при низьких швидкостях польоту, тим більше — при нульовій швидкості. Для досягнення початкової швидкості, при якій він стає ефективним, апарат з цим двигуном потребує допоміжний привід, який може бути забеспечений, наприклад, твердопаливним ракетним прискорювачем, або літаком-носієм, з якого запускається апарат з ППРД.
Неефективність ППРД на малих швидкостях польоту робить його практично неприйнятним для використання на пілотованих літаках, але для непілотованих, бойових, крилатих ракет одноразового застосування, завдяки своєю простоті, дешевизні та надійності, він найбільш вартий уваги. Також ППРД використовуються у літаючих мішенях. Основним конкурентом ППРД в є ракетний двигун.
Ракетний двигун
Ракетний двигун - різновид реактивного двигуна, у якому робоче тіло міститься в об'єкті. Практичне застосування мають переважно ракетні двигуни, у яких тяга створюється внаслідок спалювання палива, кисень для цього використовується з окиснювача. Ракетні двигуни приводять у дію ракети-носії космічних кораблів та ракетних снарядів.
Сопло ракет на твердому паливі має витримувати високі температури, тиск, абразивну та хімічну дію продуктів згорання. Ракетний двигун на твердому паливі - це двигун одноразового використання. Тому він має бути якомога дешевший і надійніший та готовий до використання в будь-яку хвилину без профілактичного огляду, дозаправки чи ремонту.
Температура біля стінок сопла досягає точки топлення вольфраму. Тому в сопло вкладають охолоджувані абляційним способом вкладні, виготовлені з композитних матеріалів на основі вольфраму чи графіту. Абляційне сопло не повинно в процесі роботи значно змінювати розмір, бо зміниться реактивна сила двигуна, можливе й аварійне руйнування сопла внаслідок потоншення стінок вкладня.
Вольфрамовий вкладень за формою нагадує кільце. Охолодження його здійснюється за рахунок розплавлення і випаровування легкоплавкого металу, що міститься в його порах. Найкращим для цієї мети є метал, для випаровування одиниці об'єму якого потрібно найбільше тепла.


title: Презентація на тему «Марс» (варіант 8)

text:
ПланетаМарс
Підготувала
учениця 11-Б класу
ЗОШ І-ІІІ ст. №11
Відняк Людмила
Зміст
Загальна характеристика
Клімат
Планетологія
Супутники
Льодові утворення
Марс у культурі
Життя на Марсі
Джерела

Марс — четверта планета Сонячної системи за відстанню від Сонця.
Названа на честь Марса — давньоримського бога війни.
Іноді Марс називають «червоною планетою» через червонуватий колір поверхні, спричинений наявністю оксиду заліза.
Загальна характеристика
Панорама кратера Вікторія діаметром близько 800 метрів
Марс — планета земного типу з розрідженою атмосферою. На Марсі є метеоритні кратери, вулкани, долини і пустелі, подібні до земних. Тут розташована       гора Олімп (22 км), найвища відома гора в Сонячній системі і
Долина Марінер — величезна рифтоподібна система каньйонів.
Гора Олімп
Тривалість марсіанського року становить 687 земних днів. Марс обертається навколо своєї осі з періодом 24 години 37 хвилин, що лише трохи довше ніж на Землі.
Марс — невелика планета, більша за Меркурій, але майже вдвічі менша від Землі за діаметром. Марс має екваторіальний радіус 3 396 км і середній полярний радіус 3 379 км.
У планети є два супутники,
Фобос ( «Страх») і Деймос («Жах»).
Першим передбачив, що Марс має супутники, Йоганн Кеплер 1610 року. До другої половини ХХ століття про супутники Марса було відомо небагато. Потім їх спостерігали орбітальні космічні апарати.
«Вікінг1» пролетів на відстані 100 км від поверхні Фобоса,а «Вікінг2» — на відстані 30 км від Деймоса.
Фобос
Деймос
Клімат
Температура на планеті коливається від -153 ° C  до +20 ° C. Середня температура становить -50 ° C.
Атмосфера Марса , що складається в основному з вуглекислого газу , дуже розріджена. Тиск у поверхні Марса в 160 разів менше земного.
Водяної пари в атмосфері Марса небагато, її кількість змінюється залежно від пори року. Геологи вважають, що раніше на Марсі було багато води. На знімках з космічних апаратів можна побачити довгі гіллясті долини, які схожі на пересохлі русла річок.
Кратер Гусєва
Поверхня Марса вкрита інієм
Циклон біля північного полюса
Планетологія
Згідно з орбітальними спостереженнями й експертизою марсіанських метеоритів, поверхня Марса складається в основному з базальту. Більша частина поверхні вкрита оксидом заліза(III).

Марсіанські породи представлені уламковими пористими породами і еоловими пісками.
Льодові утворення
Полярні шапки Марса багатошарові. Нижній, основний шар товщиною в кілька кілометрів утворений звичайним водяним льодом, змішаним з пилом, що зберігається й у літній період. Це постійні шапки. Сезонні зміни полярних шапок, відбуваються за рахунок верхнього шару товщиною менше 1 метра, що складається з «сухого льоду».
Мікроскопічні гірські породи, що містять ознаки води.
Північний полюс Марса
Марс у культурі
Протягом минулого сторіччя Марс посідав спеціальне місце в популярній культурі. Він служив натхненням для поколінь фантастів. Загадковість планети і багато таємниць залишаються стимулом для наукових досліджень і людської уяви до цього дня.
Долина Марінер на Марсі
Чи є життя на Марсі?
Наразі немає наукових доказів існування життя на Марсі. Хоча припускають, що воно там може бути. Ще до початку польотів на Марс він був першим кандидатом на виявлення там позаземного життя. На Марсі було знайдено зразки льоду, що є однією з умов існування життя. За останніми відомостями, в минулому на Марсі існувала вода в рідкому стані, поверхню планети вкривали моря. Однак внаслідок нез'ясованих досі причин вона практично зникла. Цілком можливо, що ще кілька мільйонів років тому клімат на Марсі був вологішим. Доказом цього слугує рельєф планети.
Джерела
http://uk.wikipedia.org/wiki/%D0%9C%D0%B0%D1%80%D1%81_(%D0%BF%D0%BB%D0%B0%D0%BD%D0%B5%D1%82%D0%B0)
http://www.saitzemli.ru/article/5/
http://ru.wikipedia.org/wiki/%D0%9C%D0%B0%D1%80%D1%81


Презентація на тему «Випромінювання небесних світил» (варіант 2)


title: Презентація на тему «Люмінесценція» (варіант 4)

text:
Люмінесценція
Люмінесценція
Люмінесценція – це явище випромінювання світла джерелами за рахунок енергії, яка надходить до них в результаті різних процесів.
Інша назва – холодне світло.

Полярне сяйво – люмінесценція верхніх шарів атмосфери.
Загальна характеристика
Речовина, у якій спостерігається люмінесценція, називається люмінофором.
Люмінесцентне випромінювання виникає за рахунок квантових переходів атомів, іонів, молекул зі збудженого стану в основний чи менш збуджений, тому кожен атом, іон чи молекула люмінофора є центром люмінесценції.

Класифікація
Довготривала -
  Фосфоресценція

Короткотривала –
    Флуоресценція
Виникає внаслідок опромінення речовини світлом, іонізуючим промінням, проходження крізь неї електричного струму, при хімічних реакціях, механічному впливі тощо.
Фосфоресцентний порошок при денному світлі,ультрафіолетовому випромінюванні та повній темноті.
Аескулін
Типи люмінесценції
Фотолюмінесценція
Рентгенолюмінесценція
Катодолюмінесценція
Хемілюмінесценція
Електролюмінесценція
Біолюмінесценція
Радіолюмінесценція

Omphalotus nidiformis – світяться при вимкнутому світлі
Фотолюмінесценція
Фотолюмінесценція — різновид люмінесценції, світіння, яке виникає під дією світлових променів оптичного діапазону частот — ультрафіолетових і видимих.

