title: Презентація на тему «Планети навколо нас» (варіант 2)

text:
Планети навколо нас
Сонячна система
Сонячна система — планетна система, що включає в себе центральну зірку — Сонце, і всі природні космічні об'єкти, що обертаються навколо Сонця
Планети
Меркурій
Меркурій (0,4 а.о. від Сонця) є найближчою до Сонця і найменшою планетою системи (0,055 маси Землі). У Меркурія немає супутників, а його єдиними відомими геологічними особливостями, крім ударних кратерів, є численні зубчасті укоси, що тягнуться на сотні кілометрів — ескарпи, що виникли, ймовірно, внаслідок припливних деформацій на ранньому етапі історії планети в той час, коли його період обертання навколо осі відрізнявся від періоду обертання навколо Сонця.
Венера
Венера близька за розміром до Землі (0,815 земної маси) і, як і Земля, має досить потужну атмосферу та товсту силікатну оболонку навколо залізного ядра. Є також свідчення її внутрішньої геологічної активності. Однак кількість води на Венері набагато менша земної, а її атмосфера в дев'яносто разів щільніша. У Венери немає супутників. Це найгарячіша планета, температура її поверхні перевищує 400 °C. Причиною такої високої температури є парниковий ефект у щільній, багатій на вуглекислий газ атмосфері. Не було виявлено ніяких однозначних свідоцтв геологічної діяльності на Венері, але, оскільки у неї немає магнітного поля, яке запобігло б виснаженню її існуючої атмосфери, це дозволяє припустити, що її атмосфера регулярно поповнюється вулканічними виверженнями.
Земля
Земля є найбільшою та найщільнішою серед внутрішніх планет. У Землі є один природний супутник — Місяць, єдиний великий супутник планет земної групи Сонячної системи. Серед планет земної групи Земля є унікальною (насамперед — гідросферою). Атмосфера Землі радикально відрізняється від атмосфер інших планет — вона містить вільний кисень. Питання про наявність життя де-небудь, крім Землі, залишається відкритим.
Марс
Він має атмосферу, що складається головним чином з вуглекислого газу, із поверхневим тиском 6,1 мбар (0,6 % від земного). На його поверхні є вулкани, найбільший з яких, Олімп, перевищує розмірами всі земні вулкани, досягаючи висоти 21,2 км. Рифтові западини (Долина Марінер) поряд з вулканами свідчать про колишню геологічну активність, яка, за сучасними даними, скінчилася близько 2 млн років тому. Червоний колір поверхні Марса зумовлений великою кількістю оксиду заліза в його ґрунті. Планета має два супутники — Фобос і Деймос. Припускається, що вони являють собою захоплені астероїди.
Юпітер
Юпітер, п'ята і найбільша планета Сонячної системи, більш ніж у два рази важча, ніж всі інші планети разом узяті і майже в 318 разів важча за Землю. Уся видима поверхня Юпітера - щільні хмари, розташовані на висоті близько 1000 км над "поверхнею", де газоподібний стан змінюється на рідкий і утворює численні шари жовто-коричневих, червоних і блакитнуватих відтінків. На відміну від кілець Сатурна, кільця Юпітера темні і, імовірно, складаються з дуже невеликих твердих часток метеорної природи.
Сатурн
Сатурн є величезною кулею, що швидко обертається навколо своєї осі (з періодом — 10,23 години), складається переважно з рідкого водню і гелію, має товстий шар атмосфери. Сатурн обертається навколо Сонця за 29,46 років на середній відстані 1427 млн км. Візитною карткою Сатурна є його знамениті кільця, що оперізують планету навколо екватора і складаються з безлічі крижаних часток з розмірами від часток міліметра до декількох метрів. Маса у 95 разів більша за масу Землі, магнітне поле потужніше в тисячу разів. Вважається, що Сатурн має невелике ядро з силікатів і заліза, покрите льодом і глибоким шаром рідкого водню. У нього відомо більше 50 природних супутників, найбільший з яких — Титан.
Уран
Уран рухається навколо Сонця по еліптичній орбіті. Один оберт навколо Сонця Уран здийснює за 84,01 земного року. Період власного обертання Урана складає приблизно 17 годин. Протягом багатьох сторіч астрономи Землі знали тільки п'ять «блукаючих зірок» — планет. 1781 був ознаменований відкриттям ще однієї планети, названої Ураном. Це відбулося, коли англійський астроном Вільям Гершель приступив до реалізації грандіозної програми: упорядкуванню повного систематичного огляду зоряного неба.
Нептун
Нептун четверта за розміром планета Сонячної системи, що належить до планет-гігантів. Її орбіта перетинається з орбітою Плутона в деяких місцях. Також орбіту Нептуна перетинає комета Галілея. Світло від Сонця доходить до Нептуна трохи більше, ніж за 4 години. Тривалість року, тобто час одного повного оберту навколо Сонця — 164,8 земних років. Нептун також має кільця — два широких і два вузьких. У Нептуна є 8 відомих супутників: 4 маленьких, 3 середніх і 1 великий
Дякую за увагу


Презентація на тему «Другие звёздные системы- галактики»


Презентація на тему «Сонце» (варіант 4)


title: Презентація на тему «Юпітер» (варіант 10)

text:
Юпітер
Підготував
www.studentshelper.org.ua/
Юпі́тер — п'ята і найбільша планета Сонячної системи: більш ніж у два рази важча, ніж всі інші планети разом узяті і майже в 318 разів важча за Землю. При «сонячному» хімічному складі, найбільша планета Сонячної системи має масу в 70—80 разів меншу за ту, при якій небесне тіло може стати зіркою.
 Проте, у надрах Юпітера відбуваються процеси з досить потужною енергетикою: теплове випромінювання планети, еквівалентне 4х1017 Вт, приблизно в два рази перевищує енергію, одержувану цією планетою від Сонця
маса 1,899х1027кг кг. Склад атмосфери: H2, CH4, NH3, He.
www.studentshelper.org.ua/
         Юпітер-могутнє джерело теплового радіовипромінювання, має радіаційний пояс і велику магнітосферу.

          Юпітер має 16 супутників , а також кільце шириною біля 6 тис. км, що майже впритул примикається до планети. Мінімальна відстань Юпітера від Сонця 4,95 а. о., максимальна 5,45 а. о., середня 5,2 а. о. (1 а. о. = 149,6 млн. км).Сезонні зміни на Юпітері виражені дуже слабко.

www.studentshelper.org.ua/
      Юпітер, рухаючись навколо Сонця із середньою швидкістю 13,06 км/с, робить один оберт за 11, 862 земні роки. Відстань Юпітера від Землі міняється в межах від 188 до 967 млн. км.

           У протистоянні Юпітер видний як ледве жовтувата зірка -2,6 зоряної величини; із усіх планет поступається в блиску тільки Венері і Марсові під час великого протистояння останнього.
           Юпітер не має твердої поверхні, тому, говорячи про його розміри, вказують радіус верхньої границі хмар, де тиск порядку 10 Кпа; радіус Юпітера на екваторі дорівнює 71400 км.
           На атмосфері Юпітера чітко проглядаються рівнобіжні площини його екватора шари, чи зони, що обертаються навколо осі планети з різними кутовими швидкостями.
www.studentshelper.org.ua/
         Атмосфера Юпітера воднево-гелієва (за обсягом співвідношення цих газів складають 89% водню і 11% гелію).

         Уся видима поверхня Юпітера — щільні хмари, розташовані на висоті близько 1000 км над «поверхнею», де газоподібний стан змінюється на рідкий і утворює численні шари жовто-коричневих, червоних і блакитнуватих відтінків. Інфрачервоний радіометр показав, що температура зовнішнього хмарного покриву складає -133° С.

         Конвективні потоки, що виносять внутрішнє тепло до поверхні, ззовні виявляються у вигляді світлих зон і темних поясів. В області світлих зон відзначається підвищений тиск, що відповідає висхідним потокам.

         Хмари, що утворюють зони, розташовуються на вищому рівні(приблизно 20 км.), а їхнє світле забарвлення пояснюється підвищеною концентрацією яскраво-білих кристалів аміаку. Темні хмари, що розташовуються нижче поясів складаються в основному з червоно-коричневих кристалів гідросульфіду амонію і мають вищу температуру. Ці структури представляють області спадних потоків.

        Найбільш відомим  утворенням Юпітера є Велика червона пляма, що спостерігається на поверхні Юпітера протягом останніх 300 років.

Атмосфера
www.studentshelper.org.ua/
          Велика Червона Пляма — овальне утворення зі змінними розмірами, розташоване в південній тропічній зоні. Насправді це довготривалий вільний вихор (антициклон) в атмосфері Юпітера, що робить повний оберт за 6 земних діб і що характеризується, як і світлі зони, що сходять плинами в атмосфері.

         Хмари в ньому розташовані вище, а температура їх нижче, ніж у сусідніх областях поясів. У даний час «пляма» має розміри 15х30 тис. км, а сто років тому спостерігачі відзначали в 2 рази більші розміри. Іноді вона буває не дуже чітко видимою.
Велика Червона Пляма
www.studentshelper.org.ua/
         Космічний апарат "Вояджер 1" у березні 1979 м уперше сфотографував систему слабких кілець, шириною близько 1000 км і товщиною не більш 30 км, що обертаються навколо Юпітера на відстані 57000 км від хмарного покриву планети. На відміну від кілець Сатурна, кільця Юпітера темні (альбедо(відбивна здатність) - 0,05). і, імовірно, складаються з дуже невеликих твердих часток метеорної природи
Кільця
 Частки кілець Юпітера, швидше за все, не залишаються в них довго (через перешкоди, створюваних атмосферою і магнітним полем). Отже, раз кільця постійні, то вони повинні безупинно поповнюватися. Невеликі супутники Метис і Адрастея, чиї орбіти лежать у межах кілець, - очевидні джерела таких поповнень. З Землі кільця Юпітера можуть бути помічені при спостереженні тільки в ІЧ-діапазоні.
          Юпітер має величезне магнітне поле, що складається з двох компонетних полів: дипольного (як поле Землі), що простирається до 1,5 млн. км. від Юпітера, і недипольного, що займає іншу частину магнітосфери. Напруженість магнітного поля в поверхні планети 10-15 ерстед, тобто в 20 разів більше, ніж на Землі.

          Магнітне поле захоплює заряджені частки, що летять від Сонця (цей потік називають сонячним вітром), утворюючи на відстані 177000 км від планети радіаційний пояс, приблизно в 10 разів потужніший земного, розташований між кільцем Юпітера і самими верхніми атмосферними шарами.
Магнітне поле
www.studentshelper.org.ua/
      Внутрішню будову Юпітера можна представити у вигляді оболонок із густиною, що зростає в напрямку до центра планети. На дні дедалі густішої вглибину атмосфери завтовшки 1500 км знаходиться шар газорідкого водню завтовшки близько 7000 км.

Внутрішня будова
На рівні 0,88 радіуса планети, де тиск складає 0,69 Мбар, а температура - 6200° С, водень переходить у рідкомолекулярний стан і ще через 8000 км - у рідкий металевий стан.

Поряд з воднем і гелієм до складу шарів входить невелика кількість важких елементів. Внутрішнє ядро діаметром 25000 км - металосилікатне, із часткою води, аміаку і метану, оточене гелієм. Температура в центрі складає 23000 градусів, а тиск 50 Мбар.
www.studentshelper.org.ua/
           Навколо Юпітера, за даними на травень 2002-го року обертаються 63 супутників, звернених до нього, через дію приливних сил завжди однією стороною. Їх можна розділити на дві групи: внутрішню, що включає супутників, і зовнішню. Супутники внутрішньої групи обтаються майже по кругових орбітах, що практично збігається з площиною екватора планети.
Супутники
Зовнішня група складається з маленьких діаметром від 10 до 180 км супутників, що рухаються по витягнутим і сильно нахиленим до екватора Юпітера орбітам, причому чотири більш близьких до Юпітера супутники Леда, Гімалія, Лісітея, Елара рухаються по своїх орбітах у той самий бік, що і Юпітер, а чотири найбільш зовнішніх супутники Ананке, Кармі, Пасифе і Синопе рухаються у зворотному напрямку.
www.studentshelper.org.ua/
www.studentshelper.org.ua/


title: Презентація на тему «Комети» (варіант 3)

text:
Комети
Виконала
Коме́та — мале тіло Сонячної системи, яке обертається навколо Сонця і має так звану кому (атмосферу) і/або хвіст. Кома і хвіст комети — це наслідки випаровування ядра комети під дією сонячного випромінювання. Ядро являє собою малу планету, що складається з каменю, пилу і криги.
  Як правило, комети складаються
 з «голови» — невеликого яскравого
 згустку-ядра, що оточена світлою
туманною оболонкою (комою), яка
складається з газу та пилу.
Тривале існування низки періодичних
комет, що багаторазово пролітали поблизу
Сонця, пояснюється незначною втратою
 речовини при кожному прольоті, через
 утворення пористого теплоізоляційного
 шару на поверхні ядер або наявності в
ядрах тугоплавких речовин.
  У комет з наближенням до Сонця утворюється «хвіст» — слабка світна смуга, що у результаті дії сонячного вітру найчастіше спрямована у протилежну від Сонця сторону.
  Хвости комет розрізняються довжиною й формою, не мають різких обрисів і практично прозорі — крізь них добре видні зірки, — тому що утворені з надзвичайно розрідженої речовини. Склад її різноманітний: газ чи дрібний пил, або ж суміш того й іншого. Цей пил схожий з астероїдним матеріалом сонячної системи. По суті, це «видиме ніщо»: людина може спостерігати хвости комет тільки тому, що газ і пил світяться. При цьому світіння газу пов'язане з його йонізацією ультрафіолетовими променями й потоками часток, що викидаються із сонячної поверхні, а пил просто розсіює сонячне світло.

Комети з'являються з периферії
Cонячної системи і їхні орбіти
постійно змінюються під впливом
гравітації основних планет. Внаслідок
цього деякі з комет переходять
 на близько-сонячні орбіти і Сонце
знищує їх коли вони наближаються
 до нього, інші комети назавжди
залишають Сонячну систему. Вважається,
що комети походять із Хмари Оорта,
розташованої на великій відстані від Сонця;
вона складається із «рештків», що залишилось після конденсації сонячної туманності. Зовнішні краї цієї хмари досить холодні для того, щоб вода існувала там у твердому стані. Тіла, розташовані на околицях Сонячної системи, як правило, складаються з летючих речовин, що випаровуються при підльоті до Сонця.

Усього виявлено більше 400 короткоперіодичних комет. З них близько 200 спостерігалося в більш ніж одному проходженні перигелія. Багато хто з них входить в так звані сімейства. Наприклад, приблизно 50 найбільш короткоперіодичних комет утворюють сімейство Юпітера. Дещо малочисельніше сімейства Сатурна, Урана і Нептуна.

Комети, що виринають з глибини космосу, виглядають як туманні об'єкти, за якими тягнеться хвіст, що іноді досягає в довжину мільйонів кілометрів. Ядро комети — це тіло з твердих частинок і льоду, оповите туманною оболонкою, яка називається комою. Ядро діаметром в декілька кілометрів може мати навколо себе кому в 80 тисяч км в поперечнику. Потоки сонячних променів вибивають частинки газу з коми і відкидають їх назад, витягаючи в довгий димчастий хвіст, який волочиться за нею в просторі.
Яскравість комет
дуже сильно залежить
від їх відстані до Сонця.
 З усіх комет тільки дуже мала
частина наближається до Сонця
 і Землі настільки, щоб їх можна
 було побачити неозброєним оком.
 Найпомітніші з них іноді називають
 «Великими кометами».
Астрономи пояснюють настільки різні форми кометних хвостів у такий спосіб. Матеріал, з якого складаються комети, має неоднаковий склад та властивості, тому й по-різному реагує на сонячне випромінювання. Таким чином, хвости космічних мандрівниць набувають різної форми.

Хвости комет розрізняються завдовжки і формою. У деяких комет вони тягнуться через все небо. Наприклад, хвіст комети, що з'явилася в 1944 році, був завдовжки 20 млн км. А комета C/1680 V1 мала хвіст, що протягнувся на 240 млн км. Також були зафіксовані випадки відділення хвоста від комети.
			Теорію хвостів і форм комет розробив 			в кінці XIX століття російський 				астроном Федір Бредіхін (1831—			1904). Йому ж належить і 				класифікація кометних 	хвостів, що 			використовується в сучасній 				астрономії. Бредіхін 					запропонував відносити хвости комет 			до основних трьох типів: прямі і 			вузькі, направлені прямо від Сонця 			широкі і трохи викривлені, що 				ухиляються від Сонця; короткі, сильно 			відхилені від центрального світила.

Маси комет приблизно в мільярд разів менше маси Землі , щільність речовини хвостів комет наближається до нуля. Хвости «небесних гостей» майже не впливають на планети Сонячної системи. У травні 1910 Земля проходила крізь хвіст комети Галлея, ніяких пов'язаних з цім змін на планеті та в русі планети не відмічено.
Зіткнення великої комети з планетою призводить до великомасштабних наслідків в атмосфері, магнітосфері, кліматі останньої. Гарним і досить якісно дослідженим прикладом такого зіткнення було зіткнення уламків комети Шумейкер-Леві 9 з Юпітером в липні 1994 року. Ця комета підійшла занадто близько до Юпітера й була попросту розірвана його гравітаційним полем на 23 фрагмента розміром до 2 км. Ці уламки, розтягнувшись в одну лінію 1,1 млн км (це втроє більше, ніж від Землі до Місяця), продовжували
свій політ назустріч Юпітерові,
поки не зіштовхнулися з ним.
Цілий тиждень, з 16 по 22 липня
1994 року, тривав кометопад.
Один за одним відбувалися
 гігантські спалахи, коли черговий
 уламок комети входив в атмосферу
 Юпітера з гігантською швидкістю
 64 км/с. У процесі падіння порушення
в структурі радіаційних поясів навколо
планети досягли такого ступеня, що
 над Юпітером з'явилося дуже інтенсивне полярне сяйво.
Комета Галле́я — найвідоміша яскрава короткоперіодична комета, яка наближається до Землі кожні 75-76 років. Названа на честь англійського астронома Едмонда Галлея, який вирахував її орбіту. Багато довгоперіодичних комет можуть з'являтися більш яскравими і видовищними, але комета Галлея — єдина короткоперіодична комета добре видима неозброєним оком, період обертання якої співмірний з тривалістю людського життя.
Комета Донаті — довгоперіодична комета, відкрита італійським астрономом Джованні Донаті 2 червня 1858 року. Після Великої Комети 1811 року, вона була найкрасивішою з комет, що з'явилися в XIX столітті. Вона була також першою сфотографованою кометою. Найближче до Землі підійшла 10 жовтня 1858 року.
Коме́та Біе́ли — періодична комета, відкрита 1826 астрономом-любителем Вільгельмом Біелою. Рухалась навколо Сонця з періодом обертання 6,6 року. В кінці 1846 розпалася на 2 частини; в кожній з них виникли ядро і хвіст. Після 1852 комета Біели не спостерігалась. Замість неї з 1872 спостерігають метеорний потік, так звані. біеліди або андромедиди.
Дякую за увагу


title: Презентація на тему «Венера» (варіант 9)

text:
         Презентація на тему
                                     "Венера"
Виконала:
Учениця 11- А класу
Твердохліб
Анжеліка
         Планета Венера - є другою за рахунком планетою по віддаленості від головної зірки Сонячної системи - Сонця. Період обертання планети Венера близько 224,7 земних діб.
     Жовтень 1610 - Галілей помітив і зафіксував у Венери фази, схожі на місячні.
     Давні джерела приписують славу докази існування планети Венера - Піфагору. Він довів, що зірка, блискуча ввечері і дуже яскраво світиться вранці - це одне і те ж небесне тіло.
        У 18 столітті великий російський вчений Михайло Ломоносов відкрив на Венері наявність атмосфери
        Маса планети Венера по розрахункам учених - 4,87 × 1024кг, тобто орієнтовно складає 81,5% від земної маси.
За розмірами планета Венера дуже схожа з планетою Земля. радіус Венери складає десь 95% від земного.
Головною особливістю Венери є її рівний білий колір. Також як і Меркурій, у Венери має періоди ранкової та вечірньої видимості.
Атмосфера и температура
     Атмосфера Венери складається в основному з вуглекислого газу (96%) і азоту (майже 4%). Водяна пара та кисень містяться в ній у слідових кількостях (0,02% і 0,1%). Тиск у поверхні досягає 93 атм, температура - 750 К (475 ° C).
Кратери на поверхні Венери
             Орбітальна швидкість (v) Венери дорівнює 35,02 км / с. Друга космічна швидкість (v2) Венери дорівнює 10,46 км / с. Екваторіальна швидкість обертання планети Венера складає 6,52 км / г.
Проходження по диску Сонця
із Землі в телескоп ця планета постає у вигляді маленького чорного диска на тлі величезного світила. Однак це астрономічне явище - одне з найрідкісніших можливих для спостереження з поверхні Землі.
Життя на Венері
      Про можливість існування життя на Венері говорили десятиліттями, але з 1950 року це стало здаватися неможливим. Венера перебуває набагато ближче до Сонця, ніж Земля, температура її поверхні дуже висока і досягає +500 ° С а також якщо врахувати той факт, що атмосферний тиск Венери в 90 разів вище тиску Землі і наявність пристойного парникового ефекту, роблять життя дуже малоймовірним явищем і тільки у верхніх шарах атмосфери, далеко від поверхні планети, умови віддалено прийнятні для підтримки життя.
Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Юпітер» (варіант 16)

text:
планетаЮпітер
Названа на честь    верховного бога Римського пантеону Юпітера
                                        Юпітер
 п'ята й найбільша планета Сонячної системи;
 удвічі масивніший за всі інші планети разом узяті;
 являється газовим гігінтом.
Внутрішню будову Юпітера можна уявити у вигляді оболонок із густиною, що зростає в напрямку до центра планети.
Велика Червона Пляма — овальне утворення зі змінними розмірами,
Це довготривалий вільний вихор (антициклон)
в атмосфері Юпітера, що робить повний оберт за 6
земних діб.
Уся видима поверхня Юпітера — щільні хмари, розташовані на висоті близько 1000 км над «поверхнею», де газоподібний стан змінюється на рідкий і утворює численні шари жовто-коричневих, червоних і блакитнуватих відтінків.
Навколо Юпітера обертаються 66 супутників, завжди звернених до нього одним боком.
Чотири найближчих
до планети супутника
Адрастея
Метида
Амальтея
Теба

Виконала учениця 11-го класу Дорошенко Альона


title: Презентація на тему «Юпітер» (варіант 19)

text:
Юпітер
Підготувала
Учениця 11 класу
Орловська Выкторыя
Юпі́тер — п'ята і найбільша планета Сонячної системи: більш ніж у два рази важча, ніж всі інші планети разом узяті і майже в 318 разів важча за Землю. При «сонячному» хімічному складі, найбільша планета Сонячної системи має масу в 70—80 разів меншу за ту, при якій небесне тіло може стати зіркою.
Проте, у надрах Юпітера відбуваються процеси з досить потужною енергетикою: теплове випромінювання планети, еквівалентне 4х1017 Вт, приблизно в два рази перевищує енергію, одержувану цією планетою від Сонця
маса 1,899х1027кг кг. Склад атмосфери: H2, CH4, NH3, He.
         Юпітер-могутнє джерело теплового радіовипромінювання, має радіаційний пояс і велику магнітосферу.

          Юпітер має 16 супутників , а також кільце шириною біля 6 тис. км, що майже впритул примикається до планети. Мінімальна відстань Юпітера від Сонця 4,95 а. о., максимальна 5,45 а. о., середня 5,2 а. о. (1 а. о. = 149,6 млн. км).Сезонні зміни на Юпітері виражені дуже слабко.

      Юпітер, рухаючись навколо Сонця із середньою швидкістю 13,06 км/с, робить один оберт за 11, 862 земні роки. Відстань Юпітера від Землі міняється в межах від 188 до 967 млн. км.

           У протистоянні Юпітер видний як ледве жовтувата зірка -2,6 зоряної величини; із усіх планет поступається в блиску тільки Венері і Марсові під час великого протистояння останнього.
           Юпітер не має твердої поверхні, тому, говорячи про його розміри, вказують радіус верхньої границі хмар, де тиск порядку 10 Кпа; радіус Юпітера на екваторі дорівнює 71400 км.
           На атмосфері Юпітера чітко проглядаються рівнобіжні площини його екватора шари, чи зони, що обертаються навколо осі планети з різними кутовими швидкостями.
Атмосфера
         Атмосфера Юпітера воднево-гелієва (за обсягом співвідношення цих газів складають 89% водню і 11% гелію).

         Уся видима поверхня Юпітера — щільні хмари, розташовані на висоті близько 1000 км над «поверхнею», де газоподібний стан змінюється на рідкий і утворює численні шари жовто-коричневих, червоних і блакитнуватих відтінків. Інфрачервоний радіометр показав, що температура зовнішнього хмарного покриву складає -133° С.

Атмосфера

         Конвективні потоки, що виносять внутрішнє тепло до поверхні, ззовні виявляються у вигляді світлих зон і темних поясів. В області світлих зон відзначається підвищений тиск, що відповідає висхідним потокам.

         Хмари, що утворюють зони, розташовуються на вищому рівні(приблизно 20 км.), а їхнє світле забарвлення пояснюється підвищеною концентрацією яскраво-білих кристалів аміаку. Темні хмари, що розташовуються нижче поясів складаються в основному з червоно-коричневих кристалів гідросульфіду амонію і мають вищу температуру. Ці структури представляють області спадних потоків.

Атмосфера

        Найбільш відомим  утворенням Юпітера є Велика червона пляма, що спостерігається на поверхні Юпітера протягом останніх 300 років.

Велика Червона Пляма
          Велика Червона Пляма — овальне утворення зі змінними розмірами, розташоване в південній тропічній зоні. Насправді це довготривалий вільний вихор (антициклон) в атмосфері Юпітера, що робить повний оберт за 6 земних діб і що характеризується, як і світлі зони, що сходять плинами в атмосфері.

Велика Червона Пляма

         Хмари в ньому розташовані вище, а температура їх нижче, ніж у сусідніх областях поясів. У даний час «пляма» має розміри 15х30 тис. км, а сто років тому спостерігачі відзначали в 2 рази більші розміри. Іноді вона буває не дуже чітко видимою.
Кільця
         Космічний апарат "Вояджер 1" у березні 1979 м уперше сфотографував систему слабких кілець, шириною близько 1000 км і товщиною не більш 30 км, що обертаються навколо Юпітера на відстані 57000 км від хмарного покриву планети. На відміну від кілець Сатурна, кільця Юпітера темні (альбедо(відбивна здатність) - 0,05). і, імовірно, складаються з дуже невеликих твердих часток метеорної природи
 Частки кілець Юпітера, швидше за все, не залишаються в них довго (через перешкоди, створюваних атмосферою і магнітним полем). Отже, раз кільця постійні, то вони повинні безупинно поповнюватися. Невеликі супутники Метис і Адрастея, чиї орбіти лежать у межах кілець, - очевидні джерела таких поповнень. З Землі кільця Юпітера можуть бути помічені при спостереженні тільки в ІЧ-діапазоні.
Магнітне поле
          Юпітер має величезне магнітне поле, що складається з двох компонетних полів: дипольного (як поле Землі), що простирається до 1,5 млн. км. від Юпітера, і недипольного, що займає іншу частину магнітосфери. Напруженість магнітного поля в поверхні планети 10-15 ерстед, тобто в 20 разів більше, ніж на Землі.

          Магнітне поле захоплює заряджені частки, що летять від Сонця (цей потік називають сонячним вітром), утворюючи на відстані 177000 км від планети радіаційний пояс, приблизно в 10 разів потужніший земного, розташований між кільцем Юпітера і самими верхніми атмосферними шарами.
Внутрішня будова
      Внутрішню будову Юпітера можна представити у вигляді оболонок із густиною, що зростає в напрямку до центра планети. На дні дедалі густішої вглибину атмосфери завтовшки 1500 км знаходиться шар газорідкого водню завтовшки близько 7000 км.

На рівні 0,88 радіуса планети, де тиск складає 0,69 Мбар, а температура - 6200° С, водень переходить у рідкомолекулярний стан і ще через 8000 км - у рідкий металевий стан.

Поряд з воднем і гелієм до складу шарів входить невелика кількість важких елементів. Внутрішнє ядро діаметром 25000 км - металосилікатне, із часткою води, аміаку і метану, оточене гелієм. Температура в центрі складає 23000 градусів, а тиск 50 Мбар.
Супутники
           Навколо Юпітера, за даними на травень 2002-го року обертаються 63 супутників, звернених до нього, через дію приливних сил завжди однією стороною. Їх можна розділити на дві групи: внутрішню, що включає супутників, і зовнішню. Супутники внутрішньої групи обтаються майже по кругових орбітах, що практично збігається з площиною екватора планети.
Зовнішня група складається з маленьких діаметром від 10 до 180 км супутників, що рухаються по витягнутим і сильно нахиленим до екватора Юпітера орбітам, причому чотири більш близьких до Юпітера супутники Леда, Гімалія, Лісітея, Елара рухаються по своїх орбітах у той самий бік, що і Юпітер, а чотири найбільш зовнішніх супутники Ананке, Кармі, Пасифе і Синопе рухаються у зворотному напрямку.


title: Презентація на тему «Сузір’я овна»

text:
Сузір’я овна
Овни 11-А класу:
Кирлейза Софія
Перепелиця Марія
Моргунова Ганна
Шпрайдун Катерина
Сонце входить у знак Овна 21 березня, відмічаючи цим день весняного рівнодення (початок весни); в сузір'я Овна воно входить 18 квітня. Найкращі умови для спостережень наприкінці літа, восени і взимку.
Три головні зірки — Гамаль («голова барана»), Шератан («слід» або «знак») та Мезартхім (відповідно α, β, та γ Овна) легко знайти: вони лежать на південь від Трикутника. Зірка четвертої величини Мезартхім стала однією з перших подвійних зірок, відкритих за допомогою телескопа (Р. Гуком у 1664).
Характеристика овнів
Енергійні
Агресивні і неспокійні
Наполегливі і швидкі
Імпульсивні
Оптимістичні
Наївні
Овни вимогливі і до себе , і до тих , хто їх оточує .Вони радше ідеалісти, ніж матеріалісти: люблять фізкультуру й подорожі. Як правило, вони мають міцне здоров'я завдяки великій життєвій енергії, швидко відновлюють сили й можуть довго жити. У цьому знаку сильне Сонце вказує на розвинену духовну інтуїцію і любов до урочистих церемоній

10 принципів Овнів
1. Краще зі мною не сперечатися.
2. Спочатку зроблю, потім – подумаю.
3. Там де інші гальмують, я тисну на газ.
4. Буду вічно молодим.
5. Роби як я, адже краще все одно не зробиш.
6. Саме важке – вислухати співрозмовника до кінця.
7. Упертість – не вада.
8. Легко контролювати ситуацію, складніше – свої емоції.
9. Один Овен – добре, два Овна – багато.
10. Першим не нападаю. Але не дай Боже мене зачепити.

Овни знаменитості
Кіра Найтлі (26 березня 1985)
Квентін Тарантіно (27 березня 1963)
Анастасія Заворотнюк            (1 квітня 1971)
Едди Мерфі (3 квітня 1961)
Сара-Джесіка Паркер (25 березня 1965)
 Емма Уотсон (15 квітня 1990)
Овни 11-А класу
Перепелиця Марія(7 квітня)
Проаналізувавши характеристику знаку зодіаку Овна, можу впевнено сказати, що мій знак зодіаку це моє віддзеркалення. Знак  зодіаку дуже впливає на життя людини. Описавши себе я можу сказати, що я  дуже енергійна , інколи  агресивна і неспокійна , завжди  наполеглива. Люблю бути лідером, якщо на мені лежить відповідальність я дуже серйозно до цього ставлюсь, не люблю підводити людей. Також в мене добре розвинута інтуїція, але я не завжди довіряю їй. Із негативних якостей є те, що я дуже вперта, непосидюча, і не вмію чекати. Ще я дуже люблю подорожувати і займатися спортом. І якщо мені кидають виклик, я приймаю його і борюсь до кінця.
Шпрайдун Катерина(27 березня)
Я енергійна, трохи агресивна і неспокійна, дуже наполеглива. Також я вважаю себе лідером. Як лідер і керівник зроблю все для того , щоб намічений план був реалізований, причому з мінімальними втратами. В деяких моментах мені тяжко вибирати між двома речами. Наприклад, купити кофтинку рожеву чи зелену і зазвичай ця риса погано відображається на мені, бо доводиться завжди купувати дві речі. Також можу похизуватися своєю цілеспрямованістю, майже все за що я берусь, зазвичай все доводжу до кінця. Що стосується поганих якостей, то тут домінує моя неврівноваженість та імпульсивність. Тобто якщо мене не чипати, я нічого не зроблю поганого, але як тільки хтось зачепить  мою гідність або просто щось скаже про мене погане, у мене відразу спалахує все всередині та подальші дії я вже  не взмозі контролювати. Також є правдою те, що я заклятий егоїст. Я точно знаю, що сидячий вид професії я не оберу, а саме, що пов’язане з комп’терами. Я в майбутньому хочу стати ветеринаром і це ще один пункт, який сходиться з моїм гороскопом. Отже, 90% гороскопу подібний до моїх рис характеру.
Моргунова Ганна(8 квітня)
Я повністю згодна з поданою характеристикою зодіакального знака Овна. Вона описую мене буквально на 100%. Якщо судити не тільки за моєю власною думкою, а  й по словам оточуючих, то знову ж все сходиться. Мені часто кажуть, що я енергійна, швидка, наполеглива та лінива і я с цим погоджуюсь. Я люблю коли все йде і реалізується по плану та ненавиджу неорганізованість і несерйозність, тому й сама намагаюсь ніколи нікого не підводити і виконувати свої обіцянки. Я дивлюсь оптимістичним поглядом на життя і володію  умінням відносно швидко долати найсильніші потрясіння. Представник стихії Вогню терпіти не може жадібність і скупість і я практично ніколи сама не проявляє цих якостей. Також є правдою те, що я заклятий егоїст. Я люблю, щоб все робили тільки для мене та все найкраще було моїм, а якщо я не отримую те, що хочу, то мене починає дратувати це. Кажуть, що овнів неможливо переконати і я можу з повною впевненістю сказати, що з ними взагалі краще не сперечатись.
Кирлейза Софія(28 березня)
Що до мого характеру, то я з упевненістю можу сказати що я неймовірно вперта. Мене дуже складно в чомусь переконати, бо я завжди стоятиму на своєму. Але що до якостей лідера, то на мою думку вони в мене відсутні. Так я дуже відповідальна особистість але ненавиджу керувати людьми. Саме це не збігається з характеристикою Овна. Також я часом наївна але чесна особистість, тому і ненавиджу брехливих людей. Найгіршою рисою яка притаманна Овнам вважаю егоїзм, і на жаль ця риса в мені присутня, та не в усіх ситуаціях вона проявляється. Я вважаю себе дуже ревнивою і заздрісною людиною, і цих якостей я хочу позбутися як найшвидше. Але оточуючі вважають мене доброю і щирою людиною. Крім того я дуже імпульсивна і тому спочатку роблю а потім думаю. Але мені подобається те що я дуже активна і багато відпочинку мені не потрібно (можу прокинутись навіть о 5 ранку). У людях я найбільш ціную високі моральні і духовні якості, а вже потім зовнішність. Отже, моя характеристика і характеристика Овна збігається приблизно на 75%.
Дякуємо за увагу!


title: Презентація на тему «Історія астрономії» (варіант 1)

text:
Історія астрономії

Перші спроби пояснити таємничі небесні явища були зроблені в Давньому Єгипті. Єгипетські жреці склали перші карти зоряного неба, дали назви планетам.
Піфагор у VI ст. до н. е. висунув ідею що Земля має форму кулі й висить у просторі.

Піфагор у VI ст. до н. е. висунув ідею що Земля має форму кулі й висить у просторі.
Астроном Гіппарх у ІІ ст. до н. е. визначив відстань від землі до Місяця та відкрив явище прецесії осі обертання Землі.

Астроном Гіппарх у ІІ ст. до н. е. визначив відстань від землі до Місяця та відкрив явище прецесії осі обертання Землі.

Давньогрецький філософ Клавдій Птолемей створив геоцентричну систему світу, у якій земля розміщується у центрі.
У XVI ст. Миколай Коперник запропонував геліоцентричну систему світу у якій у центрі розташоване сонце, а планети обертаються навколо нього по колових орбітах.

У XVI ст. Миколай Коперник запропонував геліоцентричну систему світу у якій у центрі розташоване сонце, а планети обертаються навколо нього по колових орбітах.
У 1609 р. італійський фізик Галілео Галілей уперше використав телескоп для спостереження за небесними світилами, відкрив супутники Юпітера та побачив зорі в Молочному  Шляху.

XVII ст. Ісаак Ньютон відкрив основні закони механіки та закон всесвітнього тяжіння.  Він довів універсальність сили тяжіння, гравітації.

XVII ст. Ісаак Ньютон відкрив основні закони механіки та закон всесвітнього тяжіння.  Він довів універсальність сили тяжіння, гравітації.
Сила тяжіння керує рухом зір і галактик,а також впливає на еволюцію цілого Всесвіту.

Сила тяжіння керує рухом зір і галактик,а також впливає на еволюцію цілого Всесвіту.
          У XIX  ст. почався новий етап у вивченні космосу , коли у 1814 р. німецький фізик Йозеф Фраунгофер відкрив                  лінії  поглинання у спектрі Сонця – фраунгоферові лінії.

За допомогою спектрів астрономи вивчають хімічний склад, температуру і навіть швидкість руху космічних тіл.

За допомогою спектрів астрономи вивчають хімічний склад, температуру і навіть швидкість руху космічних тіл.
У 1929 р. Едвін Габбл довів, що галактики розлітаються, і пізніше вчені створили теорію еволюції Всесвіту від його зородження до сьогодення. Це дало поштовх до створення нової ноуки – космології.

У 1929 р. Едвін Габбл довів, що галактики розлітаються, і пізніше вчені створили теорію еволюції Всесвіту від його зородження до сьогодення. Це дало поштовх до створення нової ноуки – космології.
4 жовтня 1957 р. почалась ера космонавтики. Цього дня у Радянському Союзу було запущено в космос перший у світі штучний спутник Землі.

Сьогодні в космосі літають сотні автоматичних станцій, які досліджують не тільки навколоземний простір, але й вивчають інші планети Сонячної системи.


title: Презентація на тему «Сонце» (варіант 21)

text:
Сонце

Сонце– це величезна куля з плазми (тобто іонізованого газу), що складається в основному з водню – 73,46 % маси і гелію – 24,85 % маси. Таким чином, на решту всіх елементів, що входять до складу Сонця, припадає менше 2 %.

Сонце знаходиться на відстані більше 172 000 000 км., від планети Земля.

Температура поверхні Сонця може досягати рівня 6 000˚ С (при такій температурі будь-який метал або камінь перетворюється на газ, тому Сонце є газовою кулею).

Радіус Сонця складає 696 тисяч кілометрів, а середній радіус Землі – 6371 кілометр. Звідси випливає висновок, що Сонце більше від Землі по лінійних розмірах приблизно в 109 разів, а за об’ємом – в 1,3 мільйона разів.

Маса Сонця приблизно рівна 2 трильйонам квадрильйонів (двійка з 27 нулями) тонн, а маса Землі приблизно складає лише 6 секстильйонів (шестірка з 21 нулем) тонн. Отже, за масою Сонце більше від Землі в 333 тисячі разів.

Гравітаційне прискорення на поверхні Сонця дорівнює 274 метра в секунду за секунду і в 28 разів перевищує гравітаційне прискорення на поверхні Землі, яке, як відомо, дорівнює 9,81 метра в секунду за секунду. Тому будь-який предмет на поверхні Сонця буде важити в 28 разів більше, ніж він важить на поверхні Землі (якщо, звичайно, не згорить).

На Землю потрапляє менше половини мільярдної частини сонячного випромінювання, але саме ця енергія Сонця забезпечує сприятливі умови життя на нашій планеті.

Як відомо, земна куля має розжарене ядро, проте тепло, яке кожен квадратний метр поверхні Землі отримує з її надр, в 25 000 разів менше тепла, що отримується від Сонця.

Згідно висновкам науки, Сонце наймовірніше світить завдяки тому, що на ньому постійно проходять процеси перетворення матерії в енергію. За словами вчених, 1-го відсотка маси Сонця вистачає для того, щоб воно могло тішити нас своїм яскравим промінням і залишатися гарячим на протязі 150 мільярдів років.

Солнце - єдина зірка Сонячної системи, навколо якої вже звертаються інші об'єкти цією системою: планети та його супутники, карликові планети та його супутники, астероїди,метеороиди, комети і космічна пил.

Вважається, що Сонце сформувалося приблизно 4,59 мільярди років тому, коли швидке стиснення під впливом сил гравітації хмари молекулярного водню спричинило створення у галузі Галактики зірки першого типузвездного населення типу T Тельця.

Щосекунди на Сонце згоряє 700 млрд. тонн водню. Попри таку величезну швидкість втрат, енергії Сонця вистачить поки що не 5 млрд. років такого життя (приблизно стільки років Сонцю від народження). Закінчить своє життя Сонце білим карликом, попередньо збільшившись у розмірах і втрачає відштовхнувши від все планети. Цими планетах випарується вся вода і зникне атмосфера.

   Роботу підготувалаучениця 11-Б класуСЗШ № 281Шадріна Нонна


Презентація на тему «Використання знань з курсу хімії на практиці в школі»


Презентація на тему «Венера» (варіант 4)


title: Презентація на тему «Юпітер» (варіант 7)

text:
Юпітер-планета Сонячної системи
Підготувала
Учениця 11-Б класу
Колчаг Юлія
Юпі́тер — п'ята й найбільша планета Сонячної системи.
відстань Юпітера від Сонця змінюється в межах від 4,95 до 5,45 а. о. (740–814 млн км)
Разом із Сатурном, Ураном і Нептуном Юпітер класифікують як газового гіганта(планети-гіганти).

Планета була відома людям з глибокої давнини, що знайшло своє відображення в міфології і релігійних віруваннях різних культур: месопотамської, вавилонської, грецької та інших.
Сучасна назва Юпітера походить від імені давньоримського верховного бога-громовержця.
Юпітер більш ніж удвічі масивніший за всі інші планети разом узяті; він майже в 318 разів масивніший за Землю. Однак маса Юпітера недостатня, аби перетворитися на зорю, подібну до Сонця: Для цього його маса мала б бути ще в 70—80 разів більшою.

Юпітер має понад 67 супутників, найбільші з яких — Іо, Європа, Ганімед і Каллісто — було відкрито 1610 року. Дослідження Юпітера здійснюють за допомогою наземних і орбітальних телескопів, з 1970-х років до планети було відправлено 8 міжпланетних апаратів НАСА: «Піонери», «Вояджери», «Галілео» та ін.

Юпітер — єдина планета, для якої центр мас із Сонцем перебуває поза межами Сонця (на відстані приблизно 7% сонячного радіуса).

Велика Червона Пляма — овальне утворення зі змінними розмірами, розташоване в південній тропічній зоні. Насправді це довготривалий вільний вихор (антициклон) в атмосфері Юпітера, що робить повний оберт за 6 земних діб і що характеризується, як і світлі зони, що сходять плинами в атмосфері.

Хмари в ньому розташовані вище, а температура їх нижча, ніж у сусідніх областях поясів. У наш час «пляма» має розміри 15х30 тис. км, а сто років тому спостерігачі відзначали в 2 рази більші розміри. Іноді вона буває не дуже чітко видимою.

Юпітер має величезне магнітне поле, набагато більш сильніше, ніж у Землі.

Юпітер випромінює в космос більшу кількість енергії, ніж одержує від Сонця.

У Юпітера є кільця, подібно Сатурну, але набагато більш слабкі. На відміну від Сатурна, кільця Юпітера - темні (альбедо приблизно 0.05). Вони складаються з дуже дрібних часток гірських порід. Також на відміну від кілець Сатурна вони не містять льоду.
У липні 1994 року комета Шумахера-Леві зіштовхнулася з Юпітером. Наслідки було ясно видно навіть в аматорські телескопи. Уламки, що залишилися від зіткнення, можна було спостерігати ще майже цілий рік.

Юпітер часто є найяскравішою"зіркою"        нашого неба, уступаючи по яскравості тільки Венері, що рідко видна в темному небі.

Чотири його супутники легко можна побачити в бінокль; кілька смуг і Велику Червону Пляму можна спостерігати за допомогою невеликого телескопа.

Цікаві факти:

Якщо Ви важите 100 кілограм на Землі, Ви важили б 264 кг на Юпітері. Маса Юпітера в 318 разів більша, ніж біля Землі і діаметр в 11 разів більше. Маса Юпітера складає 70 % повної маси усіх інших планет в нашій Сонячній системі.
У Юпітера найбільший місяць в Сонячній системі-Ганимеде.
Юпітер обертається швидше, ніж будь-яка планета в Сонячній системі. Через це день на Юпітері тільки 10 годин завдовжки... Але йому потрібно 12 Земних років,  щоб завершити оборот навколо сонця.
Дякую за увагу!!


title: Презентація на тему «Сатурн» (варіант 3)

text:
Сатурн
Робота учениці 11-А класуРоговченко Тетяни
Сатурн
Сатурн – шоста за віддаленістю від Сонця і друга за розмірами планета Сонячної системи.

Сатурн належить до планет-гігантів, які, на відміну від планет земної групи, не мають твердої поверхні, бо за хімічним складом (99 % Гідрогену і Гелію) і густиною
( 1 г/см3) вони нагадують зорі, а їх велика маса спричиняє нагрівання ядер до температури більшої, ніж
+10 000 °С. Крім того, планети-гіганти досить швидко обертаються навколо осі й мають велику кількість супутників.
Орбіта                а = 9,5 а.о.
Рік          29,5 земного року
Доба                    10 год 14 хв
Атмосфера               H2 , Не
Температура, °C:
хмари                               -178
у ядрі                         +15 000
Сатурн не має того розмаїття кольорів, який ми спостерігаємо в атмосфері Юпітера, але структура атмосфери цих планет дуже схожа. Жовтуватого кольору верхнім шарам атмосфери Сатурна надають снігові хмари з аміаку. На глибині 300 км від верхніх шарів хмар знаходяться хмари води, де при підвищенні температури сніг перетворюється у дощ.

Верхні шари хмар отримують енергію як від Сонця, так і з глибини Сатурна. У результаті взаємодії цих потоків енергії виникають сильні вітри, що спрямовані чомусь переважно із заходу на схід і швидкість яких досягає 400 м/с. Через вітри утворюються темні смуги хмар, які розташовані паралельно екватору. Сатурн також випромінює у космос більше енергії, ніж отримує від Сонця.
Внутрішня будова Сатурна
Сатурн, як і Юпітер, має магнітне поле, радіаційні пояси, та є джерелом радіовипромінювання. Маса Сатурна в 95 разів більша за масу Землі, а сила тяжіння в 1,12 рази більша за земну.
Сатурн має на диво низьку густину, нижчу за густину води – лише 0,7 г/см3. І якби знайшовся такий велетенський океан з води, куди можна було б занурити Сатурн, він би не потонув.

Оскільки Сатурн знаходиться в 9,5 разів далі від Сонця, ніж Земля, то на одиницю площі він отримує в 90 разів менше тепла, ніж вона. Згідно з розрахунками температура зовнішнього шару хмарового покриву повинна становити 80 К, насправді ж температура атмосфери планети дорівнює 90 К. Отже, Сатурн, як і Юпітер, перебуває у стані повільного стискання.
Полярне сяйво Сатурна
Британські астрономи виявили в атмосфері Сатурна новий тип полярного сяйва, яке утворює кільце навколо одного з полюсів планети.
Серед планет-гігантів Сатурн найбільше вражає уяву величною системою кілець. Вони були відкриті X. Гюйгенсом у 1659 р.,  їхня площина лежить точно у площині екватора планети, нахиленій до площини екліптики під кутом 28,5°.
Концентричні кільця Сатурна складаються з тисяч окремих вузьких кілець, розділених такими ж вузькими проміжками. Самі ж кільця складаються з окремих часток водяного крихкого снігу розмірами від дрібних пилинок до брил у 10-15 м завбільшки, які добре відбивають сонячне світло. Ширина кілець становить 65 000 км, а товщина не перевищує 1 км.
З кілець Сатурна на планету йде дощ

У атмосферу Сатурна надходить вода, назбирана в його кільцях. Щоденний об’єм опадів, що падають на газовий гігант, дорівнює одному олімпійському басейну.
Окрім кілець, Сатурн має 30 відомих на сьогодні супутників.  Найбільший із них – Титан.
Система супутників Сатурна
1. Титан – найбільший супутник Сатурна і другий найбільший супутник в Сонячній системі після супутника Юпітера – Ганімеда.
2. Вчені вважають, що умови на Титані дуже схожі з тими, що спостерігаються на Землі.
3. Титан – єдиний супутник у Сонячній системі, з хмарами і щільною атмосферою, як на планеті. Він оточений помаранчевим туманом.
4. Атмосфера на Титані в основному складається з азоту (95 відсотків) і метану (5 відсотків). Також там присутні органічні молекули вуглецю і водню та інших елементів, необхідних для життя.
5. Діаметр Титана – 5150 км. Це приблизно в два рази менше Землі і прирівнюється до розміру Марсу.
Цікаві факти про Титан
Нещодавно було виявлено величезну річкову систему на супутнику Сатурна – Титані. Річка, наповнена вуглеводнем, протяжністю більше 400 кілометрів впадає в гігантське море Кракен – найбільше море на Титані –  біля холодного північного полюса супутника. Це перша такого роду величезна річкова система за межами Землі, яку можна порівняти з річкою Ніл в Єгипті.

Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Малые тела космической системы»

text:
Малые тела космической системы
Выполнили:
Кононова Кристина, Ступарь Даша
Метеор «падающая звезда» — явление, возникающее при сгорании в атмосфере Земли мелких метеорных тел (например, осколков комет или астероидов).
Метеор достигает 1 звездной величины при скорости вхождения в атмосферу Земли 40 км/с, загорается на высоте 100 км, а потухает на высоте 80 км, при длине пути в 60 км и расстоянии до наблюдателя в 150 км, то продолжительность полета составит 1.5 сек, а средний размер составит 0.6 мм при массе 6 мг.
Леониды
Квадрантиды
Персеиды

Изучения метеоров
Спасибо за внимание


title: Презентація на тему «Сонце» (варіант 18)

text:
Сонце та основні відомості про нього.
Сонце - зірка, навколо  якої обертається  наша   планета. Середня  відстань  від  Землі  до Сонця,  тобто  велика  піввісь орбіти  Землі,  складає  149,6 млн. км = 1 а.о. (астрономічна  одиниця)
Розміри Сонця дуже великі. Так, радіус Сонця в 109 разів, а маса - в 330 000 разів більше радіусу і маси Землі. А ось середня густина нашого світила невелика - всього в 1,4 рази більше густини води.

Повна кількість енергії, що випромінюється Сонцем, складає L = 3,86∙1033 ерг/с = 3,86∙1026 Вт. Це відповідає 6,5 кВт з кожного квадратного сантиметра його поверхні! Лише одну двохмільярдну частину цієї енергії отримує Земля.
На 1 м2 поверхні в околицях Землі щосекунди поступає 1400 Дж енергії сонячного випромінювання. Ця величина називається сонячною постійною. Іншими словами, щільність потоку енергії сонячного випромінювання складає 1,4 кВт/м2.
Спектр Сонця
Спектр Сонця неперервний, в ньому спостерігається безліч темних фраунгоферових ліній. Фраунгофер був першим, хто описав темні лінії на тлі безперервного спектру сонячного світла в 1814 році. Ці лінії в спектрі Сонця утворюються в результаті поглинання квантів світла, яке виходить з центральних областей Сонця,  холоднішими зовнішніми шарами сонячної атмосфери. За цими лініями і визначають хімічний склад Сонця. Основні елементи на Сонці – водень і гелій.
Близько 9 % енергії в сонячному спектрі припадає на ультрафіолетове випромінювання з довжинами хвиль від 100 до 400 нм. Решта енергія розділена приблизно порівну між видимою (400-760 нм) і інфрачервоною (760-5000 м) областями спектру.
У центральній області (третина радіусу) - ядрі - відбуваються термоядерні реакції синтезу гелію.
 Поки температура висока - більше 2 мільйонів градусів, - енергія від ядра переноситься перевипромінюванням фотонів – це промениста зона. Вона тягнеться приблизно до відстані до 2/3 радіусу Сонця.
Приблизно з відстані 2/3 R знаходиться конвективна зона. У цих шарах непрозорість речовини стає настільки великою а тиск газів настільки зменшується, що виникають великомасштабні конвективні рухи (піднімання гарячих і опускання холодних шарів речовини). Конвективна зона закінчується на видимій поверхні Сонця, де починається сонячна атмосфера.

Фотосфера
Світло Сонця, яке ми бачимо, виникає в його тонкому зовнішньому шарі – нижчому шарі сонячної атмосфери - який називається фотосферою. Товщина цього шару 0,001R = 700 км.
Уся фотосфера Сонця складається зі світлих зерняток, бульбашок -гранул. Розміри гранул невеликі, 1000-2000 км, відстань між ними - 300-600 км. На Сонці спостерігається одночасно близько мільйона гранул. Кожна гранула існує декілька хвилин. У гранулах речовина піднімається, а навколо них - опускається
Хромосфера
Хромосфера Сонця – наступний шар сонячної атмосфери, розташований над фотосферою.

Хромосферу видно  тільки в моменти повних сонячних затемнень. Місяць повністю закриває фотосферу, і хромосфера спалахує, як невелике кільце яскраво-червоного кольору, оточене перлинно-білою короною. Хромосфера дістала свою назву саме із-за цього явища (в перекладі з грецької - "забарвлена сфера").

Розміри хромосфери 10-15 тисяч кілометрів, а щільність речовини в сотні тисяч разів менша, ніж у фотосфері.
Хромосферні спалахи
Найграндіознішими активними
 утвореннями у хромосфері є
 хромосферні спалахи – раптові
 викиди величезної кількості енергії,
 накопиченої у магнітному полі
 активної зони. За час одного спалаху
 Сонце виділяє енергію, рівну
 кількості енергії, що її отримує Земля
 за цілий рік.
Тривалість невеликих спалахів 5-10
 хвилин, найпотужніших – до кількох
годин. Під час таких спалахів у
простір викидається величезна
кількість частинок високих енергій
(електронів, протонів, нейтронів,
альфа-частинок) та потужна доза
рентгенівського та гама-
випромінювання.
Сонячна корона
Найрозрідженіша і найгарячіша частина сонячної атмосфери – корона – верхній шар сонячної атмосфери. Вона простежується від сонячного диску до відстаней в десятки сонячних радіусів, поступово переходячи у космічний простір. Корона не має чітких обрисів, її вигляд змінюється з часом.
Спостерігати корону можна під час сонячних затемнень.
С
Сонячний вітер
Сонце є джерелом постійного потоку часток. Нейтрони, електрони, протони, альфа-частки, а також важчі атомні ядра всі разом складають корпускулярне випромінювання Сонця. Значна частина цього випромінювання є більш менш безперервним витіканням плазми, так званим сонячним вітром, що є продовженням зовнішніх шарів сонячної атмосфери, - сонячної корони. Поблизу Землі його швидкість складає зазвичай 400-500 км/с. Потік заряджених часток викидається з Сонця через корональні діри - області в атмосфері Сонця з відкритим в міжпланетний простір магнітним полем.
Різкі зміни потоку сонячного вітру (спричинені спалахами на Сонці), викликають збурення геомагнітного поля Землі - магнітні бурі.
Протуберанці в короні
Протуберанцями називаються величезні утворення в короні Сонця – викиди газу, що рухаються у магнітному полі по дугоподібних траєкторіях. Протуберанці - холодні і щільні утворення з температурою близько 20 000 К. Деякі з них існують декілька місяців, інші з'являються поряд з плямами, рухаються з швидкостями близько 100 км/с і існують декілька тижнів. Окремі протуберанці рухаються з ще більшими швидкостями і несподівано вибухають; вони називаються еруптивними.
Кінець!


Презентація на тему «Венера» (варіант 27)


title: Презентація на тему «Меркурій» (варіант 6)

text:
Меркурій
Підготувала учениця 11-М класу
Євграфова Марина

Меркурій - найближча до Сонця планета Сонячної системи, що обертається навколо Сонця за 88 днів. Меркурій належить до внутрішніх планет, так як його орбіта проходить ближче до Сонця, ніж орбіта Землі.

. Історія і назва

Найдавніші свідчення спостереження за Меркурієм можна знайти в шумерських клинописних текстах, датованих третім тисячоліттям до н. е. Планету названо на честь римського бога Меркурія.До V століття до н. е. греки вважали, що Меркурій, видимий на вечірньому та раннішньому небі — два різних об'єкти.На івриті назва Меркурія звучить як "Коха в Хама" (כוכב חמה) ("Сонячна планета").

Фізична характеристика
Меркурій - найближча до Сонця планета Сонячної системи, що обертається навколо Сонця за 88 днів. Меркурій належить до внутрішніх планет, так як його орбіта проходить ближче до Сонця, ніж орбіта Землі.

Орбітальні характеристики

афелій
69816927 км0, 46669733 а. тобто
перигелій
46001210 км0, 30749909 а. тобто
велика піввісь
57909068 км0, 38709821 а. тобто
орбітальний ексцентриситет
0,20530294
сидеричний період
87,969 днів [1]
Орбітальний період
115,88 днів
орбітальна швидкість
47,87 км / с
Середня аномалія
174,795884 °
нахил
3,38 ° (щодо сонячного екватора)
Довгота висхідного вузла
48,330541 °
аргумент перицентра
29,124279 °
число супутників

Поверхня
Поверхня Меркурія багато в чому нагадує місячну - вона всіяна безліччю кратерів. Щільність кратерів різна на різних ділянках. Передбачається, що більш густо всіяні кратерами ділянки є більш древніми, а менш густо всіяні - більш молодими, що утворилися при затопленні лавою старої поверхні. У той же час, великі кратери зустрічаються на Меркурії рідше, ніж на Місяці. Найбільший кратер на Меркурії названий на честь великого німецького композитора Бетховена, його поперечник складає 625 км. Однак подібність неповне - на Меркурії видно освіти, які на Місяці не зустрічаються. Важливою відмінністю гористих ландшафтів Меркурія і Місяця є присутність на Меркурії численних зубчастих укосів, що тягнуться на сотні кілометрів - ескарпів. Вивчення їх структури показало, що вони утворилися при стисненні, що супроводжував остигання планети, в результаті якого поверхня Меркурія зменшилася на 1%. Наявність на поверхні Меркурія добре збережених великих кратерів говорить про те, що протягом останніх 3-4 мільярдів років там не відбувалося в широких масштабах рух ділянок кори, а також була відсутня ерозія поверхні, останнім майже повністю виключає можливість існування в історії Меркурія скільки-небудь істотної атмосфери.

Меркурій - найменш вивчена планета земної групи. Тільки два апарати були направлені для його дослідження. Першим був "Марінер-10», який у 1974-1975 роках тричі пролетів повз Меркурія; максимальне зближення становило 320 км. В результаті було отримано кілька тисяч знімків, що охоплюють приблизно 45% поверхні планети. Подальші дослідження з Землі показали можливість існування водяного льоду в полярних кратерах.
Дослідження

Атмосфера і фізичні поля
Над поверхнею Меркурія є сліди дуже розрідженої атмосфери, що містить, крім гелію, також водень, вуглекислий газ, вуглець, кисень і благородні гази (аргон, неон). Близькість Сонця зумовлює суттєвий вплив на Меркурій сонячного вітру. Завдяки цій близькості значним є і припливний вплив Сонця на Меркурій, що має призводити до виникнення над поверхнею планети електричного поля, напруженість якого може бути приблизно вдвічі більшою, ніж у «поля ясної погоди» над поверхнею Землі, і відрізняється від останнього порівняною стабільністю.

На Меркурії є й магнітне поле. Магнітний дипольний момент Меркурія дорівнює 4,9·1022 Гс·см3, що приблизно на чотири порядки менше, ніж у Землі; проте, оскільки напруженість поля обернено пропорційна кубу радіуса планети, то на Меркурії і на Землі вони близькі за величиною

Європейським космічним агентством (ЄКА) спільно з японським аерокосмічним дослідницьким агентством (JAXA) розробляється місія BepiColombo, що складається з двох космічних апаратів Mercury Planetary Orbiter (MPO) та Mercury Magnetospheric Orbiter (MMO). Європейський апарат MPO буде досліджувати поверхню Меркурія та його глибини, в той час як японський MMO буде спостерігати за магнітним полем та магнітосферою планети. Запуск BepiColombo планується 2013 року, а 2019 року він досягне орбіти Меркурія, де й розділиться на дві складові.

Сучасні досліди
Готують до запуску

Цікаві факти
Меркурій — найшвидша планета в Сонячній Системі, вона рухається орбітою навколо Сонця з середньою швидкістю 47,87 км/с, що майже вдвічі більше швидкості Землі. Така швидкість і той факт, що Меркурій розміщений ближче до Сонця, ніж Земля, приводять до того, що один рік на Меркурії (час його повного оберту навколо Сонця) становить усього 87,99 днів.
Меркурій — вельми складний об'єкт для спостереження у високих широтах Землі через те, що він завжди спостерігається при сході або заході Сонця, і досить низько над горизонтом (особливо в північних широтах). Період його найкращої видимості (елонгація) настає декілька разів на рік і триває близько 10 днів. Проте навіть у ці періоди побачити Меркурій неозброєним оком непросто (неяскрава зірка на досить світлому фоні неба). Існує історія про те, що Миколай Коперник, спостерігаючи астрономічні об'єкти в умовах північних широт та туманного клімату Прибалтики, жалкував, що за все життя так і не побачив Меркурія. У низьких широтах Меркурій спостерігається краще.


Презентація на тему «Роль чорних дір у виникненні галактики Чумацький шлях»


title: Презентація на тему «Можливість існування життя у сонячній системі»

text:
“ Можливість існування життя у сонячній системі. Космічні дослідження планет та супутників сонячної системи ”
Підготували

5 фаворитів на наявність позаземного життя в Сонячній системі
Енцеладус
     Шостий за величиною супутник Сатурна. Вважається найімовірнішим кандидатом на життя завдяки своїй сприятливій температурі, ймовірною присутністю води та простих органічних сполук. Поверхня місяця на 99% вкрита водяною кригою і є великі шанси, що під нею знаходиться вода в рідкому стані. Спостереження зонду Cassini, що пролітав повз Енцеладус в 2005-му, вказують на присутність на ньому елементів вуглецю, водню, азоту та кисню – атомів необхідних для розвитку життя. Також здається, що всередині місяця є гаряче розплавлене ядро, що могло розігріти супутник до температур необхідних для виникнення життя.

Європа
    Супутник Юпітера Європа також вважається можливим тереном позаземного життя завдяки гіпотетично наявній воді та вулканічній активності. Хоча поверхня місяця замерзла, вчені підозрюють, що під нею знаходиться океан рідкої води. Вулканічна активність могла створити необхідне тепло та важливі хімічні елементи необхідні для живих організмів. Мікробне життя могло потенційно вижити біля гідротермальних витяжок на Європі, точно так саме, як це відбувається сьогодні на Землі.

Марс
     Якщо говорити про планети, то найімовірнішим кандидатом на присутність життя є наш сусід, Марс. Червона планета найбільш схожа на нашу з поміж решти планет системи, з наближеним розміром та температурою. На полюсах Марса лежать великі масиви криги, тому існує імовірність, що під ними може знаходиться вода. Слабка атмосфера планети нездатна захищати її поверхню від шкідливої сонячної радіації, хоча мікроби потенційно можуть існувати під поверхнею ґрунту. Геологічні дані вказують на те, що колись поверхнею планети текли ріки та працювали, на сьогоднішній день мертві, вулкани.

Титан
    Найбільший супутник Сатурна, завдяки своїй потужній атмосфері та наявним органічним сполукам, підозріло схожий на планету, на якій колись могло існувати життя. Наприклад, повітря на Титані наповнене метаном, який зазвичай руйнується сонячним світлом. На Землі, живі форми постійно поповнюють запаси метану, тому можливо припустити, що таке саме могло трапитись і на Титані. Проте, Титан досить холодний і якщо на ньому зараз і існує вода в рідкому стані, то лише глибоко під кригою.

Іо
     Супутник Юпітера, Іо, – один із небагатьох місяців Сонячної системи з атмосферою та складними хімічними сполуками, що потенційно могли створити та підтримувати життя. Активні вулканічні процеси суттєво зігрівають його, проте ймовірність виникнення життя на Іо менша завдяки сильному впливу Сонячного випромінювання, низьким температурам на поверхні та гарячою розплавленою лавою під нею.

Дослідження космосу
Ще з давніх-давен люди стали думати над питаннями: “Що таке космос? Чи є життя на інших планетах окрім Землі? Чи можливе життя на інших планетах? Як виник Всесвіт? Де взялося життя?” Тому людина все життя шукає відповіді на ці питання.

І тоді вчені та конструктури створили перший космічний корабель “Восток”. Космічний корабель – це складна технічна система. І перед тим як посадить в нього людину техніку треба перевірити.

Перші польоти
Але перед тим як відправити людину в космос,  відправляли тварин. Першою в космос полетіла Лайка. На той час люди ще дуже мало знали про космос, а космічні апарати ще не вміли повертатися з орбіти. Тому Лайка була приреченою назавжди залишитися у космічному просторі.

Через 3 роки після невдалого польоту собаки Лайки в космос відправилися вже дві собаки – Бєлка і Стрєлка. В космосі ті пробули лише один день і вдало приземлились на Землю.

Америка і космос
Окрім СРСР космосом цікавились і американці. Вони також використовували тварин для випробовувань нової техніки. Першою в Америці, на ракеті “ Ред - Стоун ” в космос вилетіла мавпа.

Перший політ людини
Після вдалого польоту в космос тварин стала відкрита дорога людині до зірок. Через 8 місяців на такому ж космічному кораблі, на якому літали собаки Бєлка і Стрєлка, в космос  відправили людину.
12 квітня 1961 р. о 6:07  з космодрому Байконур стартувала ракета-носій “Восток”. Вперше в світі комічний корабель з людиною на борту ввірвався у Всесвіт.

                    Юрій Гагарін
Кораблем управляв радянський космонавт Юрій Олексійович Гагарін. Він був першою людиною, яка власними очима побачила, що Земля дійсно кругла, а більшість  її поверхні покрита водою.

Для тренувань космонавтів використовують тренажер -- центрифугу
З першого польоту людини в космос в ньому побувало 100 космонавтів, з яких лише 3 жінок.


Презентація на тему «Интерференция света»


title: Презентація на тему «Венера» (варіант 18)

text:
Венера
Вене́ра — друга внутрішня планета Сонячної системи

Венера
Названа на честь Венери, богині любові з римського пантеону
Характеристики планети

     Відстань від Сонця: 108200000 км
     Тривалість доби: 223 дні
     Маса: 4,867 E24 кг (81,5% маси Землі)
     Прискорення вільного падіння: 8,87 м / с ²
     Період обертання: 225 днів
Венера — третій за яскравістю об'єкт на небі; її блиск поступається лише блиску Сонця та Місяця.
Прохід Венери по диску Сонця
В тому ж напрямі, що й Венера в Сонячній системі обертається лише Уран
Поверхня Венери
Кратери на Венері
«Русла» на поверхні Венери


title: Презентація на тему «Позаатмосферна астрономія та астрофізика»

text:
Позаатмосферна астрономія та астрофізика
У грудні 2005 року завершився масштабний  іжнародний проект «Коронас-Ф», присвячений дослідженням Сонця з використанням фотометра ДИФОС, створеного за участю спеціалістів ГАО НАНУ.
 Дані орбітальних досліджень зіставлялися з результатами синхронних наземних спостережень. Отримані результати розширюють теоретичні та експериментальні уявлення фізики Сонця.
Метою міжнародного експерименту «Коронас-Фотон» (ХНУ МОНУ) є продовження комплексних досліджень Сонця на перспективному спеціалізованому супутнику та вивчення впливу сонячної активності в різних діапазонах довжин хвиль на електромагнітну та радіаційну обстановку довкола Землі. Українськими учасниками експерименту розробляється супутниковий телескоп електронів і протонів СТЕП-Ф для вивчення динаміки високоенергетичних заряджених часток магнітосферного та сонячного походження.
Метою проекту «Інтерферометр»
(РІ НАНУ) є спостереження об’єктів ближнього та дальнього космосу за допомогою радіотелескопа РТ-70, який є однією з найбільших у світі антенних систем.  Розроблено та впроваджено на РТ-70 нові елементи сучасного приймально-реєстраційного комплексу сантиметрово-дециметрового діапазонів хвиль, проводиться підготовка телескопа до нових перспективних досліджень (місія «Радіоастрон»).
Проект «Астро» (ГАО НАНУ). Розробляються унікальні прилади для перспективних астрономічних досліджень.  Використання цих приладів дозволить вивчати властивості газово-аерозольного шару планетних атмосфер, безатмосферні тіла Сонячної системи, інтенсивність випромінювання Сонця в УФ-діапазоні, здійснювати моніторинг Землі.
Здійснено підготовку та виготовлення обладнання для проведення лазерного атмосферного комунікаційного супутникового експерименту. Реалізація результатів робіт матиме суттєве значення для дослідження природи кліматичних змін.
Космічна біологія, фізика невагомості, технологічні дослідження
В рамках проекту «Сегмент» проводиться підготовка до реалізації на борту Міжнародної космічної станції циклу космічних експериментів (КЕ) для вивчення впливу невагомості на живі об’єкти, фізико-хімічні процеси та властивості речовин.  Результатом робіт стане отримання принципово нових знань в галузі фізики, біології, медицини, а також створення перспективних космічних і наземних технологій.
Завдання проектів медико-біологічного профілю «Клітина» і«Космобіологія» (ІБ НАНУ) – вивчення гравічутливості живих істот на різних рівнях їх організації, механізмів адаптації до умов мікрогравітації, розробка космічного обладнання та біотехнологій. У цій області космічної науки Україна посідає одне з провідних місць у світі. У виконанні досліджень задіяно низку профільних організацій Національної академії наук, Академії медичних наук, університети.
Системні дослідження
У рамках проекту «Система» (ІТМ НАНУ-НКАУ) розроблено можливі сценарії розвитку космічної діяльності України, методику оцінки ефективності проектів З(Н)КПУ. Сформовано проект нової Загальнодержавної космічної програми України на 2008-2012 рр. з його економічним обґрунтуванням, проект Програми співробітництва між Україною і Російською Федерацією в космічній сфері.
У проекті «Система-1» (ННК ІПСА НТУУ «КПІ» МОНУ та НАНУ) перспективи розвитку космічної діяльності в Україні розглянуто із застосуванням методології технологічного передбачення. На цій основі розроблено нові концепції побудови сценаріїв майбутнього космічної галузі, створено інформаційну платформу та інструментарій сценарного аналізу у вигляді комплекса математичних, програмних, логічних та організаційно-технічних засобів.
Роботи за проектом «Освіта»(НЦАОМУ) роблять внесок у вирішення нагальної для галузі проблеми підготовки молодих спеціалістів. Його мета – залучення студентів та старших школярів до роботи над конкретним космічним проектом – створенням українського молодіжного супутника (УМС).


title: Презентація на тему «Астрономія в середні віки»

text:
Астрономія в середні віки
Європа та країни ісламу
У середніх віках астрономія розвивалася лише у Європі та країнах ісламу.
Європа

Іслам
Іслам
З середини VII століття об'єднані однією релігію, араби розпочали серію завоювань навколишніх земель, внаслідок яких була утворена величезна за площею держава — Халіфат.
 Рівень культури країн об'єднаних Ісламом дуже швидко зростав, а столиця арабської держави  Багдад перетворилася на центр наукової діяльності; зокрема, вже у 829 році тут була збудована перша астрономічна обсерваторія.

Багато важливих праць з індійської та грецької астрономії перекладались на арабську мову. Так, за наказом одного з перших багдадських халіфів аль-Мансура, наприкінці VIII століття були перекладені індійські сіддханти Брахмагупти і Аріабхати, а у IX столітті арабський учений Сабіт ібн Курра зробив повний переклад «Альмагеста» з грецького оригіналу.

На початок IX століття вчені Багдаду і Дамаску досягли великих успіхів.

Так, у 827 році ними було виміряно дугу меридіану, а також встановлено його протяжність у 47 000 км, завдяки спостереженням зенітних відстаней зір за методом Ератосфена.

Тоді ж за вимірюванням довготи Регула після порівняння результатів з даними Гіппарха, було отримано нове значення сталої прецесії: 1° за 66 років.
Роботи аль-Баттані свого часу стали дуже популярними в Західній Європі. В своїх працях він з високою точністю визначив тривалість тропічного року, величину ексцентриситету         сонячної орбіти, відкрив зміщення сонячного апогею відносно зір тощо.

Аль-Батані
На підставі досліджень та спостережень, що проводились у обсерваторіях розташованих по всій території Халіфату, були складені оригінальні праці ісламських астрономів — «Зіджі». До нашого часу збереглося усього близько 100 таких робіт.

Вони представляють собою астрономічні таблиці, користуючись якими можна розрахувати положення планет на зоряному небі. Складовою частиною кожного зіджа є зведення правил, використаних при складенні таблиць, і правила користування ними.
Шедевром середньовічної спостережницької астрономії вважається «Книга нерухомих зір» персидського астронома ас-Суфі, в якій він на матеріалах власних спостережень перевірив та уточнив каталог зір Птоломея, виправив помилки допущені його арабськими колегами тощо.
Також в книзі міститься перша письмова згадка про спостереження іншої галактики, якою стала Велика Магелланова Хмара.
Європа
В епоху Середньовіччя європейські астрономи займалися переважно спостереженнями видимих рухів планет, погоджуючи їх з прийнятою геоцентричної системою Птолемея.
Цікаві космологічні ідеї можна знайти в творах Оріген а з Олександрії, видного апологета раннього християнства, учня Філона Олександрійського. Оріген закликав сприймати Книгу Буття не буквально, а як символічний текст. Всесвіт, за Орігену, містить безліч світів, в тому числі жилих.
Більш того, він допускав існування безлічі Всесвітів зі своїми зірковими сферами.

У XI–XII століттях основні наукові праці греків і їх арабомовних учнів були перекладені на латину. Основоположник схоластики Альберт Великий і його учень Фома Аквінський в XIII століття е препарували вчення Аристотеля, зробивши його прийнятним для католицької традиції.

З цього моменту система світу Аристотеля-Птолемея фактично зливається з католицькою догматикою.

Експериментальний пошук істини підмінявся звичнішою для теології методикою — пошуком підходящих цитат в канонізованих творах і їх розлогим коментуванням.
Відродження наукової астрономії в Європі почалося на Піренейському півострові, на стику арабського і християнського світу. Спочатку визначальну роль грали проникали з арабського Сходу трактати — зіджей .

У другій половині XI століття арабські астрономи, які зібралися в Кордовському халіфаті під керівництвом аз-Заркалі (Арзахеля) склали Толедські таблиці.

Допоміжні таблиці для розрахунку затемнень в Толедські таблицях майже повністю запозичені з зіджей ал-Хорезмі і ал-Баттані, що розвивали теорію Птолемея і уточнювати її застарілі на той час параметри на основі нових точніших вимірювань.
У XII столітті завдяки Герарду Кремонського таблиці проникли в латинський світ і були адаптовані під християнський календар (Тулузький таблиці). У 1252–1270 роках у вже християнському Толедо під патронажем короля Леону і Кастилії Альфонса X Мудрого єврейські астрономи Ісаак Бен Сід і Ієгуда бен Мойсей Коен склали точніші Альфонсінскіе таблиці.
Незадовго до 1321 а робота над вдосконаленням цих таблиць продовжилася в Парижі. Результат цей багатовікової роботи поколінь астрономів різних країн і народів був надрукований в1485 як перше видання Альфонсінскіх таблиць.


Презентація на тему «Венера» (варіант 17)


Презентація на тему «Наднові зорі» (варіант 2)


title: Презентація на тему «Комп’ютерні моделі, що показують світанок на інших планетах і їхніх супутниках»

text:
Комп'ютерні моделі, що показують світанок на      інших планетах і їхніх супутниках
Схід на Марсі. Схід сонця на дні одного з каньйонів Лабіринту Ночі в провінції Фарсида на Марсі. Червонуватий колір неба надає розсіяний в атмосфері пил, що складається переважно з "іржі" - оксидів заліза. Пил переломлює світло.

Світанок на Іо, супутнику Юпітера. Поверхня, схожа на сніг, на передньому плані складається з кристалів діоксиду сірки, викинутих на поверхню гейзерами. Відсутність атмосфери надає гейзерам таку правильну форму.

Світанок на Марсі

Сонячне затемнення на Каллісто. Це найдальший з чотирьох великих супутників Юпітера. Він менше, ніж Ганімед, але більше, ніж Іо і Європа.

Юпітер - вид з супутника Европи. Півмісяць Юпітера повільно коливається над горизонтом Європи.
Ексцентриситет її орбіти постійно піддається збурень внаслідок орбітального резонансу з Іо, яка зараз якраз проходить на тлі Юпітера.

Схід на Меркуріі. Диск сонця з Меркурія виглядає в три рази більше, ніж із Землі, і у багато разів яскравіше, особливо в безповітряному небі.

Тритон.Повний Нептун в небі - єдине джерело світла для нічного боку Тритона. Тонка лінія поперек диска Нептуна - це його кільця, видимі з ребра, а темний гурток - тінь самого Тритона.

Сонячний схід на Тритоні виглядає не менш вражаюче.

"Літо" на Плутоні. Недивлячись на свої невеликі розміри і величезну відстань від Сонця, Плутон часом має атмосферу. Це відбувається, коли Плутон, рухаючись по своїй витягнутій орбіті, підходить до Сонця ближче Нептуна.

Небезпечний світанок на Глізі 876d. Небезпеку в собі можуть нести світанки на планеті Глізі 876d. Хоча, насправді, ніхто з людства не знає реальних умов на цій планеті. Вона обертається на дуже близькій відстані від змінної зірки Глізі 876.

Дякую за увагу!


Презентація на тему «Сатурн» (варіант 19)


title: Презентація на тему «Розвиток космонавтики» (варіант 7)

text:
Розвиток космонавтики
Підготувала Босович Валентина
 Історія ракет має тисячолітню давність. Перші ракети представляли собою бамбукові чи бумажні трубки, заповнені твердим порохом. Ці трубки були відкриті лише з одного кінця. Коли порох згорав, продукти його згоряння - розкалені гази - витікали з великою швидкістю через цей отвір. Реактивна сила, створена струєю, заставляла ракету летіти з великою швидкістю.

Скоріше всього, спочатку ракети були своєрідною іграшкою. Пізніше їх стали використовувати в якості зброї -"Вогнених стріл", так як струя, Витікаюча із ракети, легко підпалювала дерев'яні будинки.

Основні частини любої ракети - це баки чи інша ємкість для палива і двигуна. Що стосується типу двигуна, виду палива і різноманітного, інколи дуже складного обладнання, то все це залежить від конкретного призначення ракети. А призначення всякої ракети - доставка якого-небудь корисного вантажу в конкретне місце. Звичайно, поки ще рідко ракета служить для транспортування людей чи вантажних перевезень, хоча і такі приклади вже є.
Ніякий вид транспорту не може зрівнятися з ракетним по швидкості, дальності і висоті польоту. Дійсно, кому ще під силу, крім ракети, перевезти вантаж на відстань 10000 км за пів години, чи доставити його на місяць? Звичайно, подібні задачі по плечу не кожній ракеті. Щоб її швидкість була більшою, політ дальнім та точним, корисний вантаж значний по вазі, ракету приходиться оздоблювати потужними двигунами, точною системою керування, навігаційним обладнанням і різними іншими приладами. В цих випадках проста ракета перетворюється в цілий ракетний поїзд, багатоступінчата ракета, так назвав її вперше К.Є.Ціалковський.
 В 1911 році Ціолковський промовив свої слова:" Людство не залишиться вічно на землі, але, в погоні за світлом і простором, спочатку несміливо проходить за межи атмосфери, а потім завоює собі весь навколосонячний простір".

Початком проходження людини в космос було покладено 4 жовтня 1957 року. В цей пам'ятний день вийшов на орбіту

Запущений у Радянському Союзі перший в історії людства штучний супутник Землі. Він важив 83,6 кг. Прорвавшись крізь земну атмосферу, перша космічна ластівка винесла в космічний простір наукові прилади і радіопередавачі. Вони передали на Землю першу наукову інформацію про космічний простір, оточуючий Землю.

Тільки 31 січня 1958 року, після деяких невдалих спроб американцям вдалося вивести на орбіту свій перший штучний супутник Землі " Експлоурер - 1 ". він важив 13,96 кг і був оздоблений апаратурою для вивчення космічних проміней, мікрометеоритів, а також для вимірювання температури оболонки супутника та газу, заповняючого його внутрішній об'єм.
Не менш приголомшеним був політ другої радянської космічної ракети "Луна-2" запущеної 12 вересня 1959 року.
Приладовий контейнер цієї космічної ракети 14 вересня в 00 годин 02 хвилини 24 секунди торкнувся поверхні Місяця! Вперше за всю історію апарат, створений руками людини, досяг другого небесного тіла і доставив на безжиттєву планету пам'ятник великому подвигу радянського народу - вимпел з зображенням Герба СССР. "Луна-2" з'ясувала, що у місяця немає магнітного поля та поясів радіації.
 В історичний день 12 квітня 1961 року вийшов в космос корабель "Восток" з першим в історії людства льотчиком-космонавтом на борту Юрієм Олексійовичем Гагаріним. Облетівши Земну кулю, він через одну годину 48 хвилин успішно приземлився в заданому районі Радянського Союзу.

Пройшло всього кілька місяців, і 6 серпня того ж року стартував космічний корабель "Восток-2" з льотчиком- космонавтом Германом Степановичем Титовим. "Восток-2" зробив 17,5 витків навколо Землі і пробув в космічному польоті 25 годин 18 хвилин.

Після цих запусків штучних супутників та космічних ракет було і буде ще дуже багато запусків. І може, в далекому майбутньому в космосі збудують космічне місто, і ракети це буде звичайний вид транспорту, яким зможе користуватися кожний!


Презентація на тему «Юпітер» (варіант 6)


Презентація на тему «Венера» (варіант 25)


Презентація на тему «Основи практичної астрономії» (варіант 2)


title: Презентація на тему «Зоряні скупчення та асоціації» (варіант 2)

text:
Зоряні скупчення та асоціації
Підготувала учениця 33-ї групи
Кулішова Інна
Зо́ряне ску́пчення — гравітаційно зв'язана група зірок, що має загальне походження і рухома в гравітаційному полі галактики як єдине ціле.

За своєю морфологією зоряні скупчення історично поділяються на два типи — кулясті і розсіяні.
Кулясте зоряне скупчення — зоряне скупчення, що відрізняється від розсіяного скупчення більшою кількістю зірок і чітко окресленою симетричною формою зі збільшенням концентрації зірок до центру скупчення.
У нашій Галактиці їх відомо близько 150. Найбільше кулясте скупчення нашої галактики - Омега Центавра.
На відміну від розсіяних скупчень, міжзоряні середовища кулястих скупчень містять мало газу: це пояснюється їх низькою параболічною швидкістю та їх більшим віком.
В інших галактиках спостерігаються відносно молодші кулясті скупчення.
Розсіяне зоряне скупчення (відкрите скупчення) – зоряне скупчення, у структурі якого виділяють ядро і корону, діаметр якої в 2—10 разів більший за діаметр ядра.
Вік розсіяних скупчень — від десятків мільйонів до мільярда років. Внаслідок цього вони можуть суттєво відрізнятися одне від одного зоряним складом і, отже, виглядом
На відміну від кулястих скупчень, розсіяні скупчення містять порівняно небагато зір і мають неправильну форму.
Наразі відомо понад півтори тисячі таких скупчень, хоча вважається, що в нашій Галактиці їх має бути в десятки разів більше. Деякі розсіяні зоряні скупчення можна спостерігати неозброєним оком: Стожари (1,4m), Гіади (0,8m), Ясла (3,9m).
Стожари, знімок телескопа “Хаббл”
Важливі відомості про еволюцію зоряних скупчень дає вивчення  діаграм Герцшпрунга — Ресселла  або діаграм «зоряна величина — показник кольору».

 Діаграми залежності типових розсіяних і кульових  зоряних скупчень нашої Галактики істотно різні Інтерпретація цих діаграм з точки зору сучасних теорій зоряної еволюції дозволяє укласти, що зірки типових кульових зоряних скупчень  в 100—1000 разів старше за зірки розсіяних зоряних скупчень
Зо́ряні асоціа́ції — угрупування гравітаційно непов'язаних або слабопов'язаних між собою молодих зір (віком до декількох мільйонів років), об'єднаних спільним походженням.
За типом зоряного населення асоціації поділяють на:

 OB-асоціації, що здебільшого складаються з гарячих зір спектральних класів  O та B;
 T-асоціації, характерні об'єкти яких — змінні зорі типу Т Тельця.
Зоряні асоціації виявив В. А. Амбарцумян 1948 року й передбачив їх розпад.
Пізніше дослідження Адріана Блаау, В.Е.Маркаряна, І.М.Копилова та інших підтвердили факт розширення зоряних асоціацій.
Згодом було виявлено, що високі концентрації та малі дисперсії швидкостей зір у T-асоціаціях свідчать про їх стійкість.
На відміну від молодих розсіяних скупчень  зоряні асоціації мають більші розміри — десятки парсек (у ядер розсіяних скупчень — одиниці парсек) — та меншу густину зоряного населення: кількість зір в асоціації становить від кількох десятків до сотень,  у той час як розсіяні скупчення налічують сотні тисяч і більше зір.
Своїм походженням зоряні асоціації завдячують областям зореутворення з масивним комплексом молекулярних хмар.
Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Чорні Діри» (варіант 10)

text:
Чорні Діри
Чорна діра — астрофізичний об'єкт, який створює настільки велику силу тяжіння, що жодні, як завгодно швидкі частинки, не можуть покинути його поверхню, в тому числі світло.

Чорна діра може мати три фізичні параметри:
масу,
електричний заряд,
момент імпульсу.
Навколо чорної діри можна побудувати уявну поверхню, з-під якої не може виходити випромінювання, така поверхня називається горизонтом подій.

В надрах чорної діри кривина сили гравітації сягає нескінченності в області, яка називається сингулярністю. Для чорних дір, які не обертаються, сингулярність має форму точки. Сингулярність чорної діри, яка обертається, має форму кільця.
Область простору-часу поблизу чорної діри, розташована між горизонтом подій і межею статичності називається ергосферою. Об'єкти, що знаходяться в межах ергосфери, неминуче обертаються разом з чорною дірою за рахунок ефекту Ленза — Тіррінга. Ергосфера має форму сфероїда, менша піввісь якого рівна радіусу горизонту подій, більша.
Чорні діри зоряних мас спостерігаються у складі тісних подвійних систем.
Речовина зорі-супутника перетікає на чорну діру по спіралі. При цьому утворюється акреційний диск, який випромінює в рентгенівському і гамма-діапазонах.
Також чорні діри можуть бути виявлені завдяки явищу гравітаційного лінзування. Це явище також називають кільцями Ейнштейна.
З часу теоретичного передбачення чорних дір залишалося відкритим питання про їх існування, тому що наявність рішення типу «чорна діра» ще не гарантує, що існують механізми утворення подібних об'єктів у Всесвіті.
З математичної точки зору відомо, що як мінімум колапс гравітаційних хвиль в загальній теорії відносності стійко веде до формування пасткових поверхонь, а отже, і чорної діри.
Перша чорна діра була відкрита в 1967 в сузір'ї Лебедя. До 2004 р. рентгенівський космічний телескоп RXTE достовірно виявив 15 чорних дір в подвійних зоряних системах в нашій галактиці.
Чорні діри зоряних мас утворюються як кінцевий етап життя зірки, після повного вигоряння термоядерного палива та припинення реакції зірка теоретично повинна почати охолоджуватися, що призведе до зменшення внутрішнього тиску і стиснення зірки під дією гравітації. Стиснення може зупинитися на певному етапі, а може перейти в стрімкий гравітаційний колапс.
З фізичної точки зору відомі механізми, які можуть призводити до того, що деяка область простору-часу буде мати ті ж властивості (ту ж геометрію), що і відповідна область у чорної діри.
В реальності через аккреції речовини, з одного боку,випромінювання Хокінга, з іншого, простір-час навколо колапсара відхиляється від наведених вище точних розв'язків рівнянь Ейнштейна.

І хоча в будь-якій невеликій області  метрика спотворена не надто сильно, глобальна причинна структура простору-часу може відрізнятися кардинально.

Зокрема, даний простір-час може, за деякими теоріями, вже й не мати горизонту подій. Це пов'язано з тим, що наявність або відсутність горизонту подій визначається, серед іншого, і подіями, що відбуваються в нескінченно віддаленому майбутньому спостерігача.
Первинні чорні діри в даний час носять статус гіпотези.
Якщо в початкові моменти життя Всесвіту існували достатньої величини відхилення від однорідності гравітаційного поля і щільності матерії, то з них шляхом колапсу могли утворюватися чорні діри.
При цьому їх маса не обмежена знизу, як при зірковому колапсі — їх маса, ймовірно, могла б бути досить малою.
Виявлення первинних чорних дір представляє особливий інтерес у зв'язку з можливостями вивчення явища випаровування чорних дір.


title: Презентація на тему «Сатурн» (варіант 13)

text:
Сатурн. Характеристика
Сатурн
Сатурн. Атмосфера
Сатурн і Сонце
Сатурн. Магнітне поле
Сатурн. Кільця
Орбітальні характеристики
Фізичні характеристики


title: Презентація на тему «Марс» (варіант 11)

text:
Марс. Чи існує життя на червоній планеті?
На Марсі магнітне поле присутнє, але занадто слабке
Високий радіаційний фон
Відсутність високого тиску
Наявність метану як ознака існування життя
Значні перепади температур
Дякуємо за увагу! 


title: Презентація на тему «Подвійні зорі» (варіант 10)

text:
Подвійні зорі
Подвійна зоря — система з двох гравітаційно пов'язані зір, які звертаються навколо спільного центру мас по екліптичних орбітах. Інколи трапляються системи із трьох і більше зірок; у тому загальному разі система називається кратною зіркою.

Види подвійних зірок та їх спостереження

 Візуально-подвійні зорі
Затемнювано-подвійні зорі
Спектрально-подвійні зорі
Оптично подвійні зорі
Подвійні зорі, які можна побачити окремо, називають видимими подвійними чи візуально-подвійними. Для цих зірок вдається визначити зміну з часом позиційного кута й оцінити період обертання. Такою зіркою є Сіріус, що складається з компонентів A і B, що легко розрізняються в звичайний телескоп.
Компоненти більшості подвійних систем занадто близькі одна до одної або ж занадто віддалені від Сонячної системи, через що їх неможливо розрізнити навіть за допомогою найпотужніших телескопів. В цьому випадку їхню подвійність можливо виявити за деякими іншими ознаками:

Візуально-подвійні зорі
Спостерігаються завдяки коливаннями блиску, створеними періодичними затьмареннями однієї зірки іншою, це відбувається в тих рідкісних випадках, коли Земля перебуває в одній площині із орбітами зірок. Внаслідок чого відбувається періодичне поперемінне затемнення одним компонентом іншого та навпаки. Відповідно спостерігається два зниження яскравості протягом одного циклу. Менше зниження, коли яскравіша зоря закриває від нас більш тьмяну і сильніше падіння видимої зоряної величини, коли відбувається навпаки.

Затемнювано-подвійні зорі
Спостерігаються завдяки періодичним зсувам спектральних ліній.
Якщо подвійна зірка має достатньо значний власний рух, то можна спостерігати періодичні відхилення траєкторії руху головного компоненту на небесній сфері від прямої лінії.

Спектрально-подвійні зорі
Іноді буває, що дві фізично не пов'язані між собою зірки випадково проектуються на дуже близькі одна до одної точки небесної сфери. Такі зірки називаються оптично подвійними — на противагу «істинним», фізично подвійним. Класичним прикладом таких зірок є Міцар і Алькор у сузір'ї(Великої Медведиці
Оптично подвійні зорі
Подвійні зорі утримуються разом взаємним тяжінням. Обидві зорі подвійної системи обертаються по еліптичних орбітах навколо деякою точки, що лежить з-поміж них і називається центром гравітації цих зір. Якщо відстань між партнерами дуже велика, орбітальний період може вимірюватися роками, інколи ж цілим століттям чи більше. Для тісних систем їх орбітальний період може становити лише кілька годин. Що стосується, обертання досить масивних зірок навколо загального центру ваги на близькій відстані один від одного, стають помітними релятивістські ефекти, такі як усунення периастра і зменшення орбітального періоду за рахунок випромінювання системою гравітаційних хвиль (останнє призводить до того, що наприкінці дві зірки зіштовхуються).

Гравітаційна взаємодія між компонентами
Є різні подвійні зірки: бувають дві схожі зорі у парі, а є різні (зазвичай, це червоний гігант та білий карлик). Але, незалежно від своїх типу, ці зорі найкраще піддаються вивченню: аналізуючи їхню взаємодію, вченим вдається з'ясувати майже всі параметри, включаючи масу, форму орбіт і навіть характеристики близько розташованих до них зір. Зазвичай, ці зорі мають дещо витягнуту форму внаслідок взаємного тяжіння. Приблизно половина всіх зір нашої Галактики належить до подвійних систем, отже подвійні зірки, які працюють по орбітам одна навколо іншої, явище дуже поширене.

Компоненти подвійних зір

Визначення маси подвійних та поодиноких зір


title: Презентація на тему «The most famous places of the USA»

text:
The most famous places of the USA
Grabenko Anastasiya and Grimashevich Diana
Niagara Falls

	is the collective name for three waterfalls that straddle the international border between Canada and the USA ; more specifically, between the province of Ontario and the state of New York. They form the southern end of the Niagara Gorge.

The Grand Canyon
	is a steep-sided canyon carved by the Colorado River in the state of Arizona in the United States.The Grand Canyon is 277 miles (446 km) long, up to 18 miles (29 km) wide and attains a depth of over a mile (6,000 feet or 1,800 meters).
The Great Lakes
	Consist of Lakes Superior, Michigan, Huron (or Michigan–Huron), Erie, and Ontario, they form the largest group of freshwater lakes on Earth, containing 21% of the world's surface fresh water by volume.

Death Valley
	is a desert valley located in Eastern California's Mojave Desert, the lowest, driest, and hottest area in North America.

Yellowstone National Park
	is a national park located primarily in the U.S. state of Wyoming, although it also extends into Montana and Idaho.
Grand Canyon of Yellowstone
Yellowstone Lake
Old Faithful Geyser erupts approximately every 91 minutes.
Yellowstone sand verbena are endemic to the Yellowstone's lakeshores.
Mammoth Cave National Park
	is a U.S. National Park in central Kentucky, encompassing portions of Mammoth Cave, the longest cave system known in the world.
Disneyland,  Anaheim, CA
	To all who come to this happy place: Welcome. Disneyland is your land. Here age relives fond memories of the past, and here youth may savor the challenge and promise of the future. Disneyland is dedicated to the ideals, the dreams, and the hard facts that have created America, with the hope that it will be a source of joy and inspiration to all the world, - Walter E. Disney, July 17, 1955


title: Презентація на тему «Чорні діри» (варіант 15)

text:
Чорні діри
Виконала
Учениця 10-А класу
Кузнєцова Анастасія
Що таке чорна діра?
	Чорна діра — астрофізичний об'єкт, який створює настільки велику силу тяжіння, що жодні, як завгодно швидкі частинки, не можуть покинути його поверхню, в тому числі світло.
Концепція
	Сам термін був придуманий Джоном Арчибальдом Вілером в кінці 1967 року і вперше застосований в публічній лекції «Наш Всесвіт: відоме і невідоме (Our Universe: the Known and Unknown)» 29 грудня 1967 року.
Концепція
	Загальна теорія відносності передбачає, що достатньо компактна маса буде деформувати простір-час, утворюючи чорну діру. Навколо чорної діри існує математично визначена поверхня, що називається горизонтом подій, яка визначає точку, з якої вже немає повернення. Вона називається «чорною», тому що поглинає все світло, що потрапляє на горизонт, нічого не відбиваючи, подібно абсолютно чорному тілу в термодинаміці.
Концепція
	 Квантова механіка передбачає, що чорні діри випромінюють подібно чорному тілу зі скінченною температурою. Ця температура обернено пропорційна до маси чорної діри, роблячи важкими спостереження цього випромінювання для чорних дір зоряних мас та вище.
Концепція
	Об'єкти, поле гравітації яких настільки сильне для світла, що воно не здатне вирватися, були вперше розглянуті у 18 столітті Джоном Мічеллом та П'єром-Симоном Лапласом. Карл Шварцшильд, видатний німецький фізик, був першим, хто запропонував розв'язок рівнянь загальної теорії відносності, що може характеризувати чорну діру, у 1916 році. Його розв'язок базувався на інтерпретації чорної діри як області простору, з якої ніщо не може втекти.
Будова
	Чорна діра може мати три фізичні параметри: масу, електричний заряд і момент імпульсу. Навколо чорної діри можна побудувати уявну поверхню, з-під якої не може виходити випромінювання, така поверхня називається горизонтом подій.
Будова
	Область простору-часу поблизу чорної діри, розташована між горизонтом подій і межею статичності називається ергосферою. Об'єкти, що знаходяться в межах ергосфери, неминуче обертаються разом з чорною дірою за рахунок ефекту Ленза — Тіррінга. Ергосфера має форму сфероїда, менша піввісь якого рівна радіусу горизонту подій, більша — подвоєному радіусу.
Будова
	В надрах чