title: Презентація на тему «Генна інженерія» (варіант 7)

text:
Генна інженерія
Презентація
Гладкіх Ксенії
11-В клас

Генна інженерія - одна з найбільш загадкових, а тому цікавих наук сучасності.  Уже зараз існують такі розробки, які здатні поставити з ніг на голову самі поняття флори і фауни. Населення день від дня росте, а годувати треба всіх. На зміну старим, добре вивченим і легко виліковним хворобам приходять нові страшні, такі, наприклад, як СНІД. Онкологія теж розслабитися не дає: хворих на рак з кожним днем стає все більше, забезпечити ж їм реальну допомогу медицина часто не в змозі ... То чи є генна інженерія спасінням людства, чи новою проблемою світового масштабу?

Ге́нна інжене́рія — це біотехнологічний прийом, спрямований на конструювання рекомбінантних молекул ДНК на основі ДНК, взятої з різних джерел.

Генна інженерія ґрунтується на молекулярній біології, яка дає можливість вносити зміни в молекулярну взаємодію основних біологічних молекул у клітині й поза нею.

Клонування
Клонування — процес створення ідентичних копій організмів або інших об'єктів у біології.
Є однією із складових генної інженерії.
Першим клонованим організмом була вівця Доллі.
Вівця Доллі
Вівця Доллі - перший клонований ссавець, який був отриман шляхом пересадки ядра соматичної клітини в цитоплазму яйцеклітини. Вівця Доллі була генетичною копією вівці-донора.
Генетична інформація для процесу клонування була взята з дорослих соматичних клітин, а не з статевих або стовбурових. Самого вихідного тварини на момент клонування вже не існувало. А частина його клітин, необхідна для експерименту, була своєчасно заморожена і зберігалася в рідкому азоті, щоб зберегти і передати генетичний матеріал.

Вівця Доллі
Експеримент був поставлений Яном Вілмутом і Кейтом Кемпбеллом в Рослінському інституті в Шотландії, поблизу Единбурга в 1996 році. Експеримент вважається проривом в технологіях, порівнянним з розщепленням атома.
Сама Доллі стала найвідомішою вівцею в історії науки. Вона прожила 6,5 років і залишила після себе 6 ягнят. Доллі була приспана в 2003 році.

9 дивовижних відкриттів генної інженерії:

Бельгійські блакитні корови
Це – справжні бики-мутанти, в яких був "вимкнений" міостатиновий ген, відповідальний за зупинку розвитку м'язової маси. М'ясо цих корів володіє зниженим вмістом жиру, і в зв'язку з цим - дуже високою ціною.
Екологічно чисті свині
Дана порода свиней є плодом роботи генної інженерії, в її гної міститься на 65% менше фосфору, і нещодавно вона була схвалена для обмеженого виробництва
Плумкот
Це надзвичайно смачне дітище генної інженерії вийшло в результаті поєднання генів сливи й абрикоса. Фрукт володіє яскравим кольором і смаком.
Лисі кури
Вчені в Ізраїлі вивели незвичайну породу лисих курей, дана зміна в їхній зовнішності покликане скоротити час на виробництво курячого м'яса, частина з якого йде на обскубування пір'я. Минаючи цей етап, собівартість курячого м'яса також знижується

Лемато
Лемато вийшов в результаті досить дивного експерименту вчених, метою якого було змусити помідори випускати аромат лимонів. Їм це вдалося.
Рибки, що світяться
Жіeян Гун з колегами в університеті Сінгапуру в 1999р.  вивели ген під назвою зелений флуоресцентний білок. Цей ген був витягнутий з медуз, в яких він виробляється природним чином і має яскраво-зелений біолюмінесцентий колір. Вони вживили ген в клітини ембріонів рибок даніо, тому тепер ці рибки володіють яскравими кольорами і природним чином світяться в денному світлі і під ультрафіолетом.
Золоті морські коники
Це був перший вдалий експеримент в'єтнамських вчених у галузі генетичних модифікацій. Вони змішали золотий пил з білком медуз і впровадили цю суміш в яйця морських коників, у підсумку, на світ з'явилися золоті морські коники.
Різнокольорова морква
Ці веселі коренеплоди не тільки зроблять ваш салат більш барвистим, але і володіють підвищеним вмістом кальцію

Пацюк з вухом на спині
Вчені виростили людське вухо на спині лабораторного пацюка як доказ того, що шляхом приміщення під шкіру тварин хрящових клітин, можна вирощувати органи, які надалі можна буде пересаджувати пацієнтам.

Більшість вчених пов'язує з розвитком генної інженерії рішення таких проблем, як забезпечення людства продовольством і енергією, боротьбу з хворобами і з забрудненням навколишнього середовища.

Разом з тим висловлюються побоювання, що нічим не обмежені генетичні експерименти і широке використання в їжу трансгенних організмів може призвести до непередбачуваних наслідків і суперечливо з точки зору традиційної моралі та етики.

Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Наземно-повітряне середовище існування» (варіант 4)

text:
Наземно-повітряне середовище

Середовище існування - це сукупність умов, у яких мешкають особини, популяції й угруповання організмів різних видів.
Основні середовища існування

Тварини можуть жити в різних середовищах існування: наземному, повітряному, водному, ґрунтовому, в інших організмах. Кожне середовище існування характеризується певними умовами, або екологічними чинниками. Види тварин, що населяють ділянки із схожими екологічними чинниками, утворюють угруповання

Наземно-повітряне середовище було освоєно в ході еволюції значно пізніше, ніж водне.
Наземно-повітряне середовище набагато складніше для життя, ніж водне.

Особливість наземно-повітряного середовища  полягає в тому, що воно газоподібне, тому характеризується низькими вологістю, щільністю і тиском, високим вмістом кисню.
               В ході еволюції у живих організмів виробилися необхідні анатомо-морфологічні, фізіологічні, поведінкові й інші адаптації. Тварини в наземно-повітряному середовищі пересуваються по грунті або по повітрю (птахи, комахи), а
     рослини вкорінюються в грунті.
У зв'язку з цим, у тварин з'явилися легені і трахеї, а у рослин - устьячкові апарат, тобто органи, якими сухопутні мешканці планети засвоюють кисень
Сильний розвиток отримали скелетні органи, що забезпечують автономність пересування по суші і підтримують тіла з усіма його органами в умовах незначної щільності середовища, в тисячі разів меншою в порівнянні з водою.

Мешканці наземно-повітряного середовища повинні мати власну опорну систему, яка підтримує тіло:
- рослини - різноманітними механічними тканинами;- тварини – твердим або гідростатичним скелетом.

Наземно-повітряне середовище найрізноманітніше за своїми умовами. Провідна роль серед факторів неживої природи тут належить освітленості, температурі, вологості, газовому складу атмосфери.
Основні показники
Також характеризується кореляцією всіх факторів з географічним положенням, зміною сезонів року і часу доби. Впливу їх на організми нерозривно пов'язане з рухом повітря і положення щодо морів і океанів і сильно відрізняються від впливу у водному середовищі .
Освітленість У спектрі сонячного проміння виділяють три ділянки, які розрізняються за своєю біологічною дією: ультрафіолетову, видиму та інфрачервону.
Для життєдіяльності рослин визначальне значення мають видимі промені. Саме завдяки їм у рослин відбувається процес фотосинтезу.
Температура навколишнього середовища відіграє винятково важливу роль у житті організмів, бо впливає на температуру їхнього тіла.
У свою чергу, вона визначає швидкість реакцій обміну речовин: низькі температури їх гальмують, але надто високі можуть спричинити порушення структури особливих речовин — білків, які мають головне значення для життя будь-якого організму.

Вода має винятково важливе значення для життя рослин і тварин. Саме у воді відбуваються усі процеси клітини, тканин і організму, вода регулює температуру тіла та виконує багато інших функцій.
Повітря. Головними складовими нижніх шарів атмосфери є кисень (близько 21%), вуглекислий газ (приблизно 0,03%) та азот (майже 78%).


title: Презентація на тему «Постембріональний розвиток»

text:
Презетація
Постембріональний розвиток
Післязародковий (постембріональний) розвиток - це період, який триває від народження або виходу із оболонок, що вкривають зародок, до настання здатності до розмноження.
У цей період відбуваються ріст організму і диференціювання деяких органів (наприклад, статевих залоз).
Прямий розвиток
   За прямого розвитку щойно народжена тварина загалом нагадує дорослу. Прямий розвиток можливий завдяки ембріонізації.
   Ембріонізація - явище, коли зародковий період подовжується за рахунок живлення зародка поживними речовинами материнського організму (плацентарні ссавці, деякі хрящові риби) або яйця (плазуни, птахи)
    Біологічне значення ембріонізації розвитку полягає в тому, що народжується або вилуплюється з яйцевих оболонок тварина на вищому рівні розвитку. Це зменшує вразливість організму при дії зовнішніх чинників.
Процес появи на світ такого зародка називають справжнім живонародженням.
У плацентарних ссавців, деяких сумчастих, акул, скорпіонів одна із зародкових оболонок зростається зі стінками розширеної частини яйцепроводів (матки). Через стінки цього органа до зародка надходять поживні речовини та кисень і виводяться продукти обміну речовин та вуглекислий газ.
Прямий розвиток характерний також для деяких кишковопорожнинних (гідри), малощетинкових червів, деяких ракоподібних (дафнії, річковий рак), павуків, деяких молюсків (прісноводні та наземні черевоногі, головоногі), хрящових риб, плазунів, птахів, ссавців.
Непрямий розвиток супроводжується значними змінами у будові організму, завдяки яким личинка перетворюється на дорослу особину. Личинка - фаза післязародкового розвитку багатьох безхребетних (більшість кишковопорожнинних, плоских, круглих і кільчастих червів, молюсків, комахи, голкошкірі тощо) і деяких хребетних (ланцетники, кісткові риби, земноводні тощо) тварин, у яких запаси поживних речовин в яйці недостатні для завершення процесів формування органів та їхніх систем, притаманних дорослій особині.
Непрямий розвиток
Непрямий розвиток відбувається в кілька послідовних етапів (фаз), на кожному з яких тварина характеризується певними особливостями будови та життєвих функцій. Наприклад, у процесі розвитку комах з неповним перетворенням виділяють фази яйця, личинки та дорослої комахи (клопи, бабки, таргани, прямокрилі, воші) а при розвитку з повним перетворенням - яйця, личинки, лялечки та дорослої комахи (метелики, жуки, перетинчастокрилі, блохи тощо).
    При цьому особливе значення має фаза лялечки, на якій відбувається докорінна перебудова організму: за участю лізосом перетравлюється більшість внутрішніх органів личинки (травна, м'язова, видільна системи тощо), а з особливих зародкових клітин формуються тканини та органи дорослої комахи.

     Непрямий тип розвитку забезпечує кілька важливих біологічних функцій, які сприяють існуванню виду.

     На певній фазі розвитку тварина отримує найбільше поживних речовин, потрібних для завершення розвитку. У комах цю функцію здійснює личинка (так, гусінь метеликів за час свого розвитку може збільшувати масу тіла в 10 000 разів і більше). Дорослі комахи не ростуть і живляться тільки для підтримання обміну речовин чи розвитку статевих продуктів, а деякі не живляться взагалі, використовуючи запаси поживних речовин, накопичені личинкою (наприклад, одноденки, шовковичний шовкопряд, оводи).

     Розвиток з перетворенням має ряд переваг перед прямим способом розвитку:
личинка, як правило, використовує джерело живлення, відмінне від дорослої особини, що призводить до послаблення внутрішньовидової конкуренції за ресурси;
у губок, кишковопорожнинних, багатощетинкових червів личинка рухома і служить для розселення виду;
 личинки деяких видів (ракоподібних, павукоподібних, земноводних) здатні розмножуватись.
Переваги непрямого розвитку
Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Білки, жири, вуглеводи як компоненти їжі»

text:
Білки, жири, вуглеводи як компоненти їжі
учениці 11-А класу
Маковійчук Анни
Для нормальної життєдіяльності організму людини і доброго засвоєння їжі людський організм повинен одержувати усі поживні речовини у певних співвідношеннях.
Наприклад, нормальне співвідношення білків, жирів та вуглеводів має бути 1 : 1,1 :4,1 для молодих чоловіків та жінок, зайнятих розумовою працею, і 1 : 1,3:5 для тих самих людей, якщо вони зайняті важкою фізичною працею. Ці речовини не мають однакової поживної цінності і кожна з них має своє особливе значення для організму.
Білки
Білки - належать до життєво необхідних речовин, без яких неможливе життя, ріст і розвиток організму. Вони найважливіші компоненти харчування, що забезпечують пластичні та енергетичні потреби організму.

Харчова і біологічна цінність білків
     визначається збалансованістю      амінокислот, що входять до їх складу.
білки
Найбільшу біологічну цінність мають білки тваринного походження.
Фізіологічними нормами передбачається, що 55 % необхідних білків мають забезпечуватись білками тваринного походження.
Потреба в білках для дорослої людини становить у середньому 85- 90 г на день.
Жири
Жири забезпечують у середньому 33 % добової енергоцінності раціону. З жирами в організм надходять необхідні для життєдіяльності речовини: вітаміни А, О, Е, незамінні жирні кислоти, лецитин.
Жири поліпшують смак їжі і викликають відчуття ситості. Жири в організмі можуть утворюватися з вуглеводів та білків, але повною мірою ними не заміняються.
Надмір жирів в їжі погіршує засвоєння білків, кальцію, магнію, підвищує потребу у вітамінах, що забезпечують жировий обмін.
Жири
Жири - найцінніший енергетичний матеріал і один з головних компонентів клітин тваринних, рослин і мікроорганізмів.
У середньому добова потреба в жирах становить 80-100 г, з яких ЗО% мають забезпечуватись рослинними жирами.
Молекули жиру володіють великою енергоємкістю у порівнянні з вуглеводами.
Вуглеводи
Природні сполуки, які відіграють важливу роль у житті людини, тварин і рослин. Дуже поширені в природі: 80% сухої маси рослин становлять вуглеводи.
Основна їх значення у харчуванні людини - енергетичне забезпечення організму: вони забезпечують більше половини добової калорійності харчового раціону.
вуглеводи
Якщо вуглеводи поступають з їжею в достатній кількості, вони відкладаються головним чином в печінці і м'язах у вигляді особливого тваринного крохмалю - глікогену.
При надмірному ж харчуванні вуглеводи переходять в організмі в жир.
Норма споживання вуглеводів на добу: 300-500 г або 5-8 г на кожен кг ваги, при фізичних і розумових навантаженнях 700 г.
Крім білків, вулегловодів та жирів у раціон потрібно включати мінеральні речовини, вітаміни та воду. Також не забувати слідкувати за кількостю споживаної 	їжі аби не було переїдання та ожиріння.


title: Презентація на тему «Закони Грегора Менделя»

text:
Презентація
З біології
На тему «Закони Грегора Менделя»

МЕТА:
Розповісти про основоположника генетики Грегора Менделя і про його закони.
Грегор Мендель (1822-1884)
Видатний чешський вчений, священик, біолог та ботанік, засновник сучасної генетики. Відкрив закони спадковості, названими пізніше його ім'ям.
Генетика
Генетика – відносно молода наука. Вона була відкрита чеським вченим у 1865 році. Це наука про закономірність спадковості і мінливості.
Спадковість — одна з основних властивостей живих організмів передавати з покоління в покоління спадкові ознаки, збереження й відтворення у нащадків основних ознак зовнішньої та внутрішньої будови, фізико-хімічних особливостей і життєвих функцій батьків.
Забезпечується відтворення матеріальних одиниць спадковості — за допомогою генів. Спадкові ознаки передаються від одного покоління до іншого за допомогою ДНК.

Мінливість - різноманітність ознак серед представників даного виду, а також властивість нащадків здобувати відмінності від батьківських форм.
Мінливість разом зі спадковістю представляють собою два нерозривні властивості живих організмів, які є предметом вивчення науки генетики.
Генетика
Через універсальність  генетичного коду генетика лежить в основі вивчення всіх форм життя від вірусів до людини. Генетична інформація — існування в клітинах організмів таких сукупностей генів, які зберігають відомості про послідовність процесів: обміну речовин у періоди росту та розмноження, про склад, будову і функції білків та нуклеїнових кислот. Носієм генетичної інформації є нуклеїнові кислоти: ДНК та РНК.
ДНК (Дезоксирибонуклеїнова кислота) - один із двох типів природних нуклеїнових кислот, що забезпечує зберігання, передачу з покоління в покоління і реалізацію генетичної програми розвитку й функціонування живих організмів.

РНК (Рибонуклеиновая кислота) - нуклеїнові кислоти, лінійні полімери нуклеотидів, до складу яких входять залишок ортофосфорної кислоти, рибоза і азотисті основи - аденін, цитозин, гуанін і урацил.
Генетика
Основним методом дослідження генетики є гибридологичний метод. Гибридологичний метод - це система спеціальних схрещувань для одержання гібридів з метою аналізу характеру успадкування ознак.
Також можна сказати, що цей метод не що інше, як метод вивчення спадковості. Його суть полягає в наступному: якщо відбувається схрещування двох видів, то їх нащадки будуть успадковувати сукупність ознак, за якими визначатиметься генотип. Такий спосіб відомий як гибридологичний метод Менделя. Він був першим, хто схрестив різні сорти гороху, які відрізнялися один від одного за деякими ознаками.
Генетична символіка
P – батьки (від лат. парента)

Жіноча стать
Чоловіча стать
Х – схрещування
F - гібридне потомство
F1 - гібриди першого покоління.
F2 - гібриди другого покоління.
A, B – домінуючий признак
a, b – рецесивний признак

Закони Менделя
Перший закон
Закон одноманітності гібридів першого покоління, або перший закон Менделя, стверджує, що потомство першого покоління від схрещування стійких форм, що розрізняються по одній ознаці, має однаковий фенотип за цією ознакою. Сам закон звучить так: При схрещуванні двох організмів, що відносяться до різних чистих ліній (двох гомозиготних
організмів), що відрізняються один від одного по одній парі альтернативних ознак, все перше покоління гібридів (F1) окажеться однаковим і буде нести ознака одного з батьків. При цьому всі гібриди можуть мати фенотип одного з батьків (повне домінування), як це мало місце в дослідах Менделя, або, як було виявлено пізніше, проміжний фенотип (неповне домінування). Надалі з'ясувалося, що гібриди першого покоління можуть виявити ознаки обох батьків (кодомінування). Цей закон заснований на тому, що при схрещуванні двох гомозиготних за різними алеліями форм (АА і аа) всі їхні нащадки однакові за генотипом (гетерозиготних - Аа), а значить, і за фенотипом.
Перший закон
Для ілюстрації першого закону Менделя - закону одноманітності першого покоління - відтворимо його досліди по монтлгібрідному схрещуванню рослин гороху. Схрещування двох організмів називається гібридизацією, потомство від схрещування двох особин з різною спадковістю називають гібридним, а окрему особина - гібридом.

Якщо схрестити рослини гороху з жовтими і зеленими насінням, то у всіх отриманих в результаті цього схрещування гібридів насіння будуть жовтими. Така ж картина спостерігається при схрещуванні рослин, які мають гладкою і зморшкуватою формою насіння; все потомство першого покоління буде мати гладку форму насіння.
Другий закон
Закон розщеплення, або другий закон Менделя, свідчить, що при схрещуванні двох гетерозиготних нащадків першого покоління між собою, то в другому поколінні спостерігатиметься розщеплення у визначенні числовому співвідношенні: за генотипом 1:2:1, за фенотипом 3:1. Так, у разі повного домінування виявляються 75% особин з домінантним і 25% з рецесивною ознакою. При неповному домінуванні й кодомінуванні 50%
гібридів другого покоління мають фенотип гібридів першого покоління по 25%. В основі другого закону лежить закономірне поведінка пари гомологічних хромосом (А і а), що забезпечує освіту у гібридів першого покоління гамет двох типів, у результаті серед гібридів другого покоління виявляються особини трьох можливих генотипів у співвідношенні 1АА:2Аа:1аа. Конкретні типи взаємодії алелів і дають расшепленія по фенотипу відповідно з другим законом Менделя. Насіння гібридів першого покоління використовувалися Менделем для отриманні другого гібридного покоління. В F2 6022 горошини були жовтого кольору, 2001 горошини зеленого.
Другий закон
Гіпотеза чистоти гамет. Мендель припустив, що при утворенні гібридів спадкові чинники не змішуються, а зберігаються в незмінному вигляді. В гібриді присутні обидва фактори - домінантний і рецесивний, але у вигляді ознаки проявляється домінантний спадковий фактор, рецесивний же пригнічується. Зв'язок між поколіннями при статевому розмноженні здійснюється через статеві клітини - гамети.
Отже, необхідно допустити, що кожна гамета несе тільки один фактор з пари. Тоді при заплідненні злиття двох гамет, кожна з яких несе рецесивний спадковий фактор, буде призводити до утворення організму з рецесивною ознакою, що виявляється фенотипічною. Злиття ж гамет, кожна з яких несе домінантний фактор, або ж двох гамет, одна з яких містить домінантний, а інша рецесивний фактор, буде призводити до розвитку організму з домінантним ознакою. Таким чином, поява у другому поколінні рецесивнимознаки одного з батьків може бути тільки за двох умов:
1) якщо у гібридів спадкові чинники зберігаються в незмінному вигляді;
2) якщо статеві клітини містять тільки один спадковий фактор із аллельноі пари.
Третій закон
Закон незалежного комбінування (успадкування) ознак, або третій закон Менделя, звучить так: При схрещуванні двох гомозиготних особин, що відрізняються один від одного за двома або більше парам альтернативних ознак, гени і відповідні їм ознаки передаються потомству незалежно один від одного і комбінуються у всіх можливих поєднаннях. При схрещуванні вихідних форм, що розрізняються за двома ознаками, у другому поколінні виявляються особини з чотирма фенотипами у співвідношенні      9:3:3:1 (випадок повного домінування). Цей закон грунтується на незалежному поведінці (розщепленні) кількох пар гомологічних хромосом. При дигибридному схрещуванні це призводить до
утворення у гібридів першого покоління 4 типів гамет (АВ, Ab, aB, ab) і після утворення зигот - закономірного розщеплення за генотипом і відповідно по фенотипу. Співвідношення класів змінюється і у диплоидов в разі зчеплення генів («порушення» третього закону Менделя).
Третій закон
В цілому цей закон справедливий для аутосомпих генів з повною пенетрантністю і постійної експресивністю. При локалізації генів в статевих хромосомах або в ДНК органоїдів (пластиди, мітохондрії) результати реціпроксних схрещувань можуть мінятися і не слідувати закону. Чого не спостерігається для генів, розташованих в аутосомах. вони мали важливе значення - саме на їх основі відбувалося інтенсивне розвиток генетики на першому етапі. Вони послужили основою для припущення про існування в клітинах (гаметах) спадщин, факторів, що контролюють розвиток ознак. З цього закону випливає, що ці фактори (гени) щодо постійні, хоча і можуть перебувати в різних станах, парні в соматичних клітинах і поодинокі

в гаметах, дискретні і можуть вести себе незалежно по відношенню один до одного. Все це послужило свого часу серйозним аргументом проти теорій «злитої» спадковості й було підтверджено експериментально.
Решітка Пеннета
Решітка Пеннета — двомірна таблиця, що використовується для передбачення результатів певного схрещування. Названа на честь
Реджинальда Пеннета, який уперше запропонував таку форму запису. Для побудови решітки Пеннета у клітинках по горизонталі відкладаються всі можливі типи гамет одного із батьківських організмів, а по вертикалі — іншого. На перетині записують відповідні комбінації цих гамет, що відображають потенційні типи зигот, які можуть виникнути із однаковою імовірністю. Таким методом можна оцінити співвідношення генотипових і фенотипових класів у потомстві, за умови, що генотипи батьківських особин у схрещуванні відомі.

ВИСНОВОК
Проведені Грегором Менделем експерименти довели, що ознаки, які визначають одним геном, нікуди не зникають, а можуть знову з’являються в ряді поколінь. Крім того, вчений довів, що різні ознаки успадковування незалежно одна від одної, тобто дискретну природу успадковування. Генетика – наука про спадковість і мінливість живих організмів і методи керування ними. В її основу покладені закономірності спадковості, виявлені Г. Менделем при схрещуванні різних сортів гороху.
Закони Менделя що розкрили дискретну, корпускулярну природу спадковості, мають універсальний характер для всіх диплоїдних організмів, що розмножуються статевим способом. Для полиплоїдів виявляють принципово ті ж закономірності успадкування, однак числові співвідношення гено- і фено- тіпічних класів відрізняються від диплоїдів.
Генотип – сукупність усіх генів клітини, локалізованих в ядрі (хромосомах) або у різних реплікуючих структурах цитоплазми (пластидах, мітохондріях, плазмідах).
Фенотип – сукупність властивостей і ознак організму, що склалися на основі взаємодії генотипу з умовами зовнішнього середовища.


Презентація на тему «Наземно-воздушная среда обитания»


title: Презентація на тему «Oxford University»

text:
Oxford University
Oxford
a historic city in
Oxford shire
a short name for Oxford University
Welcome to the University of Oxford.
People from all walks of life and all parts of the world have been visiting us for nine centuries. Oxford was the first University in the English-speaking world.
Oxford University is one of the two oldest, most prestigious and most aristocratic British universities. It was created in 1249.

Students come to Oxford from 140 different countries and territories.
Studying at Oxford
Oxford is a collegiate university. It consists of 39 self-governing colleges:
29 colleges for men,
5 colleges for women,
5 colleges for both men and
     women members.

Each college has its own hall,
chapel and library.

The university has about 10,000 students.

This is interesting…
At Oxford University with an electric bell that rings continuously since 1840.
College building (Oxford)
Oxford University (center)
The complex of buildings
Library
View of a college from above
View of the city
Thank you for your attention!


Презентація на тему «Раціональне харчування» (варіант 2)


title: Презентація на тему «Теорії походження життя»

text:
Теорії походження життя
Борисової Олександри та Матвієнко Олександри, 11-ФМ

   Уявлення про виникнення життя на Землі, та і в усьому Всесвіті, різноманітні і далеко не достовірні. Усі відомі уявлення не слід розуміти як теорії в науковому сенсі, в більшості випадків вони не витримують наукової критики і можуть розглядатися тільки з точки зору культур, що їх породили. Слово «теорія», присутнє у назвах деяких з цих уявлень, не слід розуміти в його науковому сенсі, воно означає «ідея» або «концепція».

Основні уявлення і теорії
Згідно з теорією стаціонарного стану, Всесвіт існував вічно. Згідно з іншими гіпотезами, Всесвіт міг виникнути із згустку нейтронів внаслідок «Великого вибуху», народився в одній з чорних дір або ж був створений Творцем. З виключно філософської точки зору, наука не може спростувати тезу про божественне створення Всесвіту, тому що саме поняття «доказу» може трактуватися дуже відмінно від прийнятого у сучасній науці.

Креаціонізм
   Креаціонізм вважає, що життя виникло внаслідок акту творіння, здійсненого вищою силою. Однак уяви про час цього акту творіння, а також про можливість і характер біологічної еволюції для різних напрямків креаціонізму є суттєво відмінними. Одні напрямки визнають біологічну еволюцію, інші вважають її можливою тільки у вузьких межах або повністю заперечують; одні визнають дані сучасної науки про вік Землі, небесних тіл і живих істот, інші наполягають на буквальному тлумаченні біблійної хронології або дотримуються компромісних поглядів.

Спонтанне зародження
   Ця теорія була поширена в древньому Китаї, Вавілоні і Єгипті як альтернатива креаціонізму, з яким вона співіснувала. Арістотель (384—322 до н. е.), якого часто називають засновником біології, дотримувався теорії спонтанного зародження. Згідно з гіпотезою Арістотеля про спонтанне зародження, певні «частки» речовини містять деякий «активний зародок», який при відповідних умовах може утворити живий організм. Арістотель мав рацію, вважаючи, що цей зародок міститься в заплідненому яйці, але помилково вважав, що він є в сонячному світлі, твані і гнилому м'ясі.

У 1765 р. Ладзаро Спаланцані провів наступний досвід: піддавши м'ясні і овочеві відвари тривалому кипінню, він відразу ж їх запечатав, а потім зняв з вогню. Досліджуючи рідину через декілька днів, Спаланцані не виявив ніяких ознак життя. З цього він зробив висновок, що висока температура вбила всі форми живих істот, і без них ніщо живе вже не могло виникнути.

У 1860 р. проблемою походження життя зайнявся Луї Пастер. До того часу він встиг вже багато чого досягти в мікробіології, зумів вирішити проблеми, що загрожували шовкопряддству і виноробству. Він показав також, що бактерії існують всюди і що неживі матеріали легко можуть бути заражені ними, якщо їх належно не простерилізувати.

Внаслідок ряду експериментів, в основі яких лежали методи Спаланцані, Пастер довів справедливість теорії біогенезу і остаточно спростував теорію самозародження.

Стаціонарний стан
     Згідно з цією теорією, Земля ніколи не виникала, а існувала вічно, вона завжди здатна підтримувати життя, а якщо і змінювалася, то дуже мало. Види також існували завжди. Оцінки віку землі сильно варіювали — від приблизно 6000 років за розрахунками архієпископа Ашера до 5 млрд років за сучасними оцінками, заснованими на обліку швидкостей радіоактивного розпаду. Більш довершені методи датування дають дедалі вищі оцінки віку Землі, що дозволяє прихильникам теорії стаціонарного стану вважати, що Земля існувала вічно. За цією теорією види також ніколи не виникали, вони існували завжди і у кожного виду є лише дві альтернативи — або зміна чисельності, або вимирання.

     Прихильники цієї теорії не визнають, що наявність або відсутність певних викопних залишків може вказувати на час появи або вимирання того або іншого виду, і приводять як приклад представника хордових риб — латимерію. Прихильники теорії стаціонарного стану стверджують, що тільки вивчаючи види, які існують зараз, і порівнюючи їх з викопними залишками, можна робити висновок про вимирання. Використовуючи палеонтологічні дані для підтвердження теорії стаціонарного стану, її нечисленні прихильники інтерпретують появу викопних залишків в екологічному аспекті (збільшення чисельності, міграції в місця сприятливі для збереження залишків тощо). Велика частина доказів на користь цієї теорії пов'язана з такими незрозумілими аспектами еволюції, як значення розривів в палеонтологічному літописі, і вона найбільш детально розроблена саме в цьому напрямку.

Панспермія
    Ця теорія не пропонує ніякого механізму для пояснення первинного виникнення життя, а висуває ідею про її неземне походження.
     Теорія панспермії стверджує, що життя могло виникнути один або декілька разів в різний час в різних частинах Галактики або Всесвіту. Для обґрунтування цієї теорії використовуються багаторазові появи НЛО, наскельні зображення предметів, схожих на ракети і «космонавтів», а також повідомлення про нібито зустрічі з інопланетянами. Радянські і американські дослідження в космосі дозволяють вважати, що імовірність виявлення життя в межах Сонячної системи мізерна, однак вони не подають ніяких відомостей про можливе життя поза цією системою.
Біохімічна теорія
      У даний час теорія походження життя на Землі, створена А. І. Опаріним, стала фундаментом розробки космохімічних досліджень та пошуку життя у Всесвіті.
     Теорію А. І. Опаріна можна сформулювати у вигляді наступних постулатів.

Життя є однією із стадій еволюції Всесвіту.
 Виникнення життя є результат хімічної еволюції сполук вуглецю.
 Для переходу від хімічної еволюції до біологічної необхідні формування цілісних багатомолекулярних систем та їх природний відбір.

На сучасному етапі розвитку цивілізації теорія походження життя на Землі, висунута А. І. Опаріним, є найбільш прийнятною і об’єктивною.

Дякуємо за увагу!


title: Презентація на тему «Земноводні або Амфібії»

text:
Земноводні або
   Амфібії
Підготувала
учениця 8-В класу
Кошина Анна
                                                                          Клас земноводні або амфібії - лат. Amphibia, стародавні хребетні твари
                                                                        ни, які з'явилися задовго до появи плазунів. При вивченні викопних реш-
                                                                        ток тварин, вченими було припущено, що земноводні походять від кисте-
                                                                        перих риб. Перші земноводні стали пристосовуватися до суші, і на відмі-
                                                                        ну від кистеперих риб, вони втратили зябра і стали дихати за допомогою
                                                                        легенів, також замість плавців у них з'явилися п'ятипалі кінцівки. Зарод-
                                                                        ження перших земноводних відбувалося під час девонського періоду і
                                                                        вже в кам'яновугільному періоді, земноводні поширилися по всій земній
                                                                        кулі і відрізнялися один від одного своєю різноманітністю.
                                                                          Це перші наземні хребетні, котрі зберігають тісний зв'язок з водяним се-
                                                                        редовищем. Розмножуються у воді (у частини видів, зокрема, у поширеної в Карпатах саламандри, відоме яйцеживородіння). У процесі індивідуального розвитку земноводні прохо-дять стадію водної личинки, що дихає зябрами. У дорослих, окрім легень, у якості додаткового органу ди-хання використовується шкіра, вкрита слизом, що також засвідчує їхній тісний зв'язок з вологими біотопами.
Це найменший за кількістю видів (3-4 тисячі) клас наземних хребетних. З них виділяються 3 великі ряди:
  безногі;
  хвостаті;
  безхвості.
В Україні поширені види двох останніх груп (20 видів). Найвідомішими у нас є такі види, як
                 тритон звичайний, ропуха сіра, жаба озерна.
Загальна інформація
  Довжина тіла від 1,5 см до 1,6 м, проте переважають дрібні форми (3-30 см). Тіло земноводних, як і риб, складається з голови, тулуба й хвоста (мал.1). Але в жаб, ропух і деяких інших представників цього класу
хвостовий відділ не виражений. Шкіра гола, без лусок. Забарвлення тіла земноводних зумовлюються на-явністю пігментних клітин, що розташовані у нижніх шарах епідермісу, і буває захисним або попереджу-вальним. Окремі види здатні змінювати забарвлення залежно від
кольору фону. У шкірі є багато залоз, які виділяють слиз. Цей слиз
зволожує поверхню тіла й полегшує газообмін через шкіру, захи-
щає тварин від проникнення хвороботворних мікроорганізмів. А в
деяких видів (саламандри плямистої, кумок, деяких видів ропух) у
шкірі є отруйні залози, тому їхній слиз містить отруйні сполуки, що
захищає цих тварин від нападу хижаків. У більшості земноводних
шкіра з'єднується з м'язами лише в окремих місцях, утворена ви-
повнені лімфою порожнини, які є резервуарами запасної води при
значному зниженні вологості. Тому земноводні здебільшого насе-
ляють лише вологі місця. У деяких земноводних лікувальні власти-
вості речовин, що виділя-ються отруйними залозами амфібії, вив-
чаються.

Будова
  У зв'язку з виходом на сушу в амфібій ускладнюється будова скелета. Хребет диференційований на відділи: шийний, тулубний, крижовий, хвостовий. Хребці щільніше ніж у риб, з'єднані між собою. Грудної клітки немає.
  Череп з'єднаний із хребтом двома потиличними виростами. Наявність шийного хребця та особливості його зменшування з черепом забезпечують рухомість голови у вертикальній площині. У черепі ще зберігається багато хрящових елементів. З'являються парні наземного типу. Вони побудовані за принципом системи ва-
                                                                                желів, з'єднаних шарнірними суглобами. Обидві пари
                                                                                кінцівок мають будову, спільну для всіх наземних хре-
                                                                                бетних. Передня кінцівка складається з плечової кіст-
                                                                                ки, передпліччя, кисті. До складу задньої кінцівки вхо-
                                                                                дять: стегнова кістка, гомілка, стопа.
                                                                                У зв'язку з великими навантаженнями на кінцівки зна-
                                                                                чного розвитку досягають пояси кінцівок, що склада-
                                                                                ються з лопатки, коракоїда, а у безхвостих земновод-
                                                                                них - із ключиці. Проте у будові як самих кінцівок, (що
                                                                                складаються з лопатки) так і їхніх поясах, є ще примітні
                                                                                ознаки: неповне окостеніння поясів; паралельне
                                                                                розташування плеча і стегна до поверхні землі;
                                                                                відсутність зв'язків плечового пояса з
                                                                                осьовим скелетом.

Органи травлення
  Вихід хребетних в нове місце існування супроводжувався не тільки зміною вологості та температури, тобто зміною факторів неживої природи, але і зміною взаємовідносин з іншими живими організмами, перш за все тими, які служать їжею. Перші наземні хребетні, мабуть, мали достатньо корму, і стимул до подальшого прогресивного розвитку травного тракту, що забезпечує максимальне перетравлення і засвоєння їжі, у них був відсутній. Крім того, при низькому рівні окислювальних процесів, непостійній температурі тіла і незначній рухливості тварини потреба в їжі у земноводних невели-
ка. Диференціація травного тракту у цих тварин залишилася приб-
лизно на тому ж рівні, що й у їхніх предків - риб. Земноводні мають
спільну ротоглоточную порожнину, короткий стравохід, що пере-
ходить в порівняно слабко відокремлений шлунок. У земноводних
більш розвинений шлунок, а в кишечнику помітно виділяється
дванадцятипала, тонка і товста кишки. У дванадцятипалу кишку
відкриваються протоки печінки разом з протокою жовчного міху-
ра, до якого відкриваються протоки підшлункової залози. У тонкій
кишці відбувається остаточне перетравлення їжі та всмоктування в
кров поживних речовин. У товстій кишці скупчуються не перетрав-
лені залишки їжі.

  Товста кишка закінчується прямою кишкою, званою клоакою. Сюди ж відкриваються сечовий міхур (обороняючись, жаба може випустити струмінь зібраної сечі), сечоводи і яйцепровід (у самок).
  Шлунок без різкої межі переходить в кишечник, в якому добре відокремлена тільки задня (пряма) кишка,
                                                                                що відкривається в клоаку. Велика печінка забезпечена
                                                                                жовчним міхуром; підшлункова залоза розташована, як
                                                                                завжди, в перші петлі кишечника. Зуби всіх сучасних зем-
                                                                                новодних, якщо вони у них є, мають вигляд простих кону-
                                                                                сів, прирощених підставою до кістки. Всі зуби однорідні і
                                                                                служать лише для утримання здобичі, яка заковтується
                                                                                цілком. Вони дуже малі, в міру зношування випадають і за-
                                                                                мінюються іншими. Сидять зуби не тільки на щелепах, але і
                                                                                на сошниках. Присутність сошникових зубів характерно
                                                                                тільки для риб та земноводних.
                                                                                У ротоглоточную порожнину у амфібій відкриваються від-
                                                                                сутні у риб слинні залози, секрет яких змочує ротову по-
                                                                                рожнину і їжу, але не діє хімічно. Поява слинних залоз ти-пово для наземних хребетних і служить пристосуванням проти висушуючої дії повітряного середовища.
У порівнянні з рибами у земноводних прогресивно розвивається язик і, маючи власну мускулатуру,
бере участь у загарбанні їжі.
  Земноводні здатні дуже довгий термін виносити голодування; жаба, посаджена в сире місце,
                      може пробути без їжі більше двох років.
Органи дихання
  Умови проживання у воді і на суші різко відмінні, і організація
амфібій найглибшим чином відрізняється від організації їх вод-
них предків. Вологість, постійна для водного середовища, на су-
ші різко змінюється, і на більшій частині земної поверхні вона
відносно мала. Оскільки газообмін між організмом і середови-
щем можливий тільки через водну плівку, зябра, легко висиха-
ють на повітрі, виявляються непридатними як органи дихання
для наземних тварин. Вони замінюються в амфібій легкими. На
відміну від зябер легкі розташовані глибоко всередині тіла і
захищені від висихання.
  Легені земноводних являють собою парні мішки, порожнисті всередині. Їх тонкі стінки на внутрішній пове-рхні мають більш-менш розвинену пористу будову. Однак поверхня легень у земноводних ще невелика.
  Дихальні шляхи в амфібій розвинені також слабо. У хвостатих вони представлені у вигляді досить довгої трубки - трахеї; у безхвостих це лише коротка трахейно-гортанна камера, безпосередньо переходить у по-рожнину легенів.
  Відповідно перетворення органів дихання у наземних хребетних тварин змінюється і механізм дихання.
У земноводних він ще примітивного нагнітального типу. Тварина набирає повітря в ротову порож-
нину, для чого відкриває ніздрі і опускає дно ротової порожнини. Потім ніздрі закриваються
клапанами, дно ротової порожнини піднімається і повітря нагнітається в легені.

Видалення повітря з легенів відбувається завдяки дії черевної мускулатури і спадання стінок легенів. Механізм дихання відрізняє земноводних не тільки від риб, але й від інших наземних хребетних, дихання яких здійснюється за допомогою зміни обсягу грудної клітини.
  Покрови земноводних, що функціонують як додатковий орган дихання, відрізняються в зв'язку з цим ря-дом особливостей. Шкіра у земноводних гола, що сприяє вільному газообміну в кровоносних судинах, що утворюють в ній густу мережу. Так як обмін газами між організмом і середовищем йде тільки через водну плівку, шкіра земноводних постійно зволожується слизом, що виробляється численними залозами.
  Ступінь розвитку тієї чи іншої системи органів дихання змінюється з віком тварини.
  Легені мають вигляд довгастих мішечків з тонкими еластичними стінками, в яких розгалужується безліч капілярів. Такі легені не можуть повністю забезпечувати організм киснем. Амфібії не всмоктують повітря, а
                                                                                заковтують. Тварина збільшує об'єм ротової порожнини, і в неї че-
                                                                                рез ніздрі входить повітря. Коли дно ротової порожнини підніма-
                                                                                ється до неба, ніздрі закриваються і повітря проштовхуються через
                                                                                гортань в легені. У легенях відбувається газообмін: кисень прони-
                                                                                кає в капіляри, а вуглекислий газ із крові переходить у повітря, який
                                                                                потім виводиться назовні.
                                                                                Легеневе та шкіряну дихання у земноводних розвинуте
                                                                                неоднаково. У тих, хто більшу частину життя проводить у воді,
                                                                                слабше розвинені легені, а краще шкірний подих. Личинки
                                                                                земноводних дихають зябрами. У деяких хвостатих
                                                                                земноводних зябра зберігаються на все життя.
Кровоносні органи
  З розвитком наземного органу дихання тісно пов'язана і перебудова системи кровообігу. Серце земноводних складається з двох цілком відокремлених передсердь, загального шлуночка і артеріального конуса, від якого відходить загальний стовбур аорти, що розділяє потім на три пари артеріальних судин.
  Передні з них - сонні артерії - несуть кров до голови. Наступні за ними судини носять назву системних дуг аорти. Права і ліва дуги аорти, відсилаючи кожна з потужної артерії до передніх кінцівок, з'єднуються нижче серця в непарну спинну аорту. Остання тягнеться уздовж хребта, посилаючи від себе артерії до різних органів. Від загального стовбура аорти відходять також легенево-шкірні артерії, що несуть кров до легенів і шкірі.
  Венозна кров від передніх відділів тіла збирається у парні передні порожнисті вени, куди відкриваються також дуже характерні для земноводних великі шкірні вени, що несуть артеріальну кров від шкіри. Передні порожнисті вени, як і непарна задня порожниста вена, впадають у праве передсердя.
В задню полу вену збирається кров з задніх відділів тіла. Вона приймає в себе і печінкову вену, що збирає кров від кишечника. Нарешті, у ліве передсердя впадає загальна легенева вена, яка утворилася в результаті злиття парних легеневих вен.
На малюнку:
1 – серце;
2 – судини великого кола кровообігу;
3 – судини малого кола кровообігу.
  Отже, на відміну від риб, у земноводних виникає типовий для всіх наземних хребетних друге коло кровообігу, по якому кров з серця по легеневих артеріях потрапляє в легені і повертається до нього по легеневій вені. При одному колі кровообігу у риб в серці потрапляє тільки венозна кров, а у наземних хребетних і венозна й артеріальна. У зв'язку з цим виникає поділ серця на два відділи: правий - венозний і лівий - артеріальний. У земноводних цей поділ лише часткове і виражається в існуванні двох передсердь. Проте вже в правому передсерді кров змішується, тому що верх-
ні порожнисті вени приносять у нього не тільки венозну кров, а
й що по шкірних венах артеріальну.
  В шлуночку до цієї змішаної крові додається ще порція артері-
альної крові з лівого передсердя. Поділ шлуночка при такому
кровообігу зробило б безцільним шкірне дихання, так як арте-
ріальна кров з шкірних вен надходила б тоді тільки в легені. Від-
сутність перегородки в шлуночку набуває винятково важливу
роль тоді, коли тварина знаходиться під водою і дихає тільки
шкірою.
  Не менш істотне перетворення в кровоносну систему земноводних полягає в тому, що у зв'язку із зникненням зябрового дихання артерії зябрових дуг змінюються і набувають нову функцію. Як показує ембріональний розвиток земноводних, їх легеневі артерії формуються за рахунок артерій четвертої зябрової дуги, артерія третьої зябрової дуги у дорослих безхвостих земноводних зникає, з другої - розвиваються дуги аорти, а з першої - сонні артерії.
Видільні органи
Органи виділення - парні округлі тіла - укладені в спинному відділі стінки тіла, безпосередньо ззаду навколосерцевої порожнини. Видільна система земноводних включає довгасті червоно-бурі нирки, що розташовані в порожнині тіла з боків хребта, сечоводи і сечовий міхур. Що виділяються з крові непотрібні для організму речовини по сечоводу надходять в клоаку, і видаляється назовні.
Нирки пуголовка - найбільш просто влаштовані видільні органи з усіх відомих у хребетних тварин. В залежності від свого місця розташування вони носять назву головних нирок. Головні нирки функціонують тільки у личинок.
Нервова система
  Мозок земноводних має простий пристрій. Він має видовжену форму і складається з двох передніх півкуль, середнього мозку і мозочка, що представляє лише поперечний місток, і довгастого мозку. У земноводних сильніше розвинений передній мозок (далі в еволюції буде спостерігатися саме розвиток переднього мозку), але ще немає кори головного мозку, сірої речовини, нервові клітини розсіяні по всій поверхні. Слабкий розвиток мозочка пов'язано з одноманітністю рухових реакцій земноводних. Спинний мозок розвинений набагато краще, ніж головний.
  В основі поведінки земноводних переважають безумовні рефлекси, а умовні виробляються після тривалого поєднання безумовних та умовних подразників.
  З почуттів більш розвинені зір, слух, нюх. Язик у більшості амфібій добре розвинений і в жаб істотно відрізняється від язика інших хребетних тим, що прикріплений не заднім, а переднім кінцем і може викидатися з рота.
  Зуби пристосовані лише до схоплювання і до утримування здобичі, але не можуть служити для її розжовування.
На малюнку:
1 – головний мозок;
2 – спинний мозок;
3 – нерви.
  Органи чуттів земноводних досить різноманітні, оскільки в них є як органи, характерні для мешканців водойм, так і такі, що притаманні наземним тваринам. Так, у земноводних, як і в риб, є бічна лінія. У жаб вона розвинена лише на стадії личинки (пуголовка), а у видів, які постійно мешкають мохом у водоймах (деякі хвостаті земноводні), зберігається протягом усього життя. А ось очі земноводних пристосовані до функціонування на суходолі: вони допомагають тваринам краще
орієнтуватися в навколишньому просторі і знаходити об'єкти жив-
лення. Але сприймають вони лише предмети, що рухаються. Від пе-
ресихання очі захищені трьома повіками (верхньою, нижньою та
миготливою перетинкою). У земноводних розвинений кольоровий
зір. Очі у жаби опуклі й розташовані над поверхнею голови. Це дає
змогу тварині перебувати у воді й спостерігати за тим, що відбува-
ється поза водним середовищем.
  Органи слуху земноводних здатні сприймати звуки, які поширю-
ються в наземному середовищі. Тому, крім внутрішнього вуха, вони
мають ще й середнє. До його складу входить слухова кісточка й
барабанна перетинка. Вона відокремлює заповнену повітрям порожнину середнього вуха від довкілля. Звукові коливання через барабанну перетинку і слухову кісточку передаються на внутрішнє вухо. Саме там розташовані чутливі клітини, які сприймають звуки. З внутрішнім вухом пов'язаний і орган рівноваги. Чутливі клітини, які слугують смаковими рецепторами, розташовані в земноводних на язиці та
у ротовій порожнині. Чутливі клітини у шкірі земноводних сприймають хімічні речовини,
                        дотик, зміни температури.
Розмноження і розвиток
  Земноводні - різностатеві тварини, у багатьох спостерігається статевий диморфізм. Яєчники самок і самців насінники розташовуються в порожнині тіла.Статеві залози парні. У більшості земноводних запліднення зовнішнє.
  У щойно вилупівшегося пуголовка трав'яної або остромордої жаби частини тіла ще ледь позначені. Голова відділена від тулуба легким перехопленням, а задній кінець витягнутий в коротенький виріст - хвіст. Хвіст оточений нешироким плавником, що йде уздовж спини личинки, весь кістяк якої представлений лише хордою. У цей час личинки ще не здатні активно пересуватися і великими гронами нерухомо висять на порожніх оболонках яєць, з яких вийшли, утримуючись особливим личинковим органом прилипання - підковоподібною присоскою. На ранній стадії розвитку личинка харчується залишковим жовтком, не використаним у яйці під час розвитку зародка. На нижній поверхні голови такої личинки вже ясно позначено ротове впячівання, що прилягає до тонкостінної широкої глотки. Однак, у зв'язку з тим що личинка ще активно не харчується, сполучення між цими двома відділами травної системи немає і ротовий отвір відсутній. Широка глотка переходить в різко звужений стравохід, за яким слідує короткий, не поділений на відділи кишечник. Порожнина травної трубки заповнена жовтком, і тільки на спинній стороні її проходить вузький канал, де кишка з'єднується з зовнішнім середовищем через задній отвір. Ранній розвиток анального отвору пов'язано з тим, що в задній відділ кишки відкриваються протоки видільних органів, які розвиваються і функціонують у пуголовка дуже рано.
Життєвий цикл Амфібій:
1 – пуголовок з хвостом без кінцівок;
2 – пуголовок з хвостом і з однією парою кінцівок;
3 – пуголовок все ще з хвостом і з двома парами кінцівок;
4 – молода жаба з залишком хвоста;
5 – доросла жаба без хвоста.
Екологія земноводних
Амфібії живуть у різних екологічних умовах. Є серед них водні форми, які ніколи не виходять на сушу. Це переважно хвостаті земноводні. Дихають вони як за допомогою зябер, так і за допомогою легенів, підіймаючись на поверхню води і заковтуючи повітря. В окремих представників легені повністю зникають і газообмін відбувається крізь шкіру або слизову оболонку ротової порожнини. Водні форми мають видовжене тіло, довгий хвіст з добре розвиненим плавцем. Кінцівки ж навпаки, розвинені слабо. Більшість амфібій ведуть напівводяний спосіб життя. Розмножуються вони і розвиваються у воді, багато з цих тварин і зимують у водоймах.
Серед земноводних є види, які більшу частину свого життя проводять на деревах. Це переважно жителі вологих тропічних лісів, які і розмножуються на деревах, відкладаючи яйця у дупла та на великі листки, де збирається вода. Наші квакші ведуть деревний спосіб життя, але розмножуються у водоймах.
Восени всі земноводні наближаються до місць зимівлі. Зелені жаби, а також трав'яна зимують у водоймах, збираючись групами у глибоких промерзаючи місцях або зариваючись у мул. Гостроморді жаби і квакші здебільшого зимують на суші, але частина особин може зимувати у водоймах. Ропухи, джерлянки, часникові жаби, тритони, саламандри проводять зиму на суші, забираючись у ями, нори гризунів, під коріння, пеньки та ін. У суворі зими, коли земля глибоко промерзає, велика їх кількість гине. У напівпустинях і пустинях земноводні впадають у літню сплячку. Під час оціпеніння всі життєві процеси дуже сповільнюються.
У неволі при хорошому утриманні зафіксовано таку тривалість життя земноводних: жаби трав'яної - 18, джерлянки - 29, ропухи - 36 років. У природних умовах тривалість життя земноводних коротша і становить 3-6 років.
  Усі земноводні корисні для людини. Живлячись безхребетними, вони помітно знижують чисельність комах - шкідників, кровососів, переносників захворювань людини і тварин. Серед хвостатих земноводних України найпоширенішим є тритон звичайний, чисельність якого досить велика. У його харчовому раціоні переважають комари. Видовий склад кормів червоночеревої джерлянки свідчить про велику її користь для рибного господарства. Вона поїдає ворогів риб. Жаби ставкові також знижують велику кількість цих комах.
Певне значення мають амфібії як кормова база риб, птахів, хутрових звірів. У ряді країн - Франції, Італії, Пд-Сх Азії, Америці - окремих земноводних (саламандр і жаб) використовують у їжу. У США є ферми, де розводять жабу-бика. На світовому ринку 1 кг жаб коштує вдвічі дорожче, ніж 1 кг осетрових риб.
                                                                                Жаби, тритони, аксолотлі є об'єктами медико-біологічних дос-
                                                                                ліджень. На основі вивчення будови в функціонування зорового
                                                                                аналізатора жаби біоніки створили прилад ретинатрон, який на
                                                                                аеродромах разом із радіолокаторами дає змогу добре розріз-
                                                                                няти рухому об'єкти (літаки), стежити за ними.
                                                                                Земноводні можуть завдавати і деякої шкоди: переносити
                                                                                небезпечні хвороби, поїдати мальків риб. У деяких країнах За-
                                                                                хідної Європи у результаті діяльності людини чисельність зем-
                                                                                новодних різко скоротилася. Тому у Польщі, Англії, ФРН та
                                                                                деяких інших країнах ці тварини охороняються законом.
                                                                                Окремі види стали нечисленними і в нашій країні. Повсюдно потребують охорони плямиста саламандра, жаба прудка, ропуха очеретяна, тритони карпатський та
                         гірський які занесені до Червоної книги.
Значення і охорона земноводних
Дякую за увагу!
Джерела
 coolreferat.com
 school.xvatit.com
 bankreferatov.com.ua
 uk.wikipedia.org
 cytoplazma.ru


title: Презентація на тему «Імунітет» (варіант 4)

text:
Імунітет
Роботу виконали
 учениці 9-Б класу
Шепетівського НВК№1
Столярчук Віра і Михайлова Галина
Ілля Ілліч Мечников
Фагоцитоз
Фагоцито́з (від грец. φάγος «пожирач» і грец. κύτος «оболонка, вмістище, клітина») — активне захоплення і поглинання мікроскопічних сторонніх об'єктів (бактерії, фрагменти клітин) і твердих частинок одноклітинними організмами або деякими клітинами багатоклітинних тварин і перетравлення їх. Фагоцитоз складається з послідовних стадій: наближення об'єкта фагоцитозу фагоцита, атракції — розташування об'єкта на поверхні фагоцитуючої клітини, поглинання і перетравлення.
Механізм імунітету
Фагоцитоз- захоплення і перетравлювання бактерій.
Імунітет
Імуніте́т (з латин. вільний, захищений) — це сукупність захисних механізмів, які допомагають організму боротися з чужорідними чинниками: бактеріями, вірусами, сторонніми тілами тощо. Здатність живих організмів протистояти дії агресивних агентів, зберігаючи свою цілісність і біологічну індивідуальність.
Імунітет
Клітинний
Гуморальний
(фагоцитоз)
(антитіла)

Т - клітини
   - кілери
В - лімфоцити,
що розпізнають
антиген

еритроцит
лейкоцит

бактерія

Кровоносна судина
Клітинний  імунітет
Утворюються лімфоцити:
 в червоному кістковому мозку -  В -лімфоцити, а в тимусі - Т-лімфоцити.
Т- і В- - лімфоцити переносяться кров’ю в периферичні органи, де дозрівають і виконують свої функції.
Центральна іммунна система
Органи імунної системи людини
Периферична імунна система
Мигдалини розміщені кільцем в слизовій оболонці глотки, оточують місце входу в організм повітря та їжі.
Лімфатичні вузли  розміцені на межі з внутрішнім середовищем - в слизових оболонках дихальних шляхів, стравоходу, сечовидільних та статевих канальців, а також в шкірі.
В селезінці лимфоцити роспізнають чужорідні тіла в крові, що «фільтруються» цим органом.
В лимфатичних вузлах «фільтруєтся» лімфа.
ВИДИ
ІМУНІТЕТУ

природний

Штучний
Вроджений
(пасивний)
Набутий
(активний)
Пасивний
Активний
Успадковується
дитиною
від
матері
З’являється
після інфекційної
хвороби
З’являється після вакцинації
З’являється  при дії
лікувальної сироватки

Інфікування стимулює утворення антитіл
Природний імунітет
збудник
інфекції
(набутий)
Штучний імунітет
(активний)
вакцина,
ослаблені
патогени
збудник
інфекції
Вакцинація
Вакцинацію (від лат. «vassa» - корова) увів в практику в 1796 році англійський лікар Едуард Дженнер, зробивши перше прививку «коров’ячої віспи» 8-річному хлопчику Джеймсу Фіпсу.
Вакцини
Вакцини (лат. vacca — корова) — препарати, що складаються з ослаблених, вбитих збудників хвороб чи продуктів їхньої життєдіяльності. Ці специфічні речовини дістали назву від противіспяного препарату, виготовленого з вірусу коров'ячої віспи. Метод щеплень за допомогою вакцин називають вакцинацією, або імунізацією.
Материнські антитіла через плаценту потрапляють у плід або передаються немовляті з молоком матері
Природний імунітет
(вроджений)
антитіла
матері
збудник
інфекції
Тимчасовий імунітет дорослого
Штучний імунітет
(пасивний)
сироватки
готові захисні
речовини
(антитіла)
збудник
інфекції
Особливістю
імунної системи
є - здатність її
головних клітин - лімфоцитів -
розпізнавати
генетично "своє" і "чуже"
Т-лімфоцити
Т-лимфоцити
(утворюються в кістковому мозку, дозрівають в тимусі).
Т- кіллери
(убивці)
Збільшення кількості Т-клітин
Т- клітини пам’яті. Існують багато років. При потребі швидко мобілізуються
Клітинний
імунітет
Знищений мікроорганізм
В-лімфоцити
В-лимфоцити
(утворюються  в кістковому мозку, дозрівають в лімфі).
Дія антигена
Плазматичні клітини

Клітини пам’яті
Гуморальний імунітет
Набутий імунітет
Твій захист  в твоїх руках!
Ми обираємо ЖИТТЯ!


Презентація на тему «Мохи»


Презентація на тему «Віруси» (варіант 10)


title: Презентація на тему «Профілактика та лікування вірусних інфекцій»

text:
Профілактика та лікування вірусних інфекцій
Підготували учениці 10-Б класу Бровкіна А., Кулінічева Н., Новіцька А..

Імунітет – це здатність організму захищатися від генетично чужорідних тіл і речовин.
Центральні органи імунної системи людини:
кістковий мозок та тимус,
а периферичні органи – це
лімфатичні вузли, мигдалини, селезінка, апендикс.

Імунітет може бути:
специфічним (набутий) – розвивається тоді, коли організм видужав від інфекційного захворювання або якщо був штучно введений антиген – вакцина або ж сироватка;
 неспецифічним (вроджений) – від народження в організмі є антитіла до деяких хвороб.Він допомагає боротися з вірусом, незалежно від його видової належності та слугує головним бар'єром для захворювань з коротким латентним періодом;
спадковий – обумовлений захисною функцією ряду тканин, наприклад, шкіри, слизових оболонок.

Шляхи поширення вірусних захворювань
Харчовий шлях – вірус потрапляє із забрудненими продуктами харчування і водою (вірусний гепатит А, Е та ін.).
Парентеральний шлях (через кров) – відбувається внаслідок застосування заражених хірургічних інструментів або шприців, трансплацентарно від матері до дитини, при незахищеному статевому контакті. (вірус гепатиту В, сказу, ВІЛ).
Дихальний шлях (повітряно-крапельний механізм передавання) – потрапляє до організму людини разом із вдихуваним повітрям (вірус грипу, вітряної віспи).
Контактний шлях – вірус потрапляє на шкіру людини під час прямого контакту (потискання рук) або через інші предмети (дверні ручки, посуд, рушники, іграшки, телефон, тощо)

        Оскільки віруси є внутрішньоклітинними паразитами, то ліків, які
були б дієвими проти них і водночас безпечними для всіх клітин організму хазяїв,
поки що не знайдено. Отже, на сьогодні головним напрямом антивірусної
стратегії є запобігання вірусних інфекцій.
       Профілактика інфекційних хвороб – це система
комплексних засобів, які включають:
запобігання появі інфекційних захворювань;
обмеження поширення інфекційних захворювань;
ліквідацію конкретних інфекційних хвороб шляхом створення в людини імунітету до них.

До профілактики вірусних захворювань належать:
діагностика – проведення вірусологічних та інших досліджень для виявлення та ідентифікації збудників хвороб;
 застосування спеціальних лікувально-профілактичних засобів, що попереджають зараження людини і підвищують природну стійкість до вірусів;
імунопрофілактика – попередження певних інфекційних хвороб шляхом проведення імунізації - створення штучного імунітету.

Механізм створення стійкості до вірусних інфекцій на прикладі вірусу віспи корів

Вірус потрапляє до організму
Деякі види лімфоцитів розпізнають його поверхневі білки як невластиві людині, тобто антигени
В-лімфоцити виробляють  специфічні білки – антитіла, або імуноглобуліни
Вони нейтралізують антигени
Антитіла вводять у дію механізми імунної пам'яті, яку забезпечують Т-лімфоцити
При повторному потраплянні в організм певного антигену швидко утворюється велика кількість антитіл, які припиняють розвиток захворювання

Для надбання штучного активного імунітету застосовують вакцини (ослаблені збудники хвороби) декількох типів:
Живі – вакцини, що містять послаблені вірусні частинки, які здатні проникати до клітин організму, але втратили патогенність;
Убиті (інактивовані) - вакцини, у складі яких є віруси, оброблені токсичними речовинами або рентгенівським випромінюванням.
Субодиничні – вакцини, до складу яких входять не цілі вірусні частинки, а тільки окремі вірусні білки.
    Отже, спільним для всіх вакцин є наявність вірусного
білка, який розпізнається імунною системою хазяїна як
антиген, стимулюючи вироблення відповідних антитіл.

   Для надбання  штучного пасивного імунітету  до
організму вводять сироватки - готові захисні речовини (антитіла).
     Антитіла – це неспецифічні білки імуноглобуліни (y-глобуліни),
які утворюються в організмі тварин, людей під впливом
антигенів і містяться переважно в сироватці крові, а також в
слині, сльозах, поті тощо.

                        Профілактика ГРВІ

      Доведено, що вакцинацію проводити важко, оскільки хворобу викликають надто багато
вірусів, і ці віруси швидко змінюються. Створення вакцини, ефективної для широкого кола
інфекцій дихальних шляхів, є дуже малоймовірним.
Єдиним ефективним шляхом профілактики ГРВІ є фізичне попередження розповсюдження вірусів, головним чином, миття рук і користування масками для обличчя; в лікувальних закладах також носять халати й одноразові рукавички.
Ізолювати інфікованих осіб неможливо, тому що хвороба дуже розповсюджена, а симптоми не специфічні.
Додавання цинку може бути ефективним для зменшення частоти респіраторних інфекцій у людини.
Плановий додатковий прийом вітаміну С не знижує ризик або тяжкість гострих респіраторних вірусних захворювань. Вітамін С може скоротити тривалість ГРВІ.

                               Профілактика грипу:
        повноцінне харчування з включенням вітамінів у природному вигляді (перш за все, свіжі фрукти і овочі);
Загартовування та часте провітрювання приміщень;
достатня кількість сну, регулярне чергування праці та відпочинку, щоденне вологе прибирання;
вживання загальнозміцнюючих та тонізуючо-імуномодулюючих препаратів та препаратів цілеспрямованої імуностимулюючої дії.
Високоефективними є рекомендації загального санітарно-гігієнічного спрямування, зокрема:
часто мити руки з милом;
носіння маски в осередку інфекції або при перших проявах застуди чи ГРВІ;
прикривати ніс та рот хустинкою (або одноразовими серветками), особливо при кашлі та чиханні;
широко застосовувати засоби народної медицини (попередньо проконсультувавшись з лікарем), оксолінову мазь.
Традиційним способом попередження захворювання грипом є вакцинація. Вона
здійснюється відповідною провідному штампу протигрипозної вакциною і містить, як
правило, антигени трьох штамів вірусу грипу, які відбираються на основі
рекомендацій ВООЗ.
        (Важливо знати, що вакцинація здійснюється тоді, коли епідеміологічний прогноз свідчить про доцільність масових заходів (зазвичай, в середині осені). Можливе і друге щеплення в середині зими).

                                   Профілактика гепатиту
підвищення санітарної культури населення;
покращення санітарно-гігієнічних умов життя;
сурове дотримання норм і правил водопостачання;
якісне знезараження та утилізація стічних вод і твердих викидів;
дотримання санітарних умов приготування їжі, особливо в колективах та в системі громадського харчування.
   Специфічна профілактика гепатиту А - найбільш реальним засобом є вакцинація населення.
   Профілактика гепатиту В:
дослідження усіх донорів крові, органів, тканин, сперми на наявність трансаміназ;
переливання тільки обстеженої консервованої крові;
Вакцинація (Наказом МОЗ України №48 від 03.02.2006 року щеплення проти гепатиту В ділиться на три розділи: 1. щеплення за віком; 2. щеплення за епідпоказаннями; 3. щеплення які рекомендовані).
   Термінові заходи профілактики зараження вірусу гепатиту С, як і іншими вірусами з парентеральним механізмом передачі, передбачають:
при потрапляні крові, або іншої біологічної рідини пацєнта на відкриті ділянки шкіри медичного персоналу їх необхідно ретельно відмити в проточній воді з милом, а потім цю ділянку шкіри обробити одним із антисептиків (70 % р-н спирту, 3% р-н перекису водню, стеріліум, йодобак, кутасепт Г,Ф, тощо);
у разі порізу чи проколу шкіри гострим інструментом необхідно негайно здоровою рукою передавити ділянку руки вище травмованого місця, видавити з неї кілька краплин крові, а потім рану ретельно промити проточною водою з милом і обробити одним із антисептиків;
при потрапляні крові в очі іх необхідно ретельно промити проточною водою, а потім закапати 1-2 % розчином борної кислоти, або розчином альбуциду натрію.
До того ж як і з гепатитом В треба слідкувати за складом донорської крові, стерильністю медичних інструментів та шприців.

                 Профілактика ВІЛу
Наразі НЕМАЄ ВАКЦИНИ проти ВІЛу, тож головною зброєю у боротьбі з ним є профілактика:
приймати правильні щодо свого здоров'я рішення, намагатися протистояти таким факторам ризику, як потреба експериментувати, самоутверджуватись під тиском з боку однолітків та наркодільців;
уникати випадкових статевих контактів, бо чим більше сексуальних партнерів, тим вищим є ризик інфікування. Застосування презервативів значно знижує можливість інфікування партнера не тільки ВІЛ, але й збудниками венеричних захворювань, вірусних гепатитів. Купуючи презервативи, слід звертати увагу на строки їхньої реалізації та наявність спеціальної змазки, що засвідчує напис в анотації - проти інфекційних хвороб (іnfections diseases prevention) чи АНТИСНІД. Рекомендується вживати латексні презервативи;
сексуальні стосунки з особами, що вживають наркотики, здебільшого неконтрольовані і вже тому небезпечні. За даними статистики 30 - 50 % осіб, що вживають наркотики ін'єкційним шляхом, інфіковані ВІЛ отож, вірогідність інфікування надзвичайно висока;
 пам'ятати, що венеричні хвороби сприяють поширенню ВІЛ, а тому їх потрібно терміново лікувати;
 не застосовувати вже використані, брудні шприци та голки , медичні інструменти. Для кожної ін'єкції слід використовувати одноразовий стерильний шприц та голку, а якщо це неможливо, то кип'ятити шприци багаторазового вживання чи промивати їх дезрозчином;
 важливо знати, що вагітні ВІЛ-інфіковані жінки можуть запобігти народженню хворої на ВІЛ-інфекцію дитини, якщо вони якнайраніше звернуться в жіночу консультацію, для проведення профілактичного лікування.

                                   Противірусні ліки
 Якщо імунна система організму не здатна протистояти
вірусній інфекції, розпочинається захворювання.
Для боротьби з вірусними інфекціями використовують або
природні сполуки (зокрема, інтерферон), або близькі за дією
до природних синтезовані препарати.

Інтерферон пригнічує розмноження більшості вірусів у клітинах
організму-хазяїна.

                      Інгібітори

це так звані пригнічувачі вірусних ферментів.
 Такі препарати здатні зв'язуватися виключно з активним
центром білка-ферменту вірусу та пригнічувати його активність.
Застосування пригнічувача ферменту, який забезпечує синтез білків ВІЛу,
дало змогу продовжити життя хворим на багато років.

Пам'ятайте!

                     ПАМ’ЯТАЙТЕ!!!
        Лікування ГРВІ та грипу — складна проблема, тому його
має визначати лікар. Не варто займатись самолікуванням,
оскільки це небезпечно. Для лікування грипу можуть
використовуватись тільки лікарські препарати із доведеною
активністю проти вірусу грипу, лише вони здатні вплинути
на вірус грипу: припинити його розмноження в організмі.

Щеплення, що є обов'язковими в Україні

   Отже, слідкуйте за своїм здоров'ям  і
агітуйте оточуючих піклуватися про їхнє, адже
воно є найнеобхіднішим для життя!


title: Презентація на тему «Вивихи, розтягнення, переломи. Перша допомога»

text:
Вивихи, розтягнення, переломи. Перша допомога
ВИВИХ

    Вивих - це пошкодження суглобів. Зазвичай вивихи відбуваються при різких рухах, протиприродних суглобу.

За часом:
свіжі — до 3-х діб після травми;
несвіжі — від 3-х діб до 3-х тижнів;
застарілі — більше 3-х тижнів.

Особливі види вивихів
Звичний вивих
Невправний вивих
Ознаки вивиху:
 різкий біль;
 неможливість проводити кінцівкою нормальних рухів;
зміна кольору;
припухлість.
Перша долікарська допомога
прикладення холоду
фіксація

РОЗТЯГНЕННЯ

Розтягнення - це пошкодження м'яких тканин (м'язів, нервів, сухожиль, зв'язок) без порушення їх цілісності.

За ступенем тяжкості:
І ступеня
ІІ ступеня
ІІІ ступеня
Ознаки:
біль
припухлість;
порушення рухів в суглобі;
крововилив в м'які тканини;
при доторканні до місця розтягування з'являється болючість;

Перша долікарська допомога
прикладення холоду
забинтовування
ПЕРЕЛОМИ
Перелом- це порушення цілісності кістки. Тобто    розлом або тріщина.

    Залежно від просторової орієнтації відламків розрізняють зміщення:
• по довжині
• по ширині
• під кутом
ротаційні

 Класифікація переломів в залежності від висоти розташування:

• переломи в нижній
   третині кістки
• у середній третині
• у верхній третині.

 За ступенем відламків виділяють переломи:

• багатовідламкові
• великовідламкові

 В залежності від напрямку площини зламу розрізняють:

 Класифікація переломів за наявністю зміщення:

• переломи без зміщення уламків
• переломи зі зміщенням.

Класифікація переломів в залежності від пошкодження шкірних покривів:
 Відкриті                                   Закриті

1) Відкриті
   • первинновідкриті
   • вторинновідкриті

2) Закриті
   • неповні
   • повні

Ознаки:
сильні болі;
порушення рухової функції кінцівки
деформація кінцівки
Перша долікарська допомога
накласти шину
надати високе становище
накласти холодний компрес


title: Презентація на тему «Різноманітність водоростей»

text:
Різноманітність водоростей.
 Зелені, діатомові, бурі та червоні водорості

Зелені водорості
      До відділу Зелені водорості відносять близько 15 тисяч видів одноклітинних, колоніальних і багатоклітинних рослин, які живуть у прісних і солоних водоймах, у морях та океанах, у ґрунті, на стовбурах дерев, на поверхні снігу та льоду.
       Серед пігментів, що є в їхніх клітинах, переважає хлорофіл, який надає цим водоростям зеленого забарвлення.
        Зелені водорості запасають крохмаль.
        Розмножуються нестатево, вегетативно та статево.
Хламідомонада
Ульва
Водяна сіточка
Дуналієла
Хлорела
Спірогіра

Спірогіра
Вольвокс
Кладофора
        Зелені водорості є основою для живлення багатьох мешканців прісних водойм.
        Деякі види, наприклад, морський салат,  споживає людина.
        Частина видів використовується для лабораторних і космічних досліджень.
         Найхарактернішими їх представниками, поширеними в Україні, є хламідомонада, хлорела, вольвокс, дуналієла, ульва та ін.

Хара

Зелені водорості
Ацетабулярія
Діатомові водорості
      До відділу Діатомові водорості відносять близько 15 тисяч видів одноклітинних і колоніальних рослин, характерною ознакою яких є наявність на поверхні талому кремнистого панциру. Панцир складається з двох частин, які налягають одна на одну.
     Чимало діатомових водоростей здатні виділяти слиз. За допомогою слизу водорості утворюють слизові трубки, ніжки для прикріплення до дна водойми чи підводних предметів, а також об'єднуються в колонії.
      Живуть скрізь: у прісних і солоних водоймах, на каменях і скелях, на болотах, на ґрунті та в ґрунті, у снігу і на льоду

Діатомові
водорості
Планктоніела
Лікмофора
Піргодіскус
Пінулярія
Гомфонема
Трицератіум
Пентакрінус
Навікула
Розмножуються статево і вегетативно.
Найпоширенішими представниками є пінулярія, навікула, цимбела

Бурі водорості
     Бурих водоростей налічується близько   1,5 тис. видів.
     Це  найбільш високоорганізований відділ нижчих рослин.
      Слань багатоклітинна, бурого кольору, розміри варіюють від частки міліметра до 50 метрів.
      Прикріплюються до субстрату ризоїдами.
      Розмножуються вегетативно, спорами чи зооспорами і статево. Характеризуються чітким чергуванням поколінь.
      Бурі водорості відкладають запасну речовину ламінарин.

Фукус
Ламінарія

Бурі водорості
     Бурі водорості майже виключно морські рослини, живуть навіть у північних морях, на глибинах до 200 м.
      Утворюють уздовж берегів підводні зарості.

Саргасум

Падіна
Ектокарпус
Червоні водорості або багрянки
     Багрянки (близько 4 тис. видів) – це виключно багатоклітинні організми, поширені переважно в солоних водоймах.
     Мають розгалужений талом рожево-червоного кольору. Клітини у них одно -  чи багатоядерні, хлоропласти звичайно численні.
      Червоні пігменти дозволяють цим водоростям вловлювати слабке світло на глибині 200-250 м.
      У багрянок відсутні джгутикові стадії.
Порфіра
Делесерія

Червоні водорості або багрянки

Дазія
Цераміум
червоний
Каллітамніон
      Червоні водорості відкладають у цитоплазмі запасну речовину –
багрянковий крохмаль (за хімічною будовою подібний до глікогену).
      Розмножуються вегетативним, нестатевим та статевим способами.
Спираючись на матеріал підручника, заповніть таблицю.

Порівняльна характеристика різних відділів водоростей


title: Презентація на тему «Перша медична допомога» (варіант 1)

text:
Перша медична допомога
Кушнерьова Т., Філь А.
Що таке перша медична допомога?
Перша медична допомога (ПМД) — комплекс негайних заходів, які проводяться людині, що раптово захворіла або постраждала від дії зовнішніх факторів до її передачі під опіку медичному персоналу.
Міжнародний символ першої медичної допомоги
Невідкладна медична допомога
	Не дивлячись на те, що всі люди знають про потенційні небезпеки і всіляко намагаються їх уникнути – нещасні випадки все ж таки трапляються. Причиною може бути власна неуважність, втома, переоцінка власних сил, недостатня підготовка.
Коли трапляється нещасний випадок, час не на вашому боці
	Постраждалому треба якнайшвидше надати ефективну допомогу, від якої часто залежить не тільки  тривалість та важкість процесу відновлення його здоров’я, а можливо навіть і життя людини.
	Тому, щоб діяти ефективно в таких ситуаціях, необхідно пригадати головні принципи ПМД.
1. “Не панікуйте”
	Незалежно від того чи в людини зупинилося серце, чи  просто біжить кров з глибоко порізаного пальця, люди, які стали свідками таких випадків, можуть піддатися паніці та діяти неадекватно. Завжди зберігайте спокій та здоровий глузд,  не піддавайтеся паніці оточуючих та самі не створюйте її.
2. “Припиніть дію ушкоджуючого фактору”
	Якщо ви стали свідком нещасного випадку, перше що треба зробити  - припинити дію ушкоджуючого фактору – витягти з води, відтягти  від електричного струму, загасити одяг, припинити дію газів, підвищеної температури, холоду та таке інше.
3. “Визначте, хто тут головний”
Якщо ви не медик, з’ясуйте чи немає їх серед оточуючих. Якщо ви виявились найкваліфікованішим – беріть ситуацію під свій контроль.
Ваші дії повинні бути впевненими, рішучими, накази чи прохання чіткими та зрозумілими. Ваша впевненість заспокоїть постраждалого, передасться всім іншим і  убезпечить вас від купи безглуздих та непотрібних порад оточуючих.

4. “Подбайте про безпеку!”
	Порятунок постраждалого не повинен наражати на небезпеку вас, інших рятівників, саму жертву чи будь-кого з оточуючих. Якщо постраждалого можна перевести/перенести в більш безпечне місце, зробіть це в першу чергу. Використовуйте медичні рукавички для надання ПМД.
 5. ”Передайте постраждалого під опіку кваліфікованого медичного персоналу!”
	Передати жертву професіональним медикам по суті ваше головне і єдине завдання, зробивши при цьому все від вас залежне, щоб процес подальшої допомоги був найбільш ефективним.
У випадку відмови надавати першу допомогу не можна.
Можна надавати першу медичну допомогу дитині до 14 років, коли вона перебуває сама, а при наявності близьких треба запитати в них згоди.
Обстежувати і надавати допомогу постраждалому треба у такій послідовності:
Станції швидкої допомоги
	Для надання першої медичної допомоги створюються спеціальні медичні заклади —станції швидкої допомоги та пункти невідкладної допомоги (травматологічні, стоматологічні та ін.)
	На станціях швидкої допомоги є спеціалізовані машини (реанімобілі), які оснащені сучасним обладнанням, що дозволяє надавати висококваліфіковану лікарську першу допомогу. Лікарі та фельдшери, які обслуговують ці машини, на шляху слідування у стаціонар
роблять хворому переливання крові або кровозамінників,
 здійснюють зовнішній масаж серця або штучне дихання за допомогою спеціальних апаратів,
дають наркоз,
вводять протиотруту та інші лікарські препарати.
	Людина, що надає допомогу, повинна чітко відрізняти непритомність від  смерті. При виявленні мінімальних ознак життя необхідно негайно розпочати оживляння та надання першої допомоги.

Ознаками життя є:
наявність  серцебиття. Серцебиття визначають рукою або вухом на грудній клітці у ділянці лівого соска.
наявність пульсу на артеріях.  Пульс  визначають на шиї (сонна артерія), у ділянці променевозап'ясткового суглоба (променева артерія), паху (стегнова артерія);
наявність  дихання. Дихання визначають за рухами грудної клітки та живота, зволоженням дзеркала, яке прикладають до носа та рота постраждалого, рухами шматочка вати або бинта, які підносять до носових отворів;
наявність реакції зіниць на світло. Якщо освітити око пучком світла (наприклад, ліхтариком), то спостерігається звуження зіниць — позитивна реакція зіниці. При денному освітленні цю реакцію можна перевірити так: на деякий час закривають око рукою, потім швидко відводять руку убік, при цьому буде помітно звуження зіниці.

	Для зупинки  кровотечі, накладання пов'язки на рану, закриття опікової поверхні при термічних опіках  та обробки шкіри при хімічних опіках та ін. виникає необхідність зняти з постраждалого одяг.
При пошкодженні верхніх кінцівок одяг знімають спочатку зі здорової руки. Потім, притримуючи пошкоджену руку, обережно стягуючи рукав, знімають з неї одяг. Якщо постраждалий лежить на спині та посадити його неможливо, то одяг з верхньої половини тулуба та рук знімають у такій послідовності:
Обережно витягають задню частину сорочки (сукня, пальто та ін.) до шиї та через голову переводять на груди, потім витягують із рукава здорову руку.
У останню чергу вивільняють ушкоджену руку, стягуючи (не вивертаючи) з одягу за рукав.
З нижньої частини тіла одяг знімають у аналогічній послідовності.
При сильних кровотечах та тяжких опіках одяг не знімають, а розрізають.

Іммобілізація
Найчастішим та основним прийомом першої медичної допомоги є іммобілізація — створення нерухомості ушкодженої частини тіла. Іммобілізація заспокоює біль та є протишоковим засобом, особливо при  переломах кісток та суглобів, попереджує зміщення країв рани та слугує захисним засобом від проникнення інфекції до рани.
Не можна:
Вивихнуту руку не можна вправляти самим, а зламані кістки не можна самим суміщати чи накладати шину.
При втраті свідомості не треба ляскати по щоках, підносити до носа нашатирний спирт і плескати в обличчя холодну воду.
Не радити постраждалому при кровотечі з носа відкинути голову назад або лягти, не можна затикати ніс ватою.
При серцевому нападі не можна давати корвалол, валідол.


title: Презентація на тему «Око» (варіант 3)

text:
Око

О́ко— парний сенсорний орган (орган зорової системи) людини і тварин, що володіє здатністю сприймати електромагнітне випромінювання в видимому діапазоні довжин хвиль і забезпечує функцію зору. Крізь очі надходить ≈ 90% інформації з навколишнього світу.
Око міститься в очній ямці черепа (орбіті). Воно складається з двох частин: очного яблука і допоміжного апарата ока. Очне яблуко має кулясту форму, що дозволяє йому рухатись у межах очної ямки.
Будова ока
Сприйняття світла
Багатоколірність сприймається завдяки тому, що колбочки реагують на певний спектр світла ізольовано. Існує три типи колбочок. При ізольованій дії хвиль різної довжини колбочки кожного типу збуджуються неоднаково. Внаслідок цього кожна довжина хвилі сприймається як особливий колір. Колбочки першого типу реагують переважно на червоний колір, другого — на зелений і третього — на синій. Ці кольори називають основними. Наприклад, коли ми дивимося на райдугу, то найпомітнішими для нас є основні кольори (червоний, зелений, синій).

Оптичним змішуванням основних кольорів можна одержати всі кольори та їхні відтінки. Якщо всі три типи колбочок збуджуються водночас і однаково, виникає відчуття білого кольору.

У деяких людей колірний зір порушений. Порушення колірного зору називають дальтонізмом (від прізвища англійського вченого Джона Дальтона, який у 1795 р. уперше описав це явище). Це переважно розлад сприймання червоного і зелених кольорів через відсутність певних типів колбочок у сітківці ока. Люди, які страждають на дальтонізм, не можуть працювати водіями, льотчикам тощо. Дальтонізм не лікується.
Далекозорість
Далекозорість — це вада зору, у разі якої фокус оптичної системи ока в спокійному (ненапруженому) стані розташований за сітківкою. Це відбувається тому, що в разі далекозорості кут заломлення світлового пучка в оптичній системі ока виявляється меншим, ніж у людини з нормальним зором. Зображення предметів на сітківці також буде нечітким, розмитим.
  Відстань найкращого зору в разі далекозорості більша, ніж 25 см, тому, роздивляючись предмет у руках, людина відсуває його від очей. Далекозорість коригується носінням окулярів зі збиральними лінзами
Короткозорість
 Короткозорість — це вада зору, у разі якої фокус оптичної системи ока в спокійному (ненапруже-ному) стані розташований перед сітківкою .Це відбувається тому, що в разі короткозорості кут заломлення світлового пучка в оптичній системі ока виявляється більшим, ніж у людини з нормальним зором. Тому зображення предметів на сітківці є нечітким, розмитим.
  Відстань найкращого зору в разі короткозорості менша від 25 см. Саме тому короткозора людина, щоб роздивитися предмет у руках, підносить його близько до очей. Короткозорість коригується носінням окулярів із розсіювальними лінзами
          Колір очей


title: Презентація на тему «Способи розмноження рослин»

text:
Способи розмноження рослин
Презентацію підготувала учениця 11 класу Циганок Наталія
Одна з обов’язкових властивостей живого організму – відтворення потомства, тобто здатність однієї особини дати початок цілій серії собі подібних дочірніх  особин. Існує два способи розмноження: статеве й нестатеве.

Вегетативне розмноження
Вегетативне розмноження здійснюється частинами талона,кореня,стебла, листка. Воно засноване на здатності  рослин до регенерації – відновленню цілого організму з його частинами.

У одноклітинних рослин(водорості,бактерії) вегетативне розмноження відбувається шляхом ділення клітини; у колоніальних і нижчих багатоклітинних -  шляхом розчленування талома на частини, у грибів - за допомогою  спеціалізованих  одноклітинних утворень: хламідоспор .

У вищих спорових рослин вегетативне розмноження здійснюється частинами кореня,стебла,листка або їх видозмінами-кореневищами,бульбами,вивідковими бруньками. На основі природнього вегетативного розмноження в практиці сільського господарства розроблені різноманітні способи штучного вегетативного розмноження овочевих,плодових і декоративних рослин.

                      Типи розмноження
Власне безстатеве розмноження

Власне безстатеве розмноження здійснюється  спеціалізованими клітками-спорами або зооспорами

Статеве розмноження
Суть статевого розмноження полягає у формуванні рослиною  спеціалізованих клітин- гамет(n), у попарному їхньому злитті(копуляція) і утворенні зиготи(2n), з якої виростає нова рослина.
Гамета- статева клітина,ядро якої   містить гаплоїдне число хромосом.
Гамети, що копулюють,можуть різнитися між собою за структурою,але обов’язково будуть відрізнятися фізіологічно. У результаті злиття гамет у новому  організмі поєднуються материнська й батьківська спадковості. Якщо гамети,що копулюють,однакові за формою,величиною і рухливістю,їх називають ізогаметами, а статевий процес – ізогамним. Якщо гамети однакові за формою , але жіноча гамета більша і менш рухлива, чим чоловіча,їх називають гетерогаметами,а статевий процес –гетерогамним.
Статевий процес називають оогамним , коли жіноча гамета велика ,куляста,нерухлива(яйцеклітина),а чоловіча дуже маленька й рухлива(сперматозоїд). Гамети формуються в спеціальних органах, що називаються гаметангіями: чоловічі – в антеридіях, жіночі -  у нижчих спорових  в оогоніях, а у вищих – архегоніях.  У нижчих рослин гаметангії, як і спорангії, одноклітинні, а у вищих-багатоклітинні.
Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Прокаріоти»

text:
Прокаріоти

Термін «прокаріоти, або доядерні» об'єднує групу одноклітинних живих організмів, які не мають чітко оформленого ядра та інших внутрішньоклітинних мембранних органел.
Така структура прокаріотів відрізняє їх від еукаріотів(ядерних організмів), які мають клітинні ядра і можуть бути як одноклітинними, так і багатоклітинними. Різниця між структурою прокаріотів та еукаріотів найбільша серед груп організмів. Більшість прокаріотів - бактерії, і ці два терміни раніше розглядалися як синоніми.Проте,в 1990 році американський вченим Карлом Воузом був запропонований поділ прокаріотів на:
Бактерії
Археї
 (Система поділу на еукаріотів, бактерій та архей зараз вважається визнаною та називається Системою трьох доменів. )

Бактерія
Архея
Різновиди
Організми поділяють на автотрофні та гетеротрофні - в залежності від того, яке джерело вуглецю вони використовують: неорганічне з'єднання (діоксид вуглецю) або різноманітні органічні речовини. Таким чином, можна виділити чотири типи харчування. Серед бактерій зустрічаються представники всіх чотирьох типів.
Найбільшу групу утворюють хемогетеротрофні бактерії. Бактерії цього типу отримують енергію з надходять з їжею хімічних сполук. Вони здатні використовувати безліч різних речовин. Серед хемогетеротрофних бактерій можна виділити три основні групи, а саме сапротрофи, мутуалісти і паразити.

Сапротрофи представлені організмами, витягати живильні речовини з мертвого розкладаючогося матеріалу. Для розкладання органічного матеріалу сапротрофи виділяють на нього ферменти. Таким чином, перетравлювання їжі у них відбувається поза організмом. Утворені при цьому розчинні продукти надходять в тіло сапротрофи і там асимілюються.                                                                                Сапротрофні бактерії і гриби складають групу     редуцентів. Їм належить важлива роль у розкладанні органічного матеріалу і повернення елементів у біогеохімічні кругообіги. Вони утворюють гумус з тваринних і рослинних залишків, але при цьому вони здатні і завдавати шкоди, руйнуючи потрібні людині матеріали, особливо харчові продукти.
Мутуалізмом (або симбіозом) називають будь-яку форму тісномого взаємозв'язку між двома живими організмами, вигідною для обох партнерів. Прикладом бактеріального мутуалізму може служити Rhizobium - бактерія, здатна фіксувати азот і живе в кореневих бульбочках бобових рослин, наприклад гороху і конюшини, або Escherichia coli, що мешкає в кишечнику людини і, ймовірно, що поставляє людині вітаміни групи В і К.
Паразитом називають будь-який організм, який живе всередині тіла або на тілі іншого організму (хазяїна), від якого він отримує їжу і, як правило, притулок. Господарями можуть служити представники самих різних видів, причому паразити завдають відчутної шкоди своїм господарям. Паразити, які викликають хвороби, називають патогенами. Одні паразити, звані об. штатними, можуть жити і рости тільки в живих клітинах. Інші, звані факультативними, заражають господаря, викликають його загибель і потім живуть на його рештках як сапротрофи. Паразити відрізняються надзвичайною розбірливістю в їжі, оскільки вони потребують «допоміжні фактори росту», які не здатні синтезувати самі, але можуть отримувати тільки від своїх господарів.
Будова
Розміри клітин прокаріотів становлять кілька мікрометрів, тому побачити їх можна тільки за допомогою мікроскопа. Клітини прокаріотів мають характерну будову. Цитоплазма прокаріотів відмежована від зовнішнього середовища мембраною. Але клітини позбавлені ядерної оболонки, а носієм спадкової інформації є одна молекула ДНК. Тому робота генів регулюється через метаболічні сполуки. Особливістю прокаріотів є те, що ці організми здатні обмінюватися генами безпосередньо між собою або з допомогою вірусів-бактеріофагів. Одна велика кільцева молекула ДНК, що містить геном прокаріотів, розташована приблизно в центральній частині клітини.
Прокаріоти не мають мітохондрій, але у них присутні в структурі джгутики для пересування, плазміди, газові вакуолі. Тільки у ціанобактерій в цитоплазмі є особливі структури - хлоропласти, в яких відбувається фотосинтез. Форма клітин прокаріотів різноманітна. Вони можуть мати вигляд прямих або вигнутих паличок, кульок. У більшості випадків у природних умовах клітини прокаріотів зібрані в групи і утворюють колонії, схожі на грона, нитки, тощо. Бактерії можуть бути нерухомі або рухатися за допомогою джгутиків.

Щось?
При розмноженні прокаріотів відбувається розподіл клітини навпіл, іноді брунькування. Прокаріоти розмножуються з величезною швидкістю. Так, при сприятливих умовах їх клітини діляться кожні 20-30 хвилин. Тому вони здатні швидко збільшувати свою чисельність за короткий проміжок часу. При несприятливих умовах на поверхні бактеріальної клітини утворюється щільна багатошарова оболонка. Усі життєві процеси припиняються в клітці, вона не ділиться. Так формується спора. У вигляді спори прокаріотична клітина може жити тривалий час, вона витримує дію високих чи низьких температур, посуху. При сприятливих умовах оболонка спори руйнується, і процеси життєдіяльності в клітині поновлюються.

Бактерії-прокаріоти поширені всюди. Вони розселяються на поверхні або усередині інших організмів (людей, тварин, рослин), у великій кількості зустрічаються в грунті, прісних і солоних водоймах. Наприклад, всього лише один грам грунту містить мільйон клітин бактерій. Величезна кількість їх міститься в одиниці об'єму води або атмосферного повітря.

Дякуємо за увагу!
Готували:
           Макаренко Галина
                   та
           Утвенко Діана
Керівник:
           Махліна Тетяна Віталіївна


title: Презентація на тему «Хижаки-дивовижні рослини»

text:
Підготувала учениця 11 класу Павловська М.
Хижаки-дивовижні рослини
Глечики – пастки              Сараценія
Деякі  рослини забарвлюються в яскраво-червоний колір, інші виділяють  липку речовину. У Сараценії на шийці  ростуть довгі волоски, спрямовані донизу, що не дозволяє комахам вилізти на гору. У середині глечика залозки виділяють ферменти, що значно прискорюють розчинення комашиної плоті.

Личинки комарів та павуків  живуть у  середені глечику сараценії.
Венерина мухоловка
Пастка формується в кінці листка, кожен листок має чутливі волоски, що приводять у рух пастку. Це відбувається у тому разі, якщо комаха ворухне одним з волосків

Пастка спрацьовує за 1/5 секунди. Зубці, чіпляючись один за одного, але невелика комаха спроможна вилізти назовні.
При потраплянні великої здобичі, пастка повільно зачиняється протягом кількох годин, аж поки жертва цілком не розчавиться.
Пухиринка
Пухиринки  ростуть у водоймах. З листків у них звисають пухирці з отвором, спеціальні залози викачують з пухирця майже всю воду. Потім виділяється цукриста речовина, що приваблює здобич. Щойно жертва торкнется сигнальних волосків клапан відчиняється і здобич разом із водою засмоктується в пухирець. Далі клапан швидко затуляється,і розпочинається перетравлювання улову.
Непентес
Непентес (Nepenthes) — рід хижих рослин, для них характерні специфічні пастки заповнені  травними соками. Налічується 120-130 видів Непентесів, розповсюджених на території  Австралії та Мадаґаскарі. Рослини пасивно полюють на комах, павуків, дрібних ссавців.

Зараз в світі відомо понад 500 видів рослин-хижаків

Дякую за увагу!