title: Презентація на тему «Нафта» (варіант 10)

text:
Нафта
1
2
3
4
Переробка нафти

Нафтопродукти

Охорона довкілля

Лікування нафтопродуктами
Переробка нафти
1
Що таке нафта?
Її склад.
Методи переробки.
Нафта у світі і в Україні
На́фта — горюча корисна копалина, складна суміш вуглеводнів різних класів з невеликою кількістю органічних кисневих, сірчистих і азотних сполук, що являє собою густу маслянисту рідину, від темно-бурого до чорного кольору. Нафта має характерний запах, легша за воду, у воді нерозчинна.
Нафта і рідкі нафтопродукти, що одержують при її переробці, служать основними рідкими паливами. Раціональне використання нафти базується на її глибокій хімічній переробці з максимальним виходом легких, світлих продуктів (бензин) і газоподібної вуглеводневої сировини для хімічної промисловості.

Нафта залягає в пористих шарах осадових порід на глибині від 100 до 6000 метрів, обсяг скупчень може досягати мільярдів кубометрів. Покладам нафти супроводжують побіжні пальні гази, які знаходяться під великим тиском. Витяг нафти проводять різними методами:   фонтанним;
компресорним;
глибинно-насосним.
Нафта, що надходить на поверхню,
у своєму складі містить:
побіжні гази - 50-100 м3/т,
воду - 200-300 кг/т;
мінеральні солі: 10-15 кг/т.
Тому на нафтових промислах
роблять підготовку нафти
до переробки.
Вона полягає в наступному:
видалення розчинених газів;
видалення мінеральних солей; .
зневоднювання нафтової емульсії.

Нафта являє собою складну суміш різноманітних хімічних сполук: у першу чергу - вуглеводнів.
До складу нафти входять:
1) рідкі і розчинені тверді парафінові вуглеводні (алкани);
2) нафтенові вуглеводні ( циклоалкани);
3) ароматичні вуглеводні (арени).
7
Склад:
Складна суміш вуглеводнів (150)– алканів, циклоалканів, аренів лінійної і розгалудженої будови.
Способи переробки
Фізичні властивості:
Масляниста горюча рідина.
Темний колір.
Легша за воду.
Специфічний  запах.
Не розчиняється у воді.
Не має певної температури кипіння.

Нафта

Фізичні
Хімічні

Ректифікація
Алкілірування
Ароматизація
Крекінг
Методи переробки нафти:

Розрізняють первинні і вторинні методи переробки нафти.
Первинні (фізичні) методи засновані на різних температурних інтервалах кипіння окремих фракцій нафти - це прямий відгін нафти.
Вторинні (хімічні) методи засновані на повному перетворенні нафтової сировини під дією підвищеної температури і тиску, а також застосування каталізаторів; це різні види крекінгу і риформінгу нафти.
Усі методи засновані на високотемпературних ендотермічних процесах і реакціях, тобто для їхнього здійснення необхідне підведення тепла ззовні.

Термічні процеси переробки:

У залежності від умов і призначення поділяються на:
 термічний крекінг;
 піролиз;
 коксування.

Так як, нафта складається з великого числа індивідуальних вуглеводнів, при високих температурах будуть протікати різноманітні реакції. Поряд з термічним розпадом будуть здійснюватися реакції синтезу, ізомеризації, причому багато з цих реакцій - оборотні.

Деструктивна перегонка нафти (крекінг) (вторинні або хімічні методи переробки):

Процеси крекінгу поділяються на:
термічні - процеси розщеплення вуглеводнів під дією високих температур і тиску;
термокаталитичні – процеси, які протікають під впливом температури в присутності каталізаторів.
Переваги термокаталітичних процесів:
протікають з більшою швидкістю при більш низьких температурі і тиску, за рахунок застосування каталізаторів;
збільшується вихід коштовних продуктів, підвищується їхня якість за рахунок застосування селективних каталізаторів;
можливість одержання продуктів заданого складу.
Піролиз
Основне призначення процесу піролізу вуглеводневої сировини - одержання нижчих алкенів. Процес ведуть при 700-1000 °С під тиском, близьким до атмосферного.
Коксування нафтових залишків
Процес глибокого розкладання нафтових фракцій без доступу повітря з метою одержання нефтянного коксу і рідкого палива (бензин, газойль) при температурі 400-500°С.

Брати Дубініни вперше створили пристрій для перегонки нафти. З 1823 р. Дубініни стали вивозити фотог (гас) багатьма тисячами пудів з Моздока в середину Росії. Завод Дубиніних був дуже простий: котел в грубці, з казана йде труба через бочку з водою в порожню бочку. Бочка з водою - холодильник, порожня - приймач для гасу.
В Америці вперше досліди по перегонці нафти здійснив у 1833 р. Сіліман. На сучасному заводі замість казана влаштовується  трубчаста піч. Замість трубки для конденсації і поділу пари споруджуються величезні ректифікаційні колони А для прийому продуктів перегонки вибудовуються цілі містечка резервуарів.
Перегонка нафти
Нафту підігрівають до 300-325°C. При такій температурі більш леткі речовини нафти перетворюються в пару. За даних умов нафта переганяється не повністю. Але якщо температуру перегонки збільшити, вуглеводні починають розкладатися.
Перегонка нафти
При перегонці нафти утворюються фракції:
Газова фракція (tкип до 400С)
Газолінова фракція бензинів (tкип 40-1800C)
Лігроїнова фракція (tкип 150-2500С)
Гасова фракція (tкип 180-3000С)
Дизельне пальне (tкип 200-3300С)
Мазут – залишок після перегонки нафти, який розділяють на наступні фракції:
солярова олія;
мастила;
вазелін;
парафін;
гудрон - залишок після відгонки мазута

Пряма перегонка нафти

Газова фракція (tкип до 4000С)
Газолінова фракція бензинів (tкип 40-1800 0C)
Лігроїнова фракція (tкип 150-25000С)
Гасова фракція (tкип 180-30000С)
Дизельне пальне (tкип 200-33000С)
Мазут-залишок після перегонки нафти, який разділяють на фракції:
Солярова олія
Мастила
Вазелін
Парафін
Гудрон - залишок після відгонки мазуту.
Застосування фракцій нафти:
Газова фракція – хімічна сировина
Газолінова фракція - з неї отримують газолін, автомобільний та авіаційний бензин.
Лігроїнова фракція -  пальне для тракторів, розчинник; переробляють на бензин .
Гасова фракція - після очищення використовують в якості пального для тракторів, реактивних літаків і ракет.
Мазут – котельне рідке пальне.
Солярове масло - моторне пальне.
Мастила — для змащення механізмів.
Вазелін - використовують у медицині.
Парафін -  застосовують для одержання вищих карбонових кислот, для просочення деревини у виробництві сірників і олівців, для виготовлення свічок, гуталіну і т. д.
Гудрон — нелетка темна маса, після часткового окиснення його застосовують для одержання асфальту.

Нафтопереробний завод
Світовий видобуток нафти, 2009
Нафта в Україні
На території України поклади нафти є у Передкарпатті, у Дніпровсько-Донецькій областях та на шельфі Чорного і Азовського морів.
Станом на кінець ХХст. початкові потенційні ресурси нафти України оцінювалися в 1,33 млрд т, а газового конденсату — 376,2 млн Україна лише на 10-12% забезпечена нафтою власного виробництва.
Нафтопродукти
2
Нафтопродукти - суміші вуглеводнів, а також індивідуальні хімічні сполуки, які одержують з нафти і нафтових газів.
До нафтопродуктів відносяться різні види палива (бензин, дизельне паливо, гас та ін), мастильні матеріали, розчинники, нафтохімічна сировина.
Нафтопродукти
Нафтохімікати (пластмаси)
Асфальт
Дизельне паливо
Мазут
Бензин
Гас
Нафтові масла
Парафін
Дьоготь
Основні продукти нафтопереробки
 Нафтопродукти широко використовуються як паливо в котельнях для обігріву житлових будинків, промислових підприємств, громадських установ  та  інших приміщень.
Сільськогосподарська техніка в основному працює на дизельному паливі, яке одержують із нафтопродуктів:

Для заправки літаків використовується
 авіаційний бензин – більшої якості, ніж автомобільний.

Авіаційний бензин                                  Заправка літака
 Автомобіль   Audi  на                    Автомобіль Honda
     дизельному паливі                     на бензині

Охорона довкілля
3
Нафта та нафтопродукти: негативний вплив на оточуюче середовище:

Транспортні аварії у Світовому океані, аварії на міжнародних нафтомагістралях, викиди відходів переробки нафти у атмосферу, ґрунтові води – все це призводить до забруднення довкілля, змушує частіше звертатися до питання доцільності такого "перспективного" прогресу, підвищення безпеки нафтової та нафтопереробної галузі
Найбільший в світі викид Нафти - Викид нафти з танкера Ексон Валдез
Викид нафти з танкера Ексон Вальдез - аварія танкера компанії Exxon " Ексон Вальдез ". Аварія сталася 23 березня 1989 біля берегів Аляски.
В результаті катастрофи близько 10800000 галонів нафти (близько 260 тис. барелів або 40900000 літрів) вилилося в море, утворивши нафтову пляму в 28 тисяч квадратних кілометрів. Всього танкер перевозив 54,1 мільйона галонів нафти. Було забруднено нафтою близько двох тисяч кілометрів берегової лінії.
Ця аварія вважалася найбільш руйнівною для екології катастрофою, яка коли-небудь відбувалася на море  аж до аварії бурової установки DH в Мексиканській затоці 20 квітня 2010.
Район аварії був важкодоступним (туди можна добратися тільки по морю або на вертольотах) що унеможливило швидку реакцію служб та рятувальників. У цьому районі мешкав лосось, морська видра, тюлень і безліч морських птахів. Протягом перших днів після аварії нафту покрила величезний район в протоці принца Вільгельма.
Через три дні після того, як корабель затонув, шторм розніс свіжу нафту в напрямку скелястих берегів острова Лицаря.

Аварія на буриновій платформі в мексиканській затоці
У глибині Мексиканської затоки на місці аварії бурової платформи вчені виявили скупчення нафти. Розміри найбільшого з них перевищують 16 кілометрів, а товщина – понад 90 метрів.
На думку дослідників, рівень вмісту кисню у воді в шарах з такими нафтовими утвореннями може стати причиною загибелі величезної кількості живих істот, які живуть у затоці.
Учені запевнили, що ситуація погіршується також розкидом хімікатів - дисперсантів, які повинні, за задумом фахівців нафтової компанії, подрібнити нафтові плями й розмити їх у просторі затоки таким чином, що їх концентрація не буде настільки небезпечною.
Тим часом, зі слів фахівців, уперше хімікати розкидаються на такому величезному обсязі нафти, що витікає, і такій великій глибині – понад 1 кілометр, і наслідки можуть бути "зовсім іншими, ніж планується".
Як повідомлялося раніше, 20 квітня сталася аварія на буровій платформі"Deepwater Horizon", у результаті чого нафта почала розливатися в Мексиканській затоці біля берегів штату Луїзіана. Після вибуху й пожежі, що сталася після нього, платформа затонула. Жертвами аварії стали 11 людей.

Лікування нафтопродуктами
4
Лікування парафіном.
Лікування стеарином.
Лікування озокеритом.
Лікування нафтою і нафтопродуктами практикували лікарі з давніх часів. Нафта – це продукт розпаду органічних речовин, тобто всього того, що колись росло і жило на Землі. До лікувальних нафтопродуктів відносяться: парафін, стеарин, озокерит.
Парафін – воскоподібна речовина, отримана із нафти.

Стеарин – напівпрозора маса білого або жовтуватого кольору жирної консистенції
Озокерит – гірський віск, природний нафтовий бітум, речовина жовтого, бурого або зеленуватого кольору.
Лікування парафіном
Лікувальна дія парафіну заснована на тому, що при нанесенні на шкіру розплавлений парафін швидко застигає і утворює плівку, яка захищає від дії нагрітих до більш високої температури інших шарів парафіну. Теплова дія на хворий орган більш тривала і рівномірна.
Парафінові процедури допомагають при багатьох захворюваннях, таких як артрит, периостит, міозит, вивих, перелом, рани, опіки, трофічні виразки, хронічні захворювання внутрішніх органів (гастрит, виразкова хвороба шлунка і дванадцятипалої кишки, хронічний гепатит), захворювання і наслідки травм периферичної нервової системи (неврит, радикуліт, невралгія), захворювання шкіри.

Парафінова Аплікація
Парафінова ванночка
Парафінова маска
Лікування стеарином
За допомогою стеаринових аплікацій лікують ішіас, ревматизм, болі в суглобах, люмбаго.
Стеарин розплавляють (як парафін), змазують хворі місця кремом, потім плоскою малярною щіточкою наносять не менше 4 шарів розплавленого стеарину.
Лікування озокеритом
Озокеритові процедури викликають протизапальний ефект, судиннорозширюючий, а також мають розсмоктувальну і знеболюючу дію. Під дією гарячого озокериту спочатку звужуються капіляри, після чого розширюються. Таким чином, прогріваються глибокі шари тканин, що сприяє швидкому розсмоктуванню запального процесу. Існують озокеритові ванни та аплікації.