Рентгенолюмінесценція
Рентгенолюмінесценція – люмінесценція, викликана вбиранням рентгенівських променів.
Приклад – свічення деяких мінералів під дією видимих та ультрафіолетових променів.
Катодолюмінесценція
Катодолюмінесценція — різновид люмінесценції, світіння, спричинене електронами, які отримують великі швидкості під дією електричного поля.
Приклад: електронно-променева трубка.
Хемілюмінесценція
Хемолюмінесценція - люмінесценція (світіння) тіл, викликана хімічною реакцією.
Хемолюмінесценція люмінолу з гемоглобіном
Електролюмінесценція
Електролюмінесценція — різновид люмінесценції, свічення газів під час проходження через них електричного струму, а також свічення кристалів під дією електричного поля.
Біолюмінесценція
Біолюмінесценція – явище світіння живих організмів
Радіолюмінесценція
Радіолюмінесценція - різновид люмінесценції, світіння люмінесцентних речовин під дією швидких часток - продуктів радіоактивного розпаду (α- і β-променів, а також жорсткої радіації γ-променів) і космічної радіації.
Використання люмінесценції
Люмінесценцію широко використовують в електропроменевих приладах, світло-техніці, дефектоскопії  та люмінесцентному аналізі, при люмінесцентній сепарації корисних копалин.


title: Презентація на тему «Люмінесценція» (варіант 7)

text:
Люмінесценсія
Виконала
Учениця 11-А класу
Родіонова Євгенія
План
Що таке люмінесценція?
Класифікація видів люмінесценції.
Полярне сяйво.
Закон Стокса.
Використання люмінесценції.
Спектроскопія.
Список використаної літератури.

Люмінесценція - нетеплове світіння речовини, що відбувається після поглинання ним енергії збудження
Вперше люмінесценція була описана в XVIII столітті.  У встановленні основних законів , а також в розвитку її вживань виняткове значення мали роботи радянської школи фізиків, створеної С. І. Вавіловим.
Люмінесцентне випромінювання виникає за рахунок квантових переходів атомів,іонів, молекул зі збудженого стану в основний чи менш збуджений, тому кожен атом, іон чи молекула люмінофора є центром люмінесценції.
Речовина, у якій спостерігається люмінесценція, називається люмінофором.

Класифікація видів люмінесценції
 По тривалості свічення
По механізму елементарних процесів
За типом збудження

Фосфоресценція
(довготривала)
Флуоресценція
(короткотривала)
 Резонансна
 Спонтанна
 Вимушена
 Рекомбінаційна
 Фотолюмінесценція
 Рентгенолюмінесценція
 Катодолюмінесценція
 Хемолюмінесценція
 Кріолюмінесценція
 Електролюмінесценція
 Триболюмінесценція
 Радіолюмінесценція
 Термолюмінесценція
 тощо.
Фосфоресценція – довготривале світіння
Флуоресценція –
коротке світіння
Електролюмінесценція- виникає при пропущенні електричного струму через певні типи люмінофорів. Свічення газів під час проходження через них електричного струму, а також свічення кристалів під дією електричного поля
Хемолюмінесценція – люмінесценція тіл, викликана хімічною реакцією (наприклад, світіння фосфору при повільному окисненні).
Біолюмінесце́нція — світіння живих організмів
Рентгенолюмінесценція – люмінесценція, викликана вбиранням рентгенівських променів.
Радіолюмінесценція - світіння люмінесцентних речовин під дією швидких часток - продуктів радіоактивного розпаду (α- і β-променів, а також жорсткої радіації γ-променів) і космічної радіації.
Триболюмінесценція - люмінесценція, що виникає при розтиранні, роздавлюванні або розколюванні кристалів
Катодолюмінесце́нція — різновид люмінесценції, світіння, спричинене електронами, які отримують великі швидкості під дією електричного поля
Кріолюмінесценція - спонтанне випромінювання світла при швидкому заморожуванн
Поля́рне ся́йво   — оптичне явище у верхніх шарах атмосфери, світіння окремих ділянок нічного неба, що швидко змінюється.
Довжина хвилі світла, що випускається люмінесціюючою речовиною, завжди більша або дорівнює довжині світлової хвилі, падаючої на цю речовину
Закон Стокса
 Люмінесценцію широко використовують в електропроменевих приладах, світлотехніці, дефектоскопії та люмінесцентному аналізі.
Люмінесценція мінералів є їх важливою діагностичною ознакою.
Вивчення люмінесценції — один із головних методів оптичної спектроскопії. Вивчають звичайно спектр випромінювання, спектр збудження й кінетику згасання люмінесценції.
Існує також метод термостимульваної люмінесценції, коли речовину опромінюють при низькій температурі, за якої процеси релаксації збуджень затримані, а потім її повільно підігрівають і вона починає світитися при певній температурі.
Спектроскопія
http://znaimo.com.ua
http://vseslova.com.uа
http://uk.wikipedia.org

Список використаної літератури
Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Ультразвук» (варіант 3)

text:
    Ультразвук       та його
  використання
Ультразвук — це механічні пружні коливання і хвилі, які відрізняються від звуку вищою частотою коливань (понад 20 кГц) і не сприймаються вухом людини. Ультразвукові коливання, як і звукові, поширюються у вигляді змінних стиснень і розріджень, характеризуються довжиною хвилі, частотою і швидкістю поширення. Частотна характеристика і довжина хвилі визначають особливості поширення коливань у навколишньому середовищі (повітряному, рідинному і твердому).
У природі  ультразвук зустрічається як в якості компонентів багатьох природних шумів (у шумі вітру, водоспаду, дощу, в звуках, які супроводжують грозові розряди, і т.д.), так і серед звуків тваринного світу. Деякі тварини користуються УЗ-вимі хвилями для виявлення перешкод, орієнтування в просторі.

   Різка металу за допомогою ультразвуку

На звичайних металорізних верстатах не можна просвердлити в металевій деталі вузький отвір складної форми, наприклад у вигляді п'ятикутної зірки. Ультразвуком можна навіть робити гвинтову нарізку в металевих деталях, в склі, в рубіні, в алмазі. На ультразвуковому верстаті різьблення можна робити у вже загартованому металі і в самих твердих сплавах.
 Ультразвук з частотою більше 25 кГц  викликає  больові відчуття  у птахів.
Це використовується при відлякуванні  чайок від водоймищ з питною водою.
Ультразвук застосовують в техніці.
Ехолоти та гідролокатори дозволяють вимірювати глибину моря, виявляють косяки риб, виявляють підводні човни противника.
Кажани - одні з тварин, які використовують ехолокацію для орієнтації в просторі. Вони витягають ультразвукові хвилі з частотою від 40 до 100 кГц. В момент випускання цих хвиль м'язи в вухах кажанів закривають вушні раковини для того, щоб запобігти пошкодження слухового апарату. Хвилі, витягнуті мишею, відбиваються від перешкод, від комах і від інших об'єктів. Миша вловлює відбиті хвилі і оцінює, в якому напрямку від неї знаходиться перешкода чи здобич.
   Ультразвук в природі. Ехолокація
У нічних метеликів з сімейства ведмедиць розвинувся генератор ультразвукових перешкод, «збиває зі сліду» кажанів, що переслідують цих комах.
Ехолокацію використовують для навігації птахи – жирні дрімлюги або гуахаро. Населяють вони гірські печери Латинської Америки. Живучи в непроглядній пітьмі, жирні дрімлюги, тим не менше, пристосувалися віртуозно літати по печерах. Вони видають неголосні клацаючі звуки, які сприймаються і людським вухом (їх частота приблизно 7 000 Герц). Кожне клацання триває одну-дві мілісекунди. Звук клацання відбивається від стін підземелля, різних виступів і перешкод і сприймається чуйним слухом птаха.
Дельфіни теж використовують ехолокацію. Вони здатні випромінювати та сприймати ультразвукові хвилі з частотою до 300 кГц. Завдяки цьому, вони можуть досліджувати простір, виявляти перешкоди, шукати їжу, спілкуватися один з одним і навіть виражати свій емоційний стан.
Ультразвукову локацію виявлено і в багатьох інших морських тварин – риб, тюленів, крабів тощо. За точністю і дальністю дії природні локатори значно перевершують технічні системи гідролокації. Інженери і біологи намагаються вивідати в природи і ці секрети.
Ультразвукова терапія – фізіотерапевтичним метод лікування різних захворювань за рахунок сприятливої дії ультразвуку. В медицині ультразвукова терапія застосовується при різних захворюваннях нервів, суглобів, очей, внутрішніх органів. У косметології ультразвукова терапія частіше називається Ультразвуковий масаж (УЗ-масаж, мікромасаж). Застосовується вона як в косметології тіла, так і обличчя
 Метод ультразвукового дослідження
В основі методу лежить принцип радіолокації: прилад виділяє хвилі, які відбиваються від різних видів тканин і органів по-різному. Відбиті хвилі повертаються на особливий датчик, комп'ютер вловлює і обробляє отримані дані, створюючи контури зображень у чорно-білому вигляді (найсучасніші прилади дозволяють побачити навіть кольорове зображення і навіть тривимірне).
Для зварювання різнорідних металів або якщо до товстих деталей потрібно приварити тонкі пластини використовують Ультразвукову зварку. Її іноді називають холодною, тому що деталі з'єднуються в холодному стані. Остаточного уявлення про механізм утворення з'єднань при УЗ-ому зварюванні немає. У процесі зварювання після введення ультразвукових коливань між зварювальними пластинами утворюється шар високопластичного металу, при цьому пластини дуже легко повертаються навколо вертикальної осі на будь-який кут. Але як тільки ультразвукове випромінювання припиняють, відбувається миттєве «схоплювання» пластин.
Дякую за увагу!)


title: Презентація на тему «Ядерна зброя» (варіант 2)

text:
Ядерна зброя
Підготував кадет 35 взводу
Завражний Дмитро
План
Ядерна зброя;
Уражаючі фактори;
Класифікація ядерних боеприпасів;
Принцип дії;
Хіросіма й Нагасакі.
Ядерна зброя
Я́дерна збро́я — зброя, дія якої заснована на використанні енергії, яка вивільнюється під час ядерних реакцій. Належить до зброї масового ураження.
Ядерна зброя
Ядерна зброя істотно відрізняється від інших видів озброєння як масштабами, так і характером ураження. На відстані близько кілометра від центру вибуху відбуваються суцільні руйнування та знищується все живе поза укриттями. Перш за все така дія зумовлена тим, що потужність ядерного вибуху набагато більша, ніж будь-якого боєприпасу, створеного на основі хімічної вибухівки.
Ядерна зброя
Потужність ядерних вибухів вимірюють у т.зв. тротиловому еквіваленті — вага тринітротолуолу (ТНТ), вибух якого призводить до вивільнення еквівалентної енергії. Навіть найменші ядерні заряди мають потужність вибуху близько 1 кілотонни (тобто тисячу тонн тротилу). Створення такого заряду зі звичайної вибухівки практично неможливо.
Уражаючі фактори
При підриві ядерних боєприпасів відбувається ядерний вибух, що уражають факторами якого є:
ударна хвиля;
світлове випромінювання;
проникаюча радіація;
радіоактивне зараження;
електромагнітний імпульс (ЕМІ);
рентгенівське випромінювання.
Уражаючі фактори
Люди, які безпосередньо піддалися впливу вражаючих факторів ядерного вибуху, крім фізичних ушкоджень, зазнають потужний психологічний вплив від жахаючого вигляду картини вибуху й руйнувань. Електромагнітний імпульс безпосереднього впливу на живі організми не робить, але може порушити роботу електронної апаратури.
Класифікація ядерних боєприпасів
Всі ядерні боєприпаси можуть бути розділені на дві основні категорії:
-ядерні;
-термоядерні(водневі).
Класифікація ядерних боєприпасів
Прийнято ділити ядерні боєприпаси по потужності на п'ять груп:
-надмалі (менш 1 кт);
-малі (1 — 10 кт);
-середні (10 — 100 кт);
-великі (великої потужності) (100 кт — 1 Мт);
-надвеликі (надвеликої потужності) (понад 1 Мт).
Принцип дії
В основу ядерної зброї покладена некеровані ланцюгова реакція поділ важких ядер і реакції термоядерного синтезу.

Хіросіма й Нагасакі