Презентація на тему «Фізичні та хімічні явища» (варіант 2)


title: Презентація на тему «Історія виникнення мила» (варіант 2)

text:
Історія виникнення мила
Розмаїтого Дмитра, 9-Б клас
Колись для вмивання і прання люди використовували лише воду. Пізініше вони стали додавати у воду золу, а потім вапно, в результаті чого винайшло мило. За існуючими даними, мило виготовлялось ще в стародавньому Шумері та Вавілоні (понад 2800 років до н.е), а Єгипетський папірус свідчить, що єгиптяни регулярно милися за допомогою мила.
Одна з легенд пов’язує виникнення мила та навіть слова soap (англ.) з горою Sapo, на якій в Стародавньому Римі спалювали туші принесенних в жертву тварин. Жир тварин, який виділявся при спалюванні такої жертви, накопичувався та змішувався з попелом вожнищ (як природний луг), а потім змивався дощами в річку, в результаті чого вода починали пінитися і добре змивати весь бруд з тканин. Саме тоді помітили той факт, що завдяки цій суміші одяг почав пратися набагато легше.

Цю властивість використовували чотири тисячоріччя тому, створивши милоподібну напіврідку речовину «сапо». Застосовували її не стільки з гігієнічними, скільки з косметичними цілями. Липка маса, що легко всихала та змивалась, слугувала для укладки волосся. Окрім того, цією сумішшю можна було також фарбувати волосся в жовтий, рожевий та червоний кольори. Варто лише потрапити воді на суміш, як одразу утворювалась густа піна. Залишалось лише змити її – та волосся ставало чистим та шовковистим.

Скіфські жінки робили миючий порошок з деревини кипариса та кедра, потім змішували його з водою та ладаном. Отриманою ніжною маззю, що мала тонкий аромат, вони натирали все тіло. Потім видаляли розчин скребками, а шкіри ставала чистою та гладкою. Хоч мило вже було винайдено, багато народів ще довго продовжували користуватись лугами, бобовим борошном, клеєм, пемзою, ячмінною закваскою та глиною.
Винаходження мила як засобу гігієнічного догляду приписують знаменитому античному лікарю Галену, що жив у ІІ сторіччі нашої ери.
Після падіння Римської імперії культура умивання була загублена, а мило забуто на багато сторіч.
Та лише в 1424 році в Італії промисловим шляхом стали виробляти тверде мило. Жири єднали не з попелом, а з природною кальцинованою содою, котру видобували з озер. Для варіння мила використовували яловиче, бараняче, свиняче, кінське сало, кістяний, китовий і рибячий жир, відходи жирів різних виробництв. Додавали також рослинні олії– льняну, бавовняну, оливкову, мигдальну, кунжутову, кокосову та пальмову.
Багато сторіч тому виникло миловаріння на Русі, де з давніх часів люди відрізнялись охайністю, звичкою до регулярного миття в лазні, парильні. Мила варили багато – в домашніх умовах та в майстернях ремісників. Потім з’явились миловарні заводи.
В середні століття головними поставниками мила в Європі були міста Неаполь та Марсель. Поступово ремеслу варіння мила навчились також в інших містах. Відношення до цього ремесла було найсерйозніше. В 1399 році в Англії король Генріх IV започаткував орден, особливим привілеєм членів якого вважалось… миття в лазні з милом.
В цій країні довгий час під страхом смерті члену гільдії миловарів заборонялось ночувати під одним дахом з майстрами інших ремесел – щоб не видати таємницю. В другій половині XVII сторіччя у Франції був виданий королівський наказ, що дозволяв варіння мила тільки в літній період та тільки з попелу та оливкової олії.
В Росії мило почали робити в часи Петра І, але аж до середини ХІХ сторіччя їм користувалась тільки знать. Поступово процес миловаріння удосконалювався.
Був винайдений заводський спосіб отримання кальцинованої та каустичної соди, що значно здешевило виробництва мила. Виробництво сучасного туалетного та господарського мила – автоматичний та хімічний процес. В останні роки отримали широкого розповсюдження різноманітні ароматичні додатки та засоби дезінфекції.
Багато властивостей мила, наприклад, розчинність у воді, ціноутворення, миюча властивість, бактерицидні та зволожуючі властивості залежать від його складу та додатків. Додатки, наприклад різноманітні барвники та натуральні продукти й трави роблять мило м’яким, ароматним, додають йому лікувальні та зволожуючі властивості. Мило м'яко очищує та зволожує шкіру, має виражений косметичний та дерматологічний ефект, при цьому відновлюючи та зберігаючи здоров’я та красу шкіри.
Стародавні римляни й думати не могли про те, ща стане можливим виготовлення рідкого, антибактеріального, гліцеринового та відшолучуючого мила. А різноманітність віддушок задовольнить сьогодні смак найвибагливішого покупця. Лаванда, сандалове дерево, мандарин, персик, виноград, мигдаль, мед і багато інших натуральних компонентів перш за все дарують ємоціональну насолоду. Аждже так приємно, намилюючись, вдихати тонкий аромат улюблених квітів або фруктів.


Презентація на тему «Сульфатна кислота і сульфати» (варіант 1)


title: Презентація на тему «Властивості газів, рідин, твердих тіл» (варіант 1)

text:
http://uk.wikipedia.org/wiki/
https://www.google.com.ua/


title: Презентація на тему «Хімічні властивості основ»

text:
1.W(O)=
2.W(O)= 3.W(K)= 4.W(Ca)=5.W(O)= 6.W(Al)=7.W(O)= 8.W(Mq)=
9.W(O)=
10.W(Fe)=
11.W(O)=
12.W(Cu)=
13.W(O)=
14.W(N)=
15.W(O)= 16.W(S)=
1.W(O)=74,19%2.W(O)=10,45% 3.W(K)=82,97%4.W(Ca)=71,42 5.W(O)=19,75% 6.W(Al)=52,94% 7.W(O)=53,33% 8.W(Mq)=40% 9.W(O)=11,11%
10.W(Fe)=77,77
11.W(O)=30%
12.W(Cu)=80%
13.W(O)=53,33%
14.W(N)=36,84%
15.W(O)=56,33%
16.W(S)=40%


title: Презентація на тему «Оксиген. Кисень» (варіант 2)

text:
Оксиген.Кисень
	ПІДГОТУВАВ
УЧЕНЬ  8-Б  КЛАСУ
ДУБАНИЧ  ЮРІЙ

Фізичні і хімічні властивості
Хімічний символ елемента Оксигену — O.
Відносна атомна маса Оксигену — Аr(O) = 16.
Валентність Оксигену в сполуках — 2.
Хімічна формула простої речовини кисню — O2.
Відносна молекулярна маса кисню — Мr(O2) = 32.
У вільному виді кисень - газ без кольору, запаху і смаку.
Бінарні сполуки кисню, у яких ступінь окислювання атомів кисню дорівнює -2, називають оксидами (колишня назва - окисли). Приклади оксидів: оксид вуглецю (ІV) CO2,оксид сірки (VІ) SO3, оксид міді (І) Cu2O, оксид алюмінію Al2O3, оксид марганцю (VІІ) Mn2O7.
 Кисень утворює також сполуки, у яких його ступінь окислювання дорівнює -1. Це - пероксиди (стара назва - перекиси),наприклад, пероксид водню Н2O2, пероксид барію ВаО2, пероксид натрію Na2O2 і інші.

Без нагрівання кисень реагує з білим фосфором, з деякими альдегідами й іншими органічними речовинами.
    З активними лужними металами, наприклад, з калієм, кисень може утворювати також супероксиди, наприклад, KО2 (супероксид калію), RbО2 (супероксид рубідію). У супероксидах ступінь окислювання кисню -1/2. Можна відзначити, що часто формули супероксидів записують як K2O4, Rb2O4 і т.д.
     Із самим активним неметалом фтором кисень утворить з'єднання в позитивних ступенях окислювання. Так, у з'єднанні O2F2 ступінь окислювання кисню +1, а в з'єднанні O2F - +2. Ці з'єднання належать не до оксидів, а до фторидам. Фториди кисню можна синтезувати тільки непрямим шляхом, наприклад, діючи фтором F2 на розведені водяні розчини КОН.
Відкриття кисню
    Історія відкриття кисню, як і азоту, зв'язана з    вивченням, що продовжувалися кілька століть, атмосферного повітря. Про те, що повітря по своїй природі не однорідний, а включає частини, одна з яких підтримує горіння і подих, а інша - ні, знав ще в VIII столітті китайський алхімік Мао Хоа, а пізніше в Європі - Леонардо Да Вінчі. У 1665 англійський натураліст Р. Гук писав, що повітря складається з газу, що міститься в селітрі, а також з неактивного газу, що складає велику частину повітря. Про те, що повітря містить елемент, що підтримує життя, у 18 столітті було відомо багатьом хімікам.

Шведський аптекар і хімік Карл Шееле почав вивчати склад повітря в 1768. Протягом  трьох років він розкладав нагріванням селітри (KNO3, NaNO3) і інші речовини й одержував "вогненне повітря", що підтримує подих і горіння. У 1771 р. встановив, що повітря складається з кисню й азоту. Але результати своїх досвідів Шееле обнародував тільки в 1777 році в книзі "Хімічний трактат про повітря і вогонь".
У 1774 англійський священик і натураліст Дж. Прістлі нагріванням "паленої ртуті" (оксиду ртуті Hg) одержав газ, що підтримує горіння. До цього часу був відкритий і азот. На одному з майданів міста Лідса вдячні англійці встановили бронзову скульптуру свого видатного співвітчизника.

 Усе ж – головні особи в історії відкриття кисню   не  К.В. Шеєле і не Дж. Прістлі. Вони відкрили новий газ – кисень, попри це і до кінця своїх років залишаючись ревними захисниками теорії флогістону, яка тривалий час гальмувала розвиток науки. Особливе значення в історії відкриття кисню мають праці А. Лавуазьє. Він  встановив, що кисень – складова частина повітря, створив кисневу теорію горіння (за 200 років вона не тільки не була спростована, а й отримала безліч підтверджень своєї правильності), яка прийшла на зміну теорії флогістону.

  У 1775 Лавуазьє прийшов до висновку, що звичайне повітря складається з двох газів - газу, необхідного для подиху і підтримуючого горіння, і газу "протилежного характеру" - азоту. Лавуазьє назвав підтримуючий горіння газ oxygene - "утворюючий кислоти" (від грецьк. oxys - кислий і gennao - народжую; звідси і російська назва "кисень"), тому що він тоді вважав, що всі кислоти містять кисень. Давно уже відомо, що кислоти бувають і безкисневими, але назва, дана елементу Лавуазьє, залишилося незмінною.
  У 1898 р. англійський вчений Томпсон лорд Кельвін твердив, що людству загрожує задуха, оскільки в повітря виділяється величезна кількість вуглекислого газу не тільки від дихання, а й від промислових підприємств. Це ствердження спростував К.А. Тимірязєв. Він довів, що людству не дадуть загинути зелені рослини.
Одержання
       В даний час кисень у промисловості одержують за рахунок поділу повітря при низьких температурах. Спочатку повітря стискають компресором, при цьому повітря розігрівається. Стиснутому газу дають остудитися до кімнатної температури, а потім забезпечують його вільне розширення. При розширенні температура газу різко знижується. Охолоджене повітря, температура якого на кілька десятків градусів нижче температури навколишнього середовища, знову піддають стиску до 10-15 МПа
 Потім знову відбирають  теплоту, що виділилася. Через кілька циклів "стиск-розширення" температура падає нижче температури кипіння і кисню, і азоту. Утвориться рідке повітря, що потім піддають перегонці (дистиляції). Температура кипіння кисню (-182,9°C) більш ніж на 10 градусів вище, ніж температура кипіння азоту (-195,8°C). Тому з рідини азот випаровується першим, а в залишку накопичується кисень. За рахунок повільної (фракційної) дистиляції вдається одержати чистий кисень, у якому зміст домішки азоту складає менш 0,1 об'ємного відсотка.

    Ще більш чистий кисень можна одержати при електролізі водяних розчинів лугів (NaOH чи KOH) чи солей кисневмісних кислот (звичайно використовують розчин сульфату натрію Na2SO4). У лабораторії невеликі кількості не дуже чистого кисню можна одержати при нагріванні перманганату калію KMnO4:
              2KMnO4 = K2MnO4 + MnO2 + O2.
      Більш чистий кисень одержують розкладанням пероксиду водню Н2O2 у присутності каталітичних кількостей твердого діоксиду марганцю Mn2:
              2Н2O2 = 2Н2O + O2.
      Кисень утвориться при сильному (вище 600°C) прожарюванні нітрату натрію NaNO3:
              2NaNO3 =2NaNO2 + O2,
           при нагріванні деяких оксидів:
              4CrO3= 2Cr2O3 + 3O2;
              2PbO = 2Pb + O2;
              3MnO2 = Mn3O4 + O2.
   Раніше кисень одержували розкладанням Бертолетової солі KClO3 у присутності каталітичних кількостей диоксиду марганцю MnO2:
       2KClO3 = 2KCl + 3O2.
   Однак бертолетова сіль утворить вибухові суміші, тому її для одержання кисню в лабораторіях тепер не використовують. Зрозуміло, зараз нікому в голову не прийде використовувати для одержання кисню прожарювання оксиду ртуті Hg, тому що кисень, що утвориться в цій реакції, забруднений отруйними парами ртуті.
 Джерелом кисню в космічних кораблях, підвідних човнах і т.п.  замкнутих приміщеннях служить суміш пероксиду натрію Na2O2 і супероксиду калію KO2. При взаємодії цих з'єднань з вуглекислим газом звільняється кисень:
        2Na2O2 + 2CO2 = 2Na2CO3 + O2,
        4KO2 + 2CO2 = 2K2CO3 + 3O2.
   Якщо використовувати суміш Na2O2 і KO2, узятих у молярному відношенні 1:1, то на кожен моль поглиненого з повітря вуглекислого газу буде виділятися 1 моль кисню, так що склад повітря не буде змінюватися за рахунок поглинання при подиху кисню і виділення CO2.

Застосування кисню
 Застосування кисню дуже різноманітно. Основна кількість одержуваного з повітря кисню використовуються в металургії. Кисневе (а не повітряне) дуття в домнах дозволяє істотно підвищувати швидкість доменного процесу, заощаджувати кокс і одержувати чавун кращої якості. Кисневе дуття застосовують у кисневих конвертерах при переділі чавуна в сталь. Чистий кисень чи повітря, збагачене киснем, використовується при одержанні і багатьох інших металів (міді, нікелю, свинцю й ін.). Кисень використовують при різанні і зварюванні металів. При цьому застосовують "балонний" кисень. У балоні кисень може знаходитися під тиском до 15 Мпа. Балони з киснем пофарбовані в блакитний колір.


Презентація на тему «Теорія хімічної будови органічних сполук О.М. Бутлерова» (варіант 2)


title: Презентація на тему «Колообіг Карбону в природі» (варіант 2)

text:
Колообіг Карбону в природі
Поширення Карбону в природі
Графіт
Алмаз
Карбін
Фулерен
       Аморфний вуглець

Вапняк
Мармур
Магнезит
Доломіт
Сполуки Карбону , які приймають участь в кругообігу

Надходження  СО₂  в атмосферу
 СО₂
атмосфера
Дихання організмів
Згорання палива
Випалювання вапняку
Вулканічна діяльність
Гниття й  бродіння органічних решток

Шляхи поглинання СО₂  з атмосфери

СО₂

Планктон Світового океану
Наземні зелені рослини
Поглинання СО2 з атмосфери з утворенням органічних речовин (фотосинтез)
Процес фотосинтезу
СО₂
О₂

 Перевір себе:
Які сполуки  Карбону найбільш поширені в природі?
Які сполуки  Карбону приймають участь в колообігу?
Які шляхи надходження СО₂ в атмосферу?
Яким чином відбувається регуляція вмісту СО₂ в повітрі?


title: Презентація на тему «Астрономія і астрологія. Значення астрономії в житті людини»

text:
Астрономія і астрологія. Значення астрономії в житті людини
Зміст
Що вивчає астрономія. Основні поняття
Планети. Співвідношення розмірів
Розділи астрономії
Астрономія та астрологія
Видатні вчені
Значення астрономії в житті людини

Поняття
Астрономія
Всесвіт
Зоря
Планета
Астрометрія
Астрофізика
Небесна механіка
Космологія
Астрологія

Що вивчає астрономія. Основні поняття
Астрономія – наука, яка вивчає закони зір.
Всесвіт (космос) – все суще, що розташоване на Землі та за її межами.
Зоря – масивне гаряче космічне тіло, яке випромінює світло і має всередині джерело енергії.

Планета – холодне в порівнянні із зорею космічне тіло, що обертається навколо зорі й світиться її відбитими променями.

Астрономія тісно повязана з такими науками як:
Математика
Фізика
Хімія
Філософія
Біологія

Розділи астрономії
Астрометрія
Астрофізика
Небесна механіка
Космологія
Розділ астрономії, що вивчає положення і рух небесних тіл та їхніх систем.
Розділ астрономії, що вивчає природу комічних тіл: їхню будову, хімічний склад, фізичні властивості.
Розділ астрономії, що вивчає будову та еволюцію Всесвіту як єдиного цілого.
Розділ астрономії, що вивчає закони руху небесних тіл.

Астрономія
Астрологія
Наука, яка вивчає походження та еволюцію космічних  тіл.
Не має нічого спільного з наукою, оскільки вважає, що за допомогою зір  начебто можна передбачити майбутнє.

Астрологи малюють різноманітні схеми розташування зір та планет і складають гороскопи, за допомогою яких пропонують передбачити долю кожної людини.
Риби
Овен
Тілець
Рак
Діва
Скорпіон
Козеріг
Близнюки
Лев
Терези
Стрілець
Водолій

Видатні вчені
Гіппарх
Птолемей

Енштейн
Ньютон
Коперник
Галілей

Дослідження Всесвіту належать до магістрального напрямку науково-технічного прогресу, а їх значимість для людства в цілому неухильно зростає. Людина - невідємна частина Всесвіту, а тому пізнаючи його, ми пізнаємо себе. Астрономія, як відомо, наука фундаментальна. Проте впродовж всієї історії вона сприяє вирішенню практичних потреб людини. Щоправда, окремі практичні питання зараз вирішуються вже без допомоги астрономії, як то: визначення часу, орієнтація у просторі тощо.

Але можна навести нові конкретні приклади того, як астрономічні дослідження стимулюють сучасні технологічні і технічні розробки. Так, астрономія вказала на методи, за допомогою яких стало можливим утримувати надгарячий газ (плазму) в обмеженому об'ємі, а отже, приступити до створення на Землі керованих термоядерних реакторів. Сучасні магнітогідродинамічні генератори з'явилися лише після того, як було розроблено основи космічної магнітної гідродинаміки (одна із областей астрофізики). Всесвіт фактично перетворився на величезну наукову лабораторію, в якій відпрацьовуються технологічні і технічні рішення на благо людини. Варто підкреслити й відому істину: відіграючи величезну роль у розвитку земної технології, астрономія мала і має вирішальне значення для формування світогляду як окремої людини, так і людства в цілому.


title: Презентація на тему «Мыло»

text:
Мыло.
Его состав и моющее действие.
Синтетические моющие средства.
История создания и производства мыла
История создания мыла насчитывает сотни лет и окутана тайнами и легендами. По имеющимся данным, мыло изготовлялось ещё в древнем Шумере и Вавилоне (около 2800 г. до н.э.). Описания технологий изготовления мыла были найдены еще в Месопотамии на глиняных табличках, относящихся примерно к 2200 г. до н.э. А египетский папирус, найденный в середине второго тысячелетия до нашей эры, свидетельствующий, что египтяне регулярно мылись с помощью мыла, только подтвердил догадки ученых.

Широко применялись подобные моющие средства и в Древнем Риме. Одна из легенд связывает появление мыла и даже слова soap (англ.) с горой Sapo, на которой в древнем Риме совершалось жертвоприношение богам.

Открытие мыла как средства гигиенического ухода приписывают знаменитому античному врачу Галену, жившему во II в. нашей эры. После падения Римской империи культура умывания была утрачена, а мыло забыто на многие столетия, что в немалой степени способствовало множеству эпидемий, буквально опустошавших Европу в средние века. Во Франции и Англии мыло вновь появилось лишь в XIII в. и производилось только знающими все тонкости этого искусства аптекарями для знатных семей.

Античный врач Гален
Великий французский ученый Пастер в начале XIX в. установил, что бактерии являются возбудителями болезней, жизненная важность личной гигиены стала очевидна всем.

Луи Пастер

Мыло — жидкий или твёрдый продукт, содержащий поверхностно-активные вещества, в соединении с водой используемое либо как косметическое средство — для очищения и ухода за кожей; либо как средство бытовой химии — моющего средства (мыло хозяйственное).

В состав мыла входят натриевые и калиевые соли высших карбоновых кислот:
Стеариновая кислота
Пальминитиновая кислота

Для получения мыла жиры подвергают щелочному гидролизу:

Омыление — гидролиз сложного эфира с образованием спирта и кислоты (или её соли, когда для омыления берут раствор щёлочи). При омылении жиров, представляющих собой эфиры высших жирных кислот и глицерина, щелочами образуются соли жирных кислот, называемые мылами (отсюда и происхождение термина «омыление»). Омыление имеет большое значение в биологическом обмене веществ (расщепление и усвоение организмом жиров), происходит под действием соответствующих ферментов-эстераз.

Гидрогенизация жиров – так называют процесс, присоединения водорода к остатком непредельных кислот, входящих в состав жиров. В результате из жидких жиров, молекулы которых содержат ненасыщенные углеводородные радикалы, получают твердые жиры, содержащие остатки придельных (насыщенных) жирных кислот. Гидрирование проводят под давлением в присутствии катализатора:

Моющее действие мыла
В воду мыло погружается гидрофильной частью, а гидрофобная выталкивается наружу.
Молекула мыла состоит из двух частей:
гидрофобной(враждебной к воде)
и гидрофильной(дружественной к воде).

Синтетические моющие средства
Синтетические моющие средства – детергенты (англ. deterge – очищать) – это композиции различных органических и неорганических химических соединений.

К бытовым химическим товарам помимо синтетических моющих средств (СМС) относятся:
Основные ингредиенты синтетических моющих средств
Синтетические моющие средства, предназначенные для стирки изделий, подразделяются по следующим признакам:
по агрегатному состоянию: твердые (в виде кусков — мыло хозяйственное), порошкообразные, разновидность — гранулированные; жидкие; пастообразные;
по назначению: для разных видов волокон — универсальные; для хлопчатобумажных, льняных тканей и изделий из них; для изделий из шелка, шерсти, искусственных и синтетических тканей; для замачивания белья и хозяйственно-бытовых нужд; специального назначения. Синтетические моющие средства подлежат обязательной сертификации;
синтетические моющие средства комплексного действия (с подсиниванием, подкрахмаливанием, антистатической обработкой и т. п.);
по способу применения: с высоким (ненормируемым) пенообразованием для ручной стирки и в стиральных машинах активаторного типа; с пониженным пенообразованием — для стирки в автоматических и полуавтоматических стиральных машинах.

Применение СМС
И на последок, интересный опыт, показывающий, что будет, если смешать молоко, пищевой краситель и жидкое мыло:
Спасибо за внимание!


title: Презентація на тему «Отруєння бензином та чадним газом»

text:
Отруєння бензином та чадним газом
Отруєння бензином
Отруєння бензином можливе на етапах його виробництва, при переливанні його в невеликих закритих приміщеннях або застосуванні в якості розчинника.
 Бензин і його пари швидко всмоктуються в легені і шлунково-кишковий тракт.
Виводяться переважно через дихальні шляхи, частково із сечею. Отруєння розвиваються при попаданні всередину, на шкіру, при інгаляції парів.

Симптоми отруєння
При вдиханні парів бензину виникають: запаморочення,
головний біль,
 відчуття сп'яніння,
 збудження, нудота, блювання.

 У важких випадках – порушення дихання, втрата свідомості, судоми, виразний запах бензину з рота, що дозволяє швидко поставити діагноз.
При заковтуванні бензину з'являються болі в животі, блювота, порушення сну, галюцинації, пітливість, слинотеча. У важких випадках виникають симптоми гострого психозу, подібні з станом вираженого сп'яніння. Бензин і його пари надають токсичну дію на нирки, приводячи до розвитку ниркової недостатності. Крім того, бензин порушує процес утворення червоних кров'яних тілець.

Перша допомога при отруєнні бензином
1) Потерпілого необхідно швидко видалити з приміщення, насиченого парами бензину.
2) При попаданні бензину усередину роблять промивання шлунка, краще 2%-им розчином питної соди.
3)При вдиханні парів – забезпечити приплив свіжого повітря, бажано дати потерпілому кисневу подушку.
4)Дати випити проносне, чорну каву або гаряче молоко
Отруєння чадним газом
Чадний газ (окис вуглецю) - газ, що утворюється при неповному згорянні будь-якого типу палива (природного газу, масла, гасу, деревини і т.д.).
 Він надходить у кров людини в 200 разів швидше кисню і «перехоплює» у нього ініціативу. Чадний газ легко зв'язується гемоглобіном крові, в результаті чого настає кисневе голодування всіх тканин і організму людини
Від нестачі кисню і наступає ядуха. І якщо Ви дихаєте повітрям з високим вмістом чадного газу, то смерть може відбутися через кілька хвилин
Ранні симптоми:
При легкому отруєнні чадним газом:
          - З'являються головний біль,
          - Стукіт у скронях,
          - Запаморочення,
          - Болі в грудях,
          - Сухий кашель,
          - Сльозотеча,
          - Нудота,
          - Блювота,
          - Можливі зорові і слухові галюцинації,
          - Почервоніння шкірних покривів,  слизових оболонок,
          - Тахікардія,
          - Підвищення артеріального тиску.
При середньому отруєнні чадним газом:
- Сонливість,
- Можливий руховий параліч при збереженій свідомості.

При тяжкому отруєнні чадним газом:
 Втрата свідомості, коматозний стан
Судоми,
Мимовільне відходження сечі і калу,
Порушення дихання, яке стає безперервним
Розширення зіниць з ослабленою реакцією на світло,
Різкий ціаноз (посиніння) слизових оболонок і шкіри обличчя.
Смерть звичайно наступає на місці події в результаті зупинки дихання і падіння серцевої діяльності.
При виході з коматозного стану характерна поява різкого рухового збудження. Можливий повторний розвиток коми.

ПМД при отруєнні чадним газом
1) Швидко винести потерпілого із зони дії чадного газу, забезпечити приплив свіжого повітря (відкрити кватирки, двері, включити вентилятор і т. п.)
2) Дати потерпілому подихати киснем;
 3)На голову і груди покласти холодний компрес або міхур з льодом;
4) Протирати обличчя, віскі і груди потерпілого оцтом і дати випити оцет, розведений водою;
5)Якщо потерпілий у свідомості, напоїти його міцною кавою, чаєм;

Якщо потерпілий знаходиться в несвідомому стані, через кожні 5 хвилин давати йому нюхати нашатирний спирт,
при слабкому поверхневому диханні або його зупинці почати штучне дихання.
коли хворий прийде у свідомість, дати йому випити 2-3 склянки міцного чаю з верхівок материнки або ромашки, шавлії, м'яти, липового цвіту;
викликати «швидку допомогу».
Постраждалі з важким отруєнням підлягають обов'язковій госпіталізації, оскільки можливі ускладнення з боку легень і нервової системи в більш пізні терміни.


title: Презентація на тему «Екологія води»

text:
Екологія води
Алєксєєнко, Жуковська
Кожного дня вживаючи воду людина навіть не замислюється над тим скільки шкідливих організмів вона впускає в свій організм.
Вступ:
Джерела забруднення  води
Населені пункти

Найбільш відомим джерелом забруднення води, якому традиційно приділяється головна увага, є побутові (або комунальні) стічні води. Водоспоживання міст зазвичай оцінюють на основі середньої добової витрати води на одну людину, яка в США рівна приблизно 750 л і включає воду питну, для приготування їжі і особистої гігієни, для роботи побутових сантехнічних пристроїв, а також для поливу галявин і газонів, гасіння пожеж, миття вулиць і інших міських потреб. Майже вся використана вода поступає в каналізацію. Оскільки щодня в стічні води потрапляє величезний об'єм фекалій, головним завданням міських служб при переробці побутових стоків в колекторах очисних установок є видалення патогенних мікроорганізмів. При повторному використанні недостатньо очищених фекальних стоків бактерії і віруси, що містяться в них, можуть викликати кишкові захворювання (тиф, холеру і дизентерію), а також гепатит і поліомієліт.
Теплове забруднення
Найбільш масштабне одноразове вживання води - виробництво електроенергії, де вона використовується головним чином для охолодження та конденсації пари, що виробляється турбінами теплових електростанцій. При цьому вода нагрівається в середньому на 7 °С, після чого скидається безпосередньо у ріки й озера, будучи основним джерелом додаткового тепла, яке називають "тепловим забрудненням". Проти вживання цього терміну є заперечення, оскільки підвищення температури води іноді призводить до сприятливих екологічних наслідків.
Сільське господарство
.

Динаміка споживання свіжої води
Відведення забруднених (об’єми неочищених та забруднених вод)
і нормативно очищених вод

де Kз – коефіцієнт забруднення спожитої води;
Kн – коефіцієнт неочищення використаної води;
Vз.в – обсяг забруднених, у тому числі і неочищених вод;
Vс.в – обсяг спожитої свіжої води;
Vн.в – обсяг неочищених вод.

Таким чином, починаючи з 1990 р. наведені коефіцієнти мають тенденцію до зростання. Аналізуючи даний рисунок, можна зробити висновок, що діючі на сьогодні економічні механізми стимулювання введення очисних споруд і зменшення викидів у водні об’єкти є неефективними.

 Динаміка забруднення спожитої свіжої води в Україні
Висновок:
Кожна людина повинна берегти свій найбільший скарб-здоров’я.
А на здоров’я людини впливає якість води,яку вона споживає.
Тому нам потрібно піклуватися про її екологію.


title: Презентація на тему «Каучуки. Гума»

text:
Каучуки. Гума
Виконала
учениця 11-Б класу
Гуленко Катерина
Каучук
        Каучук — еластичний матеріал, який отримують при коагуляції латексу каучуконосних рослин, головним чином бразильської гевеї, що росте в тропічних країнах. Основний компонент — поліізопрен — вуглеводневе полімерне хімічне з'єднання, що має загальну формулу (C5H8)n.
Історія виникнення натурального каучуку
Індіанці робили м'ячі з білого соку рослини Гевея, що росте на берегах річки Амазонки, цей сік темнів і тверднув на повітрі.
У Південній Америці дерево, що дає каучук,  було названо гевеєю, молочно-білий швидко густіючий на повітрі сік, що випливає з надрізів кори,  отримав назву «латекс».

 Індіанці робили з каучуку непромокаючі тканини, взуття, судна для води, яскраво розфарбовані кульки - дитячі іграшки.
 Індіанці просочували свій одяг соком каучуконосних дерев, що робили її водонепроникною.

Історія виникнення натурального каучуку
У Франції винайшли зручні підтяжки і підв'язки з сплетених з бавовною гумових ниток.
У 1823 р. шотландець Ч.Макінтош придумав прокладати тонкий шар гуми між двома шматками тканини, непромокальні плащі з цієї тканини, які стали називати в честь їх творця «макінтош», набули широкого поширення.
Американець Чарлз Нельсон Гуд'їр  у 1839 виявив, що додаючи в каучук трохи сірки і нагріваючи, можна поліпшити його міцність, твердість, еластичність і тепло-і морозостійкість. Зараз саме новий матеріал, винайдений Гуд'їром прийнято називати гумою, а відкритий ним процес - вулканізацією каучуку.

Вулканізація каучуку
  Сирий каучук має низьку міцність і дуже липкий, особливо при нагріванні, а на морозі стає твердим і ламким. Тому для виготовлення різних виробів у сирому вигляді каучук непридатний.
 Свої цінні властивості каучук набуває при вулканізації, тобто при нагріванні з сіркою.
Вулканізований каучук називають
гумою.
         При процесі вулканізації з каучуку, сірки і наповнювача (переважно сажі) виготовляють суміш, якою наповнюють відповідні форми і під тиском нагрівають. При 130–160°С каучук взаємодіє з сіркою і його молекули зв'язуються між собою атомами сірки. Частково вони зв'язуються між собою і безпосередньо. Зв'язок між ними здійснюється за рахунок вільних валентностей, які виникають при розриві подвійних зв'язків.

Видобуток природного каучуку
Щоб видобути каучук із каучуконосних дерев, робітник робить на корі дерева вузький спіралеподібний надріз.
Білий сік (латекс) повільно стікає в склянку, закріплену під надрізом.
За кілька годин після надрізання збирається приблизно 150 грам соку.
Сік густіє й застигає, перетворюючись на грудочки, а потім висихає .
Це і є сирий натуральний каучук, який буває двох видів:
дикий каучук, добутий з дерев, кущів і лози, які ростуть в натуральних природних умовах;
плантаційний каучук.

Каучукові дерева в Таїланді.

Синтетичний каучук
      Вихідною речовиною для одержання штучного каучуку за способом С. В. Лебедєва служить ненасичений вуглеводень з двома подвійними зв'язками бутадієн(дивініл) CH2=CH—CH=CH2.
Процес полімеризації проводять в присутності металічного натрію як каталізатора під тиском:
Скорочено будову молекули бутадієнового каучуку виражають формулою:
(—СН2—СН=СН—СН2—)n.
Бутадієновий каучук, як видно з формули, являє собою ненасичену сполуку. Його молекули мають лінійну структуру. Однак молекули каучуку не витягнуті, а звивисті. Цим обумовлюється його здатність розтягуватися.

Гума-
       це продукт вулканізації композицій на основі каучуку; матеріал, необхідний для виробництва різноманітних виробів — від автомобільних шин до хірургічних рукавичок.
   Головна перевага гуми — її еластичність.
    Вона може розтягуватися й гнутися, а потім приймати початкову форму. Гума може бути як і м’яка, так і тверда.
Технологія виготовлення гуми
Складається з чотирьох стадій:
 різання каучуку на куски і приготування інгредієнтів (подрібнення, просіювання, сортування, зважування);
 приготування гумової суміші в герметичних гумозмішувачах і на каландрах (валках);
 формування (на валках для листової гуми, або в пресформах для штучних виробів);
 вулканізація .

Застосування каучуків і гуми
     Найбільш поширена галузь гумового виробництва – шинне виробництво.
       Окрім шин з гуми виготовляють транспортувальні стрічки, привідні ремені, муфти зчеплення, баки, трубопроводи, шланги, ущільнювачі. А ще – гумо-технічні вироби, сантехніку, штучну шкіру, деякі будівельні матеріали, дорожні покриття, облицювальні матеріали для меблів, матраців, сидінь, кабелів, взуття, спецодяг, паперу, клеї, фарби тощо.
Привідний ремінь
Напівчоботи з гуми
Матраци
Фарба


Презентація на тему «Хімія і медицина» (варіант 2)


Презентація на тему «Ліки»


title: Презентація на тему «Нафта» (варіант 16)

text:
Нафта та продукти її переробки

Що ж таке нафта?
На́фта — горюча корисна копалина, складна суміш вуглеводнів різних класів з невеликою кількістю органічних кисневих, сірчистих і азотних сполук, що являє собою густу маслянисту рідину.
Забарвлення в неї червоно-коричневе, буває жовто-зелене і чорне, іноді зустрічається безбарвна нафта.
Нафта має характерний запах, легша за воду, у воді нерозчинна.
Перебування у природі
Поклади нафти перебувають у надрах Землі різній глибині, де нафту заповнює вільне простір між деякими породами. Якщо вона під тиском газів, то піднімається по свердловині на поверхні Землі.
Видобуток нафти
Майже вся видобута у світі нафту, витягається у вигляді свердловин, закріплених сталевими трубами високого тиску. Для підйому нафти і супутніх їй газу й води на поверхню свердловина має герметичну систему підйомних труб, механізмів і арматури, розраховану працювати з давлениями, сумірними з шаровими. Добування нафти з допомогою свердловин передували примітивні способи: збір в поверхні водойм, обробка піщанику чи вапняку, просоченого нафтою, у вигляді криниць.
Хімічні елементи і з'єднання не в нафті
 Нафти складаються головним чином із вуглецю – 79,5 – 87,5 % і водню – 11,0 – 14,5 % від безлічі нафти. Крім лідерів не в нафті присутні ще три елемента – сірка, кисень і азот. Їх загальна кількість зазвичай становить 0,5 – 8 %. У незначних концентраціях не в нафті зустрічаються елементи: ванадій, нікель, залізо, алюміній, мідь, магній, барій, стронцій, марганець, хром, кобальт, молібден, бір, миш'як, калій та інших. Їх загальний вміст вбирається у 0,02 – 0,03 % від безлічі нафти. Зазначені елементи утворюють органічні та неорганічні сполуки, у тому числі складаються нафти. Кисень і азот перебувають у нафти лише у пов'язаному стані. Сірка може зустрічатися у вільному змозі або входити до складу сірководню.
Продукти, отримані з нафти, їх застосування


title: Презентація на тему «Полімери» (варіант 2)

text:
Термопластичні
Термореактивні
Полімери
Підготував:
Учень 11 класу
Отрощеко Михайло
Термопластичні полімери
Термопластичні полімери  — під час нагріву розм'якшуються, переходять у в'язкотекучий стан, а при охолодженні тверднуть, і цей процес повторюється
при повторному
нагріванні. Тобто такі
полімери допускають
повторну переробку.
Термопластичні полімери
Вони характеризуються невеликою усадкою (1…3%), зручні в переробці, не складні у виробництві тощо. Зазвичай їхня робоча температура не перевищує 90 °C.
Поліетилен
Поліетилен — полімер етилену, твердий, легкий і водостійкий матеріал, гарний діелектрик з високою морозостійкістю (до — 60 °C), стійкий проти агресивних середовищ.
Недоліки: низька гра-
нична температура
експлуатації, висока
газопроникність і
низька маслостійкість.
Застосовується для виготовлення:
Кабелів, плівок, труб, ємностей технічного і побутового призначення тощо.
Поліпропілен
Поліпропілен — полімер пропілену, твердий матеріал загальнотехнічного призначення, що має високі електроізоляційні властивості, водо- і хімічну стійкість. Існують марки, що отримали допуск до контакту з харчовими продуктами.
Поліпропілен
Недоліки: низька морозостійкість (— 15 °С), горючість, незадовільна склеюваність, здатність накопичувати статичну електрику. Використовується в медицині, харчовій промисловості (пакувальні плівки) та електротехніці.
Полівінілхлорид
Полівінілхлорид — аморфний полімер вінілхлориду з високою міжмолекулярною взаємодією. Атмосферостійкий, самозгасаючий при горінні, однак при горінні виділяються екологічно шкідливі діоксини. При нагріванні до температур 150…170 °С починає
розкладатись з виділенням
хлороводню.
Широкому застосуванню полівінілхлориду в якості лакофарбових матеріалів. і в якості порошкових фарб.
Застосування полівінілхлоридного пластикату для оболонок кабелів.

Полівінілхлорид
Термореактивні полімери
Термореактивні полімери — полімерні матеріали, які при нагріванні розм'якшуються, але при певній температурі і під дією затвердівачів, зазнають полімеризації, внаслідок якої переходять у твердий стан і повторна переробка таких
пластмас неможлива.
Теплостійкість їхня вища
і досягає 200…370 °С.
Термореактивні полімери порівняно рідко використовуються у чистому вигляді. Зазвичай, у них вводять наповнювачі (дисперсні, волокнисті суцільні), розчинники, згущувачі, стабілізатори, барвники, змазки, завдяки чому
отримують складні багатокомпонентні системи — реактопласти. Полімерну основу реактопластаназивають «смола» або «сполучник».
Термореактивні полімери
Різновиди
Залежно від типу сполучника реактопласти поділяються на:
фенопласти
епоксидні
амінопласти
поліефірні
поліуретанові
кремнійорганічні
алкидні
Висновок
Полімери — природні та штучні сполуки, молекули яких складаються з великого числа повторюваних однакових або різних за будовою атомних угруповань, з'єднаних між собою хімічними або координаційними зв'язками в довгі лінійні або розгалужені ланцюги. Структурні одиниці, з яких складаються полімери називаються мономерами.


title: Презентація на тему «Вогнегасники»

text:
Принцип дії вогнегасника
вогнегасники

Вогнегасники - технічні пристрої, призначені для гасіння пожеж в початковій стадії їх виникнення
Вогнегасники маркіруються буквами, що характеризують вид вогнегасника, і цифрами, що позначають його місткість
Класифікація вогнегасників
Вогнегасники класифікуються по виду вогнегасної речовини, об'єму корпусу і способу подачі вогнегасної речовини.
Класифікація вогнегасників
По виду вогнегасної речовини:
- Пінні;
- Газові;
порошкові,
комбіновані.
За об'ємом корпуса:
• ручні малолітражні з об'ємом корпусу
   до 5 л;
• промислові ручні з об'ємом корпусу від
   5 до 10 л;
• стаціонарні і пересувні з об'ємом
   корпусу понад 10 л.
підсумок
Постійне вдосконалення
  конструкції, підвищення
  таких показників як надійність,
  технологічність, уніфікація
  веде до створення нових,
  досконаліших вогнегасників.
ВОГНЕГАСНИКИ ПОВІТРЯНО-ПІННІ ТИПУ ВПП 5 (10)
Такі вогнегасники використовується для гасіння твердих речовин та матеріалів, легкозаймистих та горючих рідин. Ними не можна гасити електроустановки та електроприлади, що знаходяться під напругою, цінні матеріали, речовини, які вступають в реакцію з водою з виділенням горючих газів.
Вони заряджаються 4-6 % водним розчином піноутворювача ОП-1
Повітряно-пінні вогнегасники ВПП-5; ВПП-10 за своєю конструкцією однакові, але розрізняють лише місткість корпуса й об’єм заряду, що відповідно = 5 і 10 літрів.
Для проведення до дії вогнегасника треба натиснути на пусковий важіль. При цьому шток опускається і голка проколює мембрану балона зі стиснутим вуглекислим газом. Вуглекислий газ, який виходить в корпус витискає заряд по сифоновій трубці в насадку, де відбувається утворення піни. В робочому положенні вогнегасник слід тримати вертикально, не нахиляючи його.
Час дії вогнегасників ВПП-5 і ВПП-10 відповідно 20 і 45 с., довжина струменя 4-5 м, кратність пінення менше 60.
Вуглекислотні вогнегасники ВВ-2 (5,8)
Вогнегасні властивості вуглекислоти обумовлені тим, що снігоподібна вуглекислота потрапляючи в осередок пожежі, випаровується, внаслідок чого охолоджує речовину, що горить, а вуглекислий газ, що утворився знижує концентрацію кисню у повітрі, що призводить до припинення процесу горіння. Її вогнегасна концентрація у повітрі становить ≈ 30 %.
Вуглекислота використовується для гасіння легкозаймистих і горючих рідин, твердих речовин та матеріалів, електроустановок та електроприладів, що знаходяться під напругою. Не можна гасити гідрофільних легкозаймистих рідин, в яких вона добре розчиняється, тліючих матеріалів.
Для гасіння невеликих пожеж доцільно використовувати вуглекислотні вогнегасники типу ВВ-2, ВВ-5, ВВ-8, які ідентичні за будовою та принципом дії.
Для приведення до дії вогнегасника треба як найближче підійти до осередку пожежі (1,5 – 2 м), тримаючи вогнегасник за ручку, скерувати дифузор – снігоутворювач лівою рукою в осередок пожежі, правою рукою відкрити вентиль.
Для уникнення обмороження рук вогнегасник слід тримати за ручку і не доторкатися відкритими частинами тіла до металевого раструба.
Вогнегасники вуглекислотно-брометилові ВВБ-3, ВВБ-7
Для гасіння пожеж доцільно використовувати вогнегасні сполуки на основі галоїдованих вуглеводнів, таких як тетрафтордибромметан, бромистий етил, метил та інші. Їх дія базується на гальмуванні хімічної реакції при горінні, враховуючи це їх ще називають антикаталізаторами.
Галоїдовані вуглеводні використовується для гасіння твердих та рідинних горючих матеріалів, електроустановок, які знаходяться під напругою та тліючих матеріалів.
Вогнегасники типу ВВБ-3 та ВВБ-7 мають тонкостінні корпусу, за будовою схожі на вуглекислотні, але вони зовнішньо відрізняються від них відсутністю дифузора-снігоутворювача замість якого у вентилі корпусу закріплена насадка.
Для приведення вогнегасника до дії треба як найближче підійти до осередку пожежі (2,5 – 3 м) і тримаючи лівою рукою вогнегасник за ручку, правою відкрити вентиль, відкручуючи його.
порошкові вогнегасники  переносні: ВП-1В, ВП-1, ВП-2, ВП-2В, ВП-5Б, ВП-9, ВП-10А, пересувні ВП-100
Порошкові вогнегасники призначені для гасіння твердих мат і речовин, ЛЗР і ГР, лужних та лужноземельних металів та їх карбідів, електроустановок під напругою до 1000 В, тліючих матеріали, а також пожеж на об’єктах з великими матеріальними цінностями та у підземних спорудах.
Вогнегасною речовиною є порошкові суміші ПФ. Це порошки заготовленні призначення. для гасіння ЛЗР і ГР, тліючих мат., лужних та лужноземельних металів і їх карбідів використовується суміш ПС-1, а для пірофорних рідин склад СЛ-2 та ін.
Порошок витискається з корпусу вогнегасника надлишковим тиском газу у вогнегасниках ВП-1В, ВП-2, ВП-2В, ВП-5Б, ВП-9, ВП-10А, ВП-100, а у вогнегасниках ВП-1 тиском, що постійно підтримується у корпусі.
Принцип дії цих вогнегасників базується на тому, що при натискуванні на механізм запуску з кнопкою, голка проколює мембрану допомагаючи роботі балона зі стиснутим газом, при цьому робочий газ через отвір потрапляє в корпус вогнегасника. Під дією надлишкового тиску порошок по сифонній трубці, через насадку виштовхується у вигляді порошкового струменя у зону горіння.
Водяний вогнегасник ВВ-9
Використовується для гасіння твердих горючих матеріалів. Водою не можна гасити легкозаймисті рідини, речовини, що виділяють горючі гази під час взаємодії з водою, електроустановки та електроприлади, що знаходяться під напругою, цінні папери та устаткування.
Для приведення вогнегасника до дії треба як найближче підійти до осередку пожежі, витягнути чеку, натиснути на механізм запуску з кнопкою, при цьому голка опускається й проколює мембрану балона з робочим газом. Робочий газ з балона подається в корпус вогнегасника й утворює там надлишковий тиск, внаслідок якого витискається вода з корпуса і по сифонній трубці та гнучкому рукаві через насадку подається в зону горіння.


title: Презентація на тему «Волокна» (варіант 4)

text:
Волокна
Волокна— тонкая непряденая нить растительного, животного или минерального происхождения.
Определение
Волокна
Природные
Химические
Органические
Неорганические
Шелк, хлопок, шерсть
Минеральные
Синтетические
Искусственные
Капрон

Капрон —  это синтетическое полиамидное волокно.
Это вещество стало продуктом реакции поликонденсации при нагревании аминокапроновой кислоты под давлением. Благодаря основному составляющему компоненту - аминокапроновой кислоте - полученное новое вещество назвали капроном.

Капрон или капроновое волокно— бело-прозрачное, блестящее , очень прочное, гладкое вещество.
    Капрон (или полиамид-6) – синтетическое полиамидное волокно.

Мономеры:

                      капролактам

Формула и внешний вид

Свойства

Наряду с высокой прочностью капроновые волокна характеризуются устойчивостью к истиранию
При нагревании его прочность снижается. Легко размягчается, из расплавленного кусочка капрона можно вытянуть  нить.
При горении плавится, образуя темный блестящим шарик, горит с неприятным запахом

Капроновые колготки
Пластмассовые шестерни
Рыболовные сети из капроновых нитей
Каркас для автопокрышки из кордной ткани
Шины с кордом из капрона
Применение
Хлопок
Внешний вид
Хлопок представляет собой тонкие, короткие, мягкие пушистые волокна. Волокно несколько скручено вокруг своей оси.

Свойства
Достаточная прочность.
 Высокая теплостойкость: выдерживает нагревание до 150°C в сухой атмосфере.
При 245°C волокно буреет и загорается.
Горит очень легко, сгорает полностью, пламя желтое, пепел серый, запах жженой бумаги.
Шерсть
Шерсть — это собранный для переработки волосяной покров животных (овец, коз, верблюдов и др.)
Способы получения: Шерсть от животных получают при помощи стрижки, реже — вычёсыванием.
Применение: Из шерсти вырабатывают пряжу, ткани, трикотаж, валяльно-войлочные изделия и др.

Шерсть

Физические свойства и внешний вид: Шероховатая, волокна упругие.

Действия реагентов: Растворяется в щелочах.

Характер горения, плавления: Плохо горит, образуя плотный спекшийся шарик.

Запах при горении, плавлении: Жженого пера.

Термостойкость шерсти невысокая: предельная температура сушки 60—70° С; при температуре 100—105° С шерсть теряет влагу, волокно становится жестким и ломким, а при 120° С шерсть желтеет и начинает разлагаться. Шерсть обладает низкой теплопроводностью, поэтому шерстяные ткани отличаются высокими теплозащитными свойствами.
Щёлочь, особенно едкий натр, разрушает волокно шерсти, и изделие становится рыхлым (расползается), поэтому изделия из шерсти рекомендуется стирать нейтральным мылом или специальными синтетическими моющими средствами.

Шерсть упруга, эластична, прочна, обладает извитостью волокна (чем тоньше шерсть, тем она более извита). Благодаря хорошей упругости шерстяные изделия не сминаются и долго сохраняют хороший внешний вид.

Коэффициент теплопроводности у шерсти ниже, чем у многих текстильных волокон. Именно поэтому шерстяная постель является наиболее теплой.

Основное вещество, из которого состоит шерсть: кератин - относится к группе белковых (протеиновых) веществ.
Натуральный шёлк

Шёлк — мягкая ткань из нитей, добываемых из кокона тутового шелкопряда. Изначально шёлк происходил из Китая и был важным товаром, который доставлялся в Европу по Шёлковому пути. Длина шёлковой нити (шелковины) из одного кокона достигает 800—1000 м. Нить имеет треугольное сечение и, подобно призме, отражает свет, что вызывает красивое переливание и блеск.


title: Презентація на тему «Фізичні характеристики зір» (варіант 3)

text:
Фізичні характеристики зір

Ознайомившись з нашою презентацією,ви:
1.Вимірювання відстаней до зір
В астрономії застосовують особливу одиницю виміру відстані до зір — парсек (пк). Зоря, яка перебуває на відстані 1 пк, має паралакс рівний 1". Відповідно, 1 пк = 206 265 а.о. = 30 трлн км.
Поряд із парсеком застосовується ще одна особлива одиниця виміру відстані — світловий рік. Він дорівнює відстані, яку світло долає протягом року, тобто 9,46×1012км, або 0,307 пк.
Найближчою до Сонця зіркою є Проксима Центавра — червоний карлик 11-ї зоряної величини.
Вона має паралакс 0,77",
тобто відстань до неї становить 1,3 пк
 (40 трлн км або 4,3 св.роки).

За методом тригонометричного паралаксу можна визначити лише відстані до найближчих зір. Зокрема, в астрометричному проекті Гіппаркос( супутник для збирання високоточних паралаксів) досягнуто точність виміру параллаксів близько однієї кутової мілісекунди, що дозволяє безпосередньо вимірювати відстані до зір, розташованих ближче 1000 парсек. Однак для віддаленіших об'єктів паралакс настільки малий, що перебуває в межах похибки його вимірювання. Для визначення відстані до них застосовують інші методи.

 Для вимірювання відстаней до зір астрономи змушені визначати річні паралакси, які повязані з орбітальним рухом Землі навколо Сонця. У точці С розташоване Сонце; А, В — положення Землі на орбіті з інтервалом 6 місяців; ВС = 1 а. о.— відстань від Землі до Сонця (велика піввісь земної орбіти); S — зоря, до якої треба визначити відстань; — річний паралакс зорі. Відстань від Землі до зорі визначається з прямокутного трикутника CBS: BC 1 а.о. r= = sin p sin

Відстань до найближчих зір:
Зоря               Відстань Св.р.             пк.
Проксима   4,2                                1,3
Барнарда    5,9                                1,8
Вольф 359    7,5                                2,4
Сиріус          8,8                                2,6
Росс 154       9,5                                2,9
Ерідана        11,0                               3,3
Проціон      11,4                               3,5
Альтаїр       16,5                                5,1
 Вега             26,5                               8,1
Арктур        36,0                             11,0.
Капелла      45,0                              13,8
2.Видимі зоряні величини
Неозброєним оком на небі видно близько 6000 зір. Астрономи античності поділяли їх за яскравістю на шість зоряних величин. Найяскравіші зірки належали до першої величини, найтьмяніші — до шостої. Пізніше, із появою телескопів та розвитком техніки спостережень, постала потреба визначати зоряні величини точніше та розширити діапазон зоряних величин.
Формально було визначено, що зоря першої величини рівно у сто раз яскравіша за зорю шостої. За такого визначення деякі яскраві зорі мають нульову і навіть від'ємну зоряну величину. Наприклад, найяскравіша зірка нічного неба Сіріус має зоряну величину −1,47m. Сучасна шкала дозволяє також одержати значення і для Сонця: −26,8m. У той же час орбітальний телескоп «Хаббл» може спостерігати тьмяні зорі до 31,5m у видимому світлі. Усі видимі з Землі зорі (навіть ті, що доступні для спостереження за допомогою найпотужніших телескопів) розташовані в місцевій групі галактик.

Уперше термін «зоряна величина» був уведений для характеристики яскравості зір грецьким астрономом Гіппархом у II ст. до н.е. Тоді астрономи вважали, що зорі розміщені на однаковій відстані від Землі, тому яскравість залежить від розмірів цих світил. Зараз ми знаємо, що зорі навіть в одному сузір'ї розташовуються на різних відстанях, тому видима зоряна величина визначає тільки деяку кількість енергії, яку реєструє наше око за певний проміжок часу.

Гіппарх розділив усі видимі зорі за яскравістю на 6 своєрідних класів — 6 зоряних величин. Найяскравіші зорі були названі зорями ПЕРШОЇ зоряної величини, більш слабкіші — другої, а найслабкіші, які ледве видно на нічному небі,— ШОСТОЇ. У XIX ст. англійський астроном Н.Погсон (1829—1891) доповнив визначення зоряної величини ще однією умовою: зорі першої зоряної величини мають бути у 100 разів яскравіші за зорі шостої величини.

Видима зоряна величина m визначає кількість світла, що потрапляє від зорі до нашого ока. Найслабкіші зорі, які ще можна побачити неозброєним оком, мають т= +6 т. Сучасні телескопи дозволяють бачити зорі до +28 m .
Поряд з зоряними величинами зорі характеризуються їх яскравістю. Яскравість Е фактично визначає освітленість, яку створюють зорі на поверхні Землі, тому величину Е можна вимірювати люксами — одиницями освітленості, які застосовують у курсі фізики. Яскравості двох зір пов'язані з їх видимими зоряними величинами законом Погсона:

Згідно з формулою, якщо різниця зоряних величин двох світил дорівнює одиниці, то відношення блиску буде 2,512.
3. Абсолютні зоряні величини і світність зорі
З курсу фізики відомо, що освітленість, яку створюють джерела енергії, залежить від відстані до них, тому невелика лампочка у вашій кімнаті може здаватися набагато яскравішою, ніж далекий прожектор. Для визначення світності, або загальної потужності випромінювання, астрономи вводять поняття абсолютної зоряної величини М.
Зоряну величину, яку мала б зоря на стандартній відстані r0=10 пк, називають абсолютною зоряною величиною M.

Сонце на відстані 10 пк мало б вигляд досить слабкої зорі п'ятої зоряної величини, тобто абсолютна зоряна величина Сонця M  +5т.
Якщо відома відстань до зорі r  в парсеках та її видима зоряна величина m, то абсолютну зоряну величину М можна визначити за допомогою такої формули:
Видимі та абсолютні зоряні величини деяких зір:

Світність зорі L визначає потужність випромінювання зорі, тобто кількість енергії, яку випромінює зоря у всьому діапазоні електромагнітних хвиль за 1 секунду.
За одиницю світності приймається потужність випромінювання Сонця L c = 4*1026 Вт.
Якщо відома абсолютна зоряна величина зорі М, то її світність визначається за допомогою такої формули:

Світність найближчої до нас зорі Проксима Кентавра у 18 000 разів менша світності Сонця.

Світність зорі залежить від її температури Т та площі поверхні (радіуса R) згідно закону Стефана-Больцмана:
 де σ = 5,7·10-8 Вт/(м2·К4) – стала Стефана-Больцмана
4. Колір і температура зір
Температуру зорі можна визначити за допомогою законів випромінювання чорного тіла.
Найпростіший метод вимірювання температури зорі полягає у визначенні її кольору. Правда, неозброєним оком можна визначити тільки колір яскравих зір, бо чутливість нашого ока до сприйняття кольорів при слабкому освітленні дуже мала. Колір слабких зір можна визначити за допомогою бінокля або телескопа, які збирають більше світла, тому в окулярі телескопа зорі здаються нам яскравішими.

Колір зорі визначається діапазоном хвиль, на який припадає максимум енергії випромінювання у спектрі зорі. Наприклад, для червоних зір максимум енергії випромінювання припадає на діапазон видимого світла червоного кольору. Для блакитних зір максимум енергії випромінювання припадає на діапазон видимого світла синього та фіолетового кольору та невидимого ультрафіолетового світла.

За температурою зорі розділили на 7 спектральних класів (Гарвардська класифікація), які позначили літерами латинської абетки: О, В, A, F, G, К, М.  Для запам'ятовування зручно використати англійську приказку: «Oh, Be A Fine Girl, Kiss Me» — «будь гарною дівчиною, поцілуй мене».

О – блакитні зорі (Т=30 000 К)
В – біло-блакитні зорі (Т = 20 000 К)
А – білі зорі (Т = 10 000 К)
F – біл-жовті зорі (Т = 8 000
G – жовті зорі (Т = 6 000 К)
К – оранжеві зорі (Т = 4 000 К)
М – червоні зорі (Т = 3 000 К)
Найгарячіші зорі – блакитні, найхолодніші – червоні.

Звичайно у спектрі кожної зорі є темні лінії поглинання, які утворюються в розрідженій атмосфері зорі та в атмосфері Землі й показують хімічний склад цих атмосфер. Виявилося, що всі зорі мають майже однаковий хімічний склад, бо основні хімічні елементи у Всесвіті — Гідроген та Гелій, а основна відмінність різних спектральних класів обумовлена температурою зоряних фотосфер.

Кожний спектральний клас поділяється на 10 підкласів: A0, A1... А9.
5. Розміри зір
Для визначення радіуса зорі не можна використати геометричний метод, бо зорі розташовуються настільки далеко від Землі, що навіть у великі телескопи ще до недавнього часу неможливо було виміряти їхні кутові розміри — усі зорі мають вигляд однакових світлих точок.
Для визначення радіуса зір астрономи використовують закон Стефана—Больцмана, порівнюючи світність і температуру зорі із світністю та температурою Сонця:

Для зорі:
Для Сонця:
де L — світність зорі в одиницях світності Сонця.

Як з'ясували вчені, розміри зір коливаються у досить великих межах. Є зорі, за розмірами такі ж, як наше Сонце – це звичайні зорі. Деякі зорі значно меші Сонця і рівні за розмірами Землі – це карлики. Є нейтронні зорі, радіус яких сягає кількох десятків кілометрів!
Однак є зорі-гіганти і надгіганти, в тисячі і десятки тисяч раз більші за розмірами, ніж наше Сонце.

6. Діаграма спектр-світність

Сонце за фізичними параметрами належить до середніх зір — воно має середню температуру, середню світність і т. ін. За статистикою, серед великої кількості різноманітних тіл найбільше таких, які мають середні параметри. Наприклад, якщо виміряти зріст і масу великої кількості людей, які мають різний вік, то найбільше буде людей із середніми величинами цих параметрів.
Астрономи вирішили перевірити, чи багато в космосі таких зір, як наше Сонце. Для цієї мети Е.Герцшпрунг (1873—1967) та Г.Рессел (1877—1955) запропонували діаграму, на якій можна позначити місце кожної зорі, якщо відомі її температура та світність. Її названо діаграмою спектр—світність, або діаграмою Герцшпрунга—Рессела.

Діаграма Герцшпрунга-Рессела
По осі абсцис позначена температура зір, по осі ординат – світність. Сонце має температуру 5780 К і світність 1. Холодніші зорі на діаграмі розташовані  праворуч (червоного кольору), а більш гарячі – ліворуч (синього кольору). Зорі, що випромінюють  більше енергії, розташовані вище Сонця, а зорі-карлики – нижче. Більшість зір, до яких належить і Сонце, розташовані у вузькій смузі, яку називають головною послідовністю зір.

Діаметри зір головної послідовності відрізняються у кілька разів, а їхня світність згідно із законом Стефана—Больцмана визначається температурою поверхні. До цієї смуги входять Сонце та Сиріус. Суттєва різниця в температурі на поверхні зір різних спектральних класів пояснюється різною масою цих світил: чим більша маса зорі, тим більша її світність. Наприклад, зорі головної послідовності спектральних класів О та В у кілька разів масивніші за Сонце, а червоні карлики мають масу в десятки разів меншу, ніж сонячна.

Окремо від головної послідовності на діаграмі розташовуються білі карлики (ліворуч знизу) та червоні надгіганти (праворуч зверху), які мають приблизно однакову масу, але значно відрізняються за розмірами. Гіганти спектрального класу М мають майже таку саму масу, як білі карлики спектрального класу В, тому суттєво відрізняється середня густина цих зір.
Наприклад, радіус червоного гіганта Бетельгейзе у 400 разів більший, ніж радіус Сонця, але маса цих зір майже однакова, тому червоні гіганти спектрального класу М мають середню густину в мільйони разів меншу, ніж густина земної атмосфери. Типовим представником білих карликів є супутник Сиріуса, радіус якого майже такий, як радіус Землі, а густина має фантастичну величину 3*106 г/см3, тобто наперсток речовини білого карлика

                                              важив би на Землі 10000 Н. Ще більшу густину мають

                                              нейтронні зорі та чорні діри.

Білі карлики — зорі, що мають радіус у сотні разів менше сонячного і густину в мільйони разів більшу за щільність води.
Червоні карлики — зорі з масою меншою, ніж сонячна, але більшою, ніж у Юпітера. Температура і світність цих зір залишаються сталими протягом десятків мільярдів років.
Червоні гіганти — зорі, що мають температуру 3000—4000 К і радіус у десятки разів більший, ніж сонячний. Маса цих зір не набагато більша від маси Сонця. Такі зорі не перебувають у стані рівноваги.
Дякуємо за увагу!
Запитання на розгорнуту відповідь:
1. Як в астрономії називають одиницю виміру відстані до зір?
2. Назвіть іншу одиницю виміру, яка дорівнює відстані, яку світло долає протягом року?
3. Найближчою до Сонця зіркою є  ……?
4. Уперше термін «зоряна величина» був уведений для характеристики яскравості зір грецьким астрономом……….?
5.Від чого залежить освітленість яку створюють джерела енергії?

6.Охарактеризуйте дослідження Гіппарха.
7. Для визначення радіуса зір астрономи використовують закон…?(сформулюйте закон і укажіть,будь-ласка, формули.)
8. Що називають діаграмою Герцшпрунга—Рессела?
9. Наведіть деякі дані про супутник Сиріус.
10. Розкажіть про червоних гігантів.


title: Презентація на тему «Пищевые жиры»

text:
Пищевые жиры

Жиры имеют большое значение в питании человека.
Они обладают высокой энергетической ценностью (в суточном рационе питания человека должны составлять около 30 % его калорийности), являются источниками целого ряда биологически активных веществ, необходимых человеку.

Общие сведенья
По происхождению и виду сырья жиры подразделяют на животные (масло коровье, животные топленые жиры), растительные (растительные масла), комбинированные (маргарины, кулинарные жиры).
По консистенции жиры бывают жидкие и твердые.
Классификация
Животные жиры
Масло коровье - это концентрат молочного жира, полученный обработкой подготовленных сливок. Это высокопитательный продукт, содержащий 45-98 % жира, в состав которого входят низкомолекулярные насыщенные жирные кислоты, биологически ценные ненасыщенные жирные кислоты. Температура плавления масла коровьего - 28-34 оС, усвояемость - 95-98 %.

Сливочное масло содержит те же вещества, что и молоко, но в другом процентном соотношении. Сливочное масло содержит (в %): жира - 45-82,5, белка - 0,6-5,1, лактозы - 0,6-1,8, золы - 0,3-1,3, воды - 15,735, витамины А, О, Е, группы В. Энергетическая ценность 100 г масла сливочного несоленого - 748 ккал, или 3130 кДж.

Виды сливочного масла:
Несоленое.
Соленое.
Вологодское.
Любительское.
Крестьянское.
Диетическое.
Бутербродное.
Шоколадное.
Медовое.
Чайное.
Домашнее.
Столовое.
Детское.
Десертное.
Ярославское.
Оценка качества масла
Органолептическая оценка качества масла производится по 100-балльной системе, каждому показателю отводится определенное количество баллов: вкус и запах - 50, консистенция, обработка и внешний вид - 25, цвет - 5, посолка - 10, упаковка - 10.
В зависимости от окончательной балльной оценки к высшему сорту относят масло, получившее 88-100 баллов, в том числе по вкусу и запаху - не менее 41 балла; масло, получившее 80-87 баллов, а по вкусу и запаху - не менее 37, относится к 1-му сорту.

Растительные жиры

Растительные масла - это смесь триглицеридов высших жирных кислот и сопутствующих им веществ.
Растительные масла содержат (в %): жира - 99,9, воды - 0,1. Энергетическая ценность 100 г масел899 ккал, или 3761 кДж. Они отличаются высокой усвояемостью (95-98 %), имеют высокое теплотворное и физиологическое значение для организма человека. В их состав входят непредельные жирные кислоты - арахидоновая, линолевая, препятствующие развитию атеросклероза.

Общие сведения
Нерафинированными называют масла, прошедшие механическую очистку (фильтрование, центрифугирование или отстаивание). Они имеют интенсивную окраску, выраженные вкус и запах.
Нерафинированное
Растительные масла делят на:
Нерафинированное,  Гидратированное и Рафинированное дезодорированное.
Гидратированными называют масла, прошедшие механическую очистку и гидратацию (удаление белковых и слизистых веществ пропусканием через нагретое масло горячей воды или 1 %-ного раствора поваренной соли). Они имеют менее интенсивную окраску и менее выраженные вкус и запах.
Гидратированное
Рафинированным дезодорированным называют масло, нагретое до температуры 170-200 оС и пропущенное через острый пар (удаляются ароматические вещества и остатки бензина). Такое масло отличается прозрачностью, но имеет обезличенный вкус.
Рафинированное дезодорированное.
Масло бывает:
Кукурузное;
Хлопковое;
Соевое;

Оливковое;
Арахисовое;
Горчичное;.

Растительные масла должны быть прозрачными, без осадка, без постороннего запаха, иметь вкус обезличенного масла. При неправильном хранении масло приобретает неприятный сал истый или прогорклый вкус.

Требования к качеству
Условия хранения
Хранят рафинированное дезодорированное масло при температуре не выше 18 оС в закрытых темных помещениях (в мес.): подсолнечное - 4, хлопковое - 3, арахисовое - 6, соевое - 1,5, горчичное - 8.

КОМБИНИРОВАННЫЕ ЖИРЫ
МАРГАРИН

Маргарин - это высокодисперсная жироводяная эмульсия, содержащая высококачественные пищевые жиры, молоко, соль, сахар, эмульгаторы и другие компоненты.
В маргарине содержится (в %): воды - 15,6-17, белка - 0,3-1,2, жира - 62-83, углеводов - 0,5-1,2.
Энергетическая ценность 100 г маргарина – 637-746 ккал, или 2665-3121 кДж, усвояемость - 94-98 %.

Общие сведения
В зависимости от назначения и рецептуры маргарин подразделяют на группы:
Его используют для приготовления кулинарных, мучных, кондитерских и хлебобулочных изделий.
Маргарин столовый
 Его используют как бутербродный продукт. Маргарин Экстра используют для производства крема и кондитерских изделий.
Маргарин бутербродный
Его используют для промышленного производства хлебобулочных и кондитерских изделий. Вырабатывают его жидким на основе молока. Для промышленной переработки используют и безмолочный маргарин, который бывает высшего и 1-го сортов.
Маргарин для промышленной переработки
Требования к качеству:

Вкус и запах маргарина всех видов должны быть чистые, молочные или молочно-кислые, сливочный - со слабым привкусом введенного сливочного масла. Шоколадный сливочный маргарин должен иметь сладкий вкус с хорошо выраженным привкусом и запахом шоколада и ванилина. В 100М сорте вкус и запах могут быть слабо выраженными молочными или молочно-кислыми.

Консистенция при температуре около 18 оС должна быть пластичной, плотной, однородной. Поверхность среза - блестящая, сухая на вид, у Шоколадного сливочного - слегка мажущаяся. В 1-ом сорте допускается матовая поверхность среза.
Цвет маргарина - светло-желтый, однородный по всей массе, у шоколадного - от шоколадного до темно-шоколадного. В 1-ом сорте допускается незначительная неоднородность окраски.

Не допускается в общественном питании маргарин с салистым, прогорклым, нечистым, горьким, излишне кислым вкусом, с крошливой, творожистой консистенцией, с выступлением капель влаги.
Упаковывают маргарин в дощатые, фанерные и картонные ящики вместимостью не более 25 кг, деревянные и фанерно-штампованные бочки. Фасуют маргарин в виде брусков массой нетто от 200 до 500 г.
Хранят маргарин при относительной влажности воздуха не более 80 %. Нерасфасованный маргарин при температуре -9-0 оС хранят 75 дней, при 0-4 оС - 60, при 5-10 оС - 45, при 11-15 оС - 30 дней; фасованный в пергамент - соответственно - 45, 35, 20, 15 дней.

КУЛИНАРНЫЕ ЖИРЫ

Кулинарные жиры представляют собой безводную смесь различных растительных и животных жиров. В них содержится 99,7 % жира и 0,3 % воды. Температура плавления - 28-36 оС, усвояемость - 96,5 %; энергетическая ценность 100 г кулинарных жиров - 897 ккал, или 3753 кДж.
Сырьем для производства кулинарных жиров служат гидрогенизированные и переэтерифицированные жиры, жидкие растительные масла, топленые животные жиры (или без них), консерванты, красители (аннато, каротин), антиокислители.

Общие сведения
Жир фритюрный
Сало растительное
Украинский жир
Белорусский жир
Восточный жир
Жир Новинка
Жир Прима
Маргагуселин
В зависимости от используемого сырья кулинарные жиры выпускают следующих видов.
Вкус и запах кулинарных жиров должны быть чистыми, свойственными обезличенному жиру, без посторонних привкусов и запахов, в маргагуселине - привкус жареного лука, в жирах Украинском, Белорусском, Восточном привкус соответствующих животных жиров.
Цвет - от белого до светло-желтого, равномерный по всей массе. Консистенция - однородная, твердая. В расплавленном состоянии жиры должны быть прозрачными.
Хранят кулинарные жиры аналогично маргарину.
Требования к качеству


title: Презентація на тему «Карбонатна кислота» (варіант 2)

text:
[ O ]
[ O ]
KMnO4, H2SO4
CH3
H2O
+   NaOH
NH2
+   Fe
+   H2
+   CaO
+   H2O
+   2   H2O
+     H2O
+   H2
+   Br2
Br
Br
+   Br2
Br
Br
+    Br2
Br2


title: Презентація на тему «Харчові добавки» (варіант 7)

text:
харчові Добавки
Зміст
Поняття про харчові добавки.
Шкідливі добавки.
Що приховують виробники?

Поняття про харчові добавки
Харчові добавки  – одне з найдавніших винаходів людства. Вони з'явилися однією з перших досягнень Homo sapiens.
Шкідливі добавки
Шкідливі добавки — це добавки, якими доведено, що їхня дія завдає шкоди здоров'ю.
Всі харчові добавки діляться на кілька груп, до яких відносяться:
барвники (E100-E199);
консерванти (E200-E299);
антиокислювачі (E300-E399);
стабілізатори (E400-E499);
підсилювачі аромату і смаку (E600-E699);
антибіотики (E700-E799);
інші добавки (E900-E999);

Харчові добавки збільшують ризик розвитку раку…

Що приховують виробники?
Більшість виробників, додаючи в їхні продукти харчові добавки, не вказують їх узагалі з яких речовин вони складаються. Наприклад, Є 950,має метиловий спирт, погіршує роботу сердечно – судинної системи.
Натуральні (природні) барвники
Натуральні барвники зазвичай виділяють з природних джерел у вигляді суміші . Серед натуральних барвників необхідно відзначити каротиноїди, хлорофіли. Вони, як правило, не володіють токсичністю.
Харчові добавки використовуються з метою:- збереження поживних властивостей харчових продуктів;- надання харчовим продуктам більш привабливого вигляду;- збільшення терміну зберігання харчових продуктів;
Фаст-фуди
Фаст-фуд - винуватець розвитку багатьох захворювань. Він містить у великій кількості жири та консерванти. Крім усього іншого, він містить у великих кількостях сіль, яка здатна приховати справжній смак зіпсованої їжі.
Гамбургер
Гамбургер — вид сендвіча, очолює друге місце у рейтингу шкідливих продуктів.
Багато людей щиро вірять, що чіпси робляться з картоплі . Насправді, чіпси робляться із тіста, отриманого шляхом змішування подібних інгредієнтів, формують чіпси, а потім обсмажують.
Чіпси
Сухарики

Сухарики - сушений хліб дрібними шматочками, з різними смаковими добавками-ароматизаторами.
Coca Cola
Першим в справу вступає цукор, якого в одній баночці рівно добова норма, тому що в колі містяться речовини нейтралізують його смак. Із за цукру відбувається вироблення великої кількості інсуліну. Весь цей час організм всмоктує кофеїн з коли, із за чого кров'яний тиск збільшується.
Морозиво
    Щоб бути впевненим у якості морозива, не забувайте уважно читати етикету та інгредієнти, з яких воно виготовлене. Здорові люди у вживанні морозива повинні знати міру і їсти його не більше трьох разів на тиждень. На думку фахівців, 150 грамів морозива в тиждень не зашкодить нікому і принесуть тільки радість і користь.
При використанні замінників цукру — інша біда: при тривалому вживанні вони шкідливі для здоров’я. А компоненти на букву Е самі можуть викликати стоматологічні та інші захворювання (Е-320, Е-322, Е-414, Е-422 та ін.)
Жувальна гумка: корисно чи шкідливо?
Крабові палички
До крабових паличок входить велика кількість шкідливих речовин. Так, купивши в найближчому магазині упаковку паличок, в її складі я виявила шкідливі препарати: стабілізатор Е450, барвники і сильні алергени Е120, Е160а, а також Е171.
Висновок
Отже, дозволені харчові добавки, що мають індекс Е та ідентифікаційний номер, мають визначену якість.
Дякую За Увагу!!!


title: Презентація на тему «Family relationships» (варіант 1)

text:
Family relationships
Family means love, trust, communication, being together, sharing, understanding, listening, caring and space.Family values are deservedly praised (extolled). A well-functioning family is a microcosm of society as it should work.
Unfortunately, the contemporary (awful) habits of socialization and work have surely misled our attitudes towards living by a harmonious family relationship.
According to me, the main reason behind such a formal family relationship is the lack of emotional assistance among the family members. This emotional bonding makes one to hinge onto other family members for their affective nourishment.
Being deficient of this emotional wanting, the member now moves outwards in the society for accomplishing the same need. This makes him/her more vulnerable and thus psychically broken.
Other reason for family formality is greed for money wherein a member leaves behind all the family values for achieving materialistic dreams. Moreover, family members are prone to disintegrate very often as and when they become self-independent by all means. Disintegration is not a problem, but lack of family oneness is surely a big problem.
For bringing families together, there are primarily three things that are worth mentioning.
1)         Having a lifelong commitment for living by a sense of trust and honor with other family members.
2)         Seeing Eye to eye on main topics, along with ability to compromise on areas of disagreement. There must be open honest communication about important matters such as financial planning, how to spend free time, what sort of social ties to emphasize, etc.
3)         Practicing mutual love - an abiding, deep warmth and affection towards other family members. A love that smiles at each other's imperfections, not scorns them. A love that is eager to serve.


title: Презентація на тему «Скло, його різновиди та застосування»

text:
Скло, його різновиди та застосування
Робота
Учениці 10-А класу
Баранюк  Надії
План:
Скло – це…
Історія скла
Фізико-механічні властивості скла
Склоутворюючі матеріали
Різновиди скла
Застосування

Скло – це…
…це тверда аморфна речовина, прозора, в тій чи іншій частині оптичного діапазону (в залежності від складу), отримана під час застигання розплаву, що має склотвірні компоненти.
Під склом розуміють  сплави  різних  силікатів з надлишком діоксиду силіцію. Розплавлене скло не відразу твердне при охолодженні, а поступово збільшує свою в'язкість, аж поки не перетвориться в однорідну тверду речовину. Скло при твердінні не кристалізується, тому воно не має різко вираженої точки плавлення. На відміну від кристалічних матеріалів скло, при нагріванні у відповідному температурному інтервалі розм'якшується поступово, переходячи з твердого крихкого стану у тягучий високов'язкий і далі — у текучий стан — скломасу.
Історія скла
Скло відоме людям уже близько 55 століть. Найдревніші зразки виявлені в Єгипті. В Індії, Кореї, Японії знайдені скляні вироби, вік яких відноситься до 2000 року до н.е. Розкопки свідчать, що на Русі знали секрети виробництва скла більш тисячі років тому. А перше згадування про російський скляний завод (він був побудований під Москвою біля села Духаніно) відноситься до 1634 року. Незважаючи на таку древню історію, масовий характер виробництво скла придбало лише наприкінці минулого сторіччя завдяки винаходу печі Сіменса-Мартіна і заводському виробництву соди. А вже листове скло – річ зовсім сучасна. Технологія його виготовлення була розроблена в нашому столітті.

Властивості скла
Густина - 2,45-2,55 г/см3
Пружність - 48 ГПа до 83 Гпа (за модулем Юнги)
Міцність - 500 до 2500 Мпа
Твердість - 6-7 од. (за шкалою Мооса)
Теплопровідність -  0,711 до 13,39 Вт /(м·К)
Електропровідність - 10-7...10-15 Ом-1 м-1

Склоутворюючі матеріали
Головні:  кварцовий пісок, сода, вапняк, доломіт, поташ, бура, каолін, пегматит, свинцевий сурик тощо;
Допоміжні:  сульфат натрію, селітра, триоксид миш'яку і сурми (для просвітлення скла), фториди, перекис марганцю, селен та інші речовини (для знебарвлювання скла), оксиди хрому, міді, кобальту, заліза (барвники).
Різновиди скла
В залежності від практичного використання скляних виробів змінюється хімічний склад скла, форма, розміри, та спосіб їхнього виготовлення. Сучасна скляна промисловість виготовляє найрізноманітніші вироби — промислове та побутове
листове скло, скляні труби і ізолятори, медичне та
парфумерне скло, тарне та сортове скло, піноскло, скловолокно,
ситали та інше.
Тарне скло
Тарне скло займає досить велику частку від загального об‘єму продукції, що виготовляють скляні заводи. Це відбувається тому, що тарне скло використовується для фасування, зберігання та транспортування різноманітних рідких пастоподібних та твердих продуктів.
Перевагами скляної тари, що обумовлюють широке її використання у різноманітних галузях промисловості та в побуті є: гігієнічність, прозорість, можливість виготовлення тари різноманітних розмірів та форми, можливість герметичного закривання та багаторазового використання, доступна ціна.

Кришталь
Кришталь — художнє скло, що називають так за схожість із гірським кришталем — один із найдорожчих і найгарніших різновидів. Із нього виготовляють різноманітний посуд, вази, люстри, що можуть посперечатися своєю красою із найвитонченішими витворами мистецтва.
Оптичне скло
Оптичне скло використовують для виготовлення лінз, призм, кювет і багато чого іншого.

Хіміко-лабораторне скло
Хіміко-лабораторне скло має високу хімічну й температурну стійкість, що дає змогу використовувати його під час наукових, часом небезпечних дослідів.
Медичне скло
Медичне скло використовується для зберігання й упаковки лікарських препаратів, ін'єкційних і бактеріологічних розчинів, а також предметів догляду за хворими.
Художнє скло
Застосування
Зі скла виробляють волокно, вату, тканини
тощо. Ці матеріали відзначаються, значною механічною міцністю, негорючістю, кислотостійкістю і високими тепло- і електроізоляційними властивостями. Вони мають широке застосування в різних галузях техніки і будівельній справі.
У зв'язку з його згаданими електро-фізичними властивостями, скло застосовують для виготовлення низько- та високовольтних ізоляторів, балонів і ніжок освітлювальних та електронних ламп, газорозрядних приладів, тонко- та товстостінних газонепроникних і вакуум-щільних оболонок, різних електровакуумних приладів, рентгенівських трубок, компонентів електричних ланцюгів, що мають специфічні електро-фізичні властивості.

Запитання по темі “Скло”
У якому агрегатному стані зазвичай перебуває скло?
Де було виявлено найдревніші зразки скла?
Перше згадування про російський скляний завод відноситься до … року.
Яка густина скла?
Які є головні склоутворюючі матеріали?
Які існують основні різновиди скла?
Які переваги скляної тари?
Що таке кришталь?
Для виготовлення чого використовують оптичне скло?
Хіміко-лабораторне скло має високу чи низьку температурну стійкість?
Яка функція медичного скла?
Які матеріали та предмети виготовляють зі скла?

Використані матеріали
http://uk.wikipedia.org/wiki/%D0%A1%D0%BA%D0%BB%D0%BE
http://www.myshared.ru/slide/79520/
http://www.ukrreferat.com/index.php?referat=25068


Презентація на тему «Сірники» (варіант 1)


Презентація на тему «Мінеральні добрива» (варіант 1)


title: Презентація на тему «Планета Земля» (варіант 2)

text:
Free Powerpoint Templates
Free Powerpoint Templates


title: Презентація на тему «Самостійний газовий розряд»

text:
Самостійний газовий розряд

Самостійний газовий розряд

Розряд у газі, що зберігається після
припинення дії зовнішнього
іонізатора
чотири типи самостійного газового розряду
1. тліючий
2.  іскровий
3.  дуговий
4. коронний

    Тліючий газовий розряд
Виникає при низькому тиску. Якщо до електродів,
впаяних в скляну трубку завдовжки 30,50 см,
прикласти постійну напругу до сотень вольт.

Типовим прикладом тліючого розряду, знайомим більшості людей, є світіння неонової лампи.
Дуговий розряд
вид самостійного газового розряду, який виникає за
високої температури між електродами, розведених
на невелику відстань і супроводжується яскравим
світінням у формі дуги.

Дуговий розряд використовується при зварюванні й різанні матеріалів, в електричних печах, дугових лампах тощо.
Іскровий газовий розряд
Такий розряд виникає зазвичай при тиску порядку
атмосферного і супроводжується характерним
звуковим ефектом - «тріском» іскри.
Використання
Іскровий розряд широко
застосовується як у техніці
(запалення горючої суміші у
двигунах внутрішнього
згоряння, іскрові розрядники
для запобігання
перенапруження ліній
електропередачі)
так і на виробництві
(електроіскрова точна обробка
металів). Крім того, він
використовується в
спектральному аналізі для
реєстрації заряджених частинок.
 Коронний газовий розряд
 Виникає в різко неоднорідних полях.
 Головною особливістю цього розряду є те, що
іонізаційні процеси електронами відбуваються не по
всій довжині проміжку , а тільки в невеликій його частині
поблизу електрода з малим радіусом кривизни

У природних умовах коронний розряд може виникати на верхівках дерев, щоглах


title: Презентація на тему «Розвиток космонавтики в Україні» (варіант 2)

text:
Розвиток космонавтики в Україні
Корєшкова А. В. 11-М
Основи світової космонавтики
Саме українські вчені розвинули ідеї міжпланетних перельотів, та пророблялась теорія ракетної техніки.
У Південному машинобудівному заводі та КБ Південному в Дніпропетровську виготовлено понад 400 штучних супутників землі.
Радянський період
Підготовка запуску першого штучного супутника Землі, виведеного на орбіту 4 жовтня 1957 року.

Основні досягнення радянського періоду
Перша в історії людства міжконтинентальна балістична ракета — Р-7 1957 року;
Перша тварина у космічному просторі (собака Лайка Супутник-2 1957 року);

Р-7
Основні досягнення радянського періоду
Перша людина в космосі та на навколоземній орбіті — космонавт Юрій Гагарін 1961 року;
Перша міжпланетна станція — Луна-1 1959 року;
Юрій Гагарін
Основні досягнення радянського періоду
Перше зіткнення з поверхнею Місяця — Луна-2 1959 року;
Перший автоматичний планетохід — Луноход-1 1970 року;
Перша космічна станція — Салют-1 1971 року.
Луноход-1
Перші роки незалежності
29 лютого 1992 року було створено Національне космічне агентство України.
У 1995 році почали реалізацію проекту «Морський старт».
Українсько-російська ракета-носій «Зеніт-2» виводить на орбіту супутники зв'язку, розвідки тощо.
«Зеніт-2»
Сучасний етап (Пілотована космонавтика)
Перший космонавт України Леонід Каденюк здійснив свій політ 19 листопада 1997 року.
американський космічний корабель «Columbia».

STS-109
Сучасний етап (Пілотована космонавтика)
25 травня 2012 року Роскосмос почав випробування нового перспективного пілотованого космічного корабля на космодромі Байконур за допомогою ракет-носіїв «Зеніт» і «Протон».
Космодром Байконур
Сучасний етап (неПілотована космонавтика)
Україна підписала міждержавні угоди з Європейським космічним агентством, зі Сполученими Штатами Америки, з Російським космічним центром, з Китаєм, з Бразилією.
використання бразильського космодрому «Алкантара».
Космодром «Алкантара»
Нинішні проекти
Наземний старт.
Дніпро — у співробітництві з Росією.
Морський старт— з США і Росією.
Проект Циклон-4 з Бразилією.
Конверсійна ракета Дніпро
Міжнародна співпраця (україна – росія)
На найближчі роки саме на українських ракетах-носіях Зеніт-3SLBФ буде триматися російська наукова програма.
Подальша модернізація носія Зеніт-3SL.
Зеніт-3SLBФ
Міжнародна співпраця (україна – єка)
Участь в програмах Аврора, Галілео, GMES та FLPP.
Програма VEGA у співпраці з Фіат Авіа (Італія).
ДКАУ бере участь у цьому проекті, що стосується його організаційних аспектів і правової підтримки.

VEGA
Програма галілео
Щодо програми Галілео, то угода між ЄС і Україною визначає багато галузей співробітництва:
радіочастотний спектр;
науково-дослідницька і навчальна;
промислова діяльність;
розвиток торгівлі і ринку;
стандартизація,
сертифікація і регулятивні заходи;
безпека, відповідальність і відшкодування витрат.
Міжнародна співпраця (україна – Бразилія)
Носій Циклон-4 з нового стартового майданчика на екваторі зможе вивести на орбіту значно більше корисне навантаження ніж з Байконура.
Бразилія бере на себе створення повноцінної наземної інфраструктури, а Україна займається стартовим майданчиком та власне ракетою.
Циклон-4
Міжнародна співпраця (україна – сша)
На американському космічному кораблі в 1997 році полетів перший космонавт незалежної України.
Українські підприємства співпрацюють з американською компанією Orbital Sciences Corporation в рамках створення носія Antares в рамках програми Commercial Orbital Transportation Services.
Antares
джерела
http://www.nkau.gov.ua/nsau/newsnsau.nsf/HronolU/26D95517FEB8FDBCC225790500236923?OpenDocument&Lang=U
http://www.nkau.gov.ua/nsau/newsnsau.nsf/HronolU/ADA65EDC6B78ACACC225793E004D2DCF?OpenDocument&Lang=U
http://www.novosti-kosmonavtiki.ru/content/z25.05.12.shtml
http://www.day.kiev.ua/290619?idsource=25631&mainlang=ukr
http://www.crist-kru.eu/content-download/presentation/CRIST-Feb09.pdf
http://www.bagnet.org/news/tech/161320
http://www.bazarmedia.info/index.php/2010-03-10-18-41-45/1955-----r
http://www.nkau.gov.ua/nsau/newsnsau.nsf/Articles/B309284B154EEAA1C225796400300DCA?openDocument
http://www.nkau.gov.ua/nsau/newsnsau.nsf/NewsallU/73B5F63142C07B2BC225701500420975?OpenDocument&Lang=U
http://www.novosti-kosmonavtiki.ru/content/z24.01.12.shtml
http://mil.in.ua/novyny/ukrayini-brakuye-groshey-na-kosmos
http://www.nkau.gov.ua/nsau/newsnsau.nsf/NewsallU/ADBA7B8D7A6CE02BC22577B4002D080B?OpenDocument&Lang=U


title: Презентація на тему «Крекінг нафти»

text:
Крекінг нафти
Виконав учень 11-Б класу
Кравець Дмитро
     Крекінг – процес, термічна або каталітична переробка вуглеводів, наприклад, нафтових фракцій, при якій молекули важких вуглеводів розщеплюються на простіші. Основними продуктами К. є компоненти моторних палив.
Історія
Перша у світі промислова установка безперервного термічного крекінгу нафти була створена і запатентована інженером В. Г. Шуховим і його помічником С. П. Гавриловим у 1891 році (патент Російської імперії № 12926 від 27 листопада 1891 року). Була зроблена експериментальна установка. Наукові та інженерні рішення Шухова повторені У. Бартоном при спорудженні першої промислової установки в США в 1915- 1918 роках. Перші вітчизняні промислові установки крекінгу побудовані В. Г. Шуховим в 1934 році на заводі «Радянський крекінг» в Баку.

Термічний крекінг
Термічний кре́кінг — високотемпературна переробка нафти та її фракцій з метою отримання, як правило, продуктів з меншою молекулярною масою — легких моторних і котельних палив, неграничних вуглеводнів, високоароматизованої сировини, нафтового коксу

Каталітичний крекінг

Каталітичні процеси відрізняються від термічних тим, що пара нафтової сировини пропускається над каталізатором, що прискорює і направляє хід реакцій у бік утворення необхідних продуктів при більш м'яких умовах. При каталітичному крекінгу, у якому всі процеси перетворення вуглеводнів нафти протікають в умовах гетерогенного каталізу, отримують продукти, різко відмінні за складом від продуктів термічного крекінгу і піролізу.

Установка Шухова та Гаврилова

Установка для каталітичного трекінгу


Презентація на тему «Роль химии в жизни человека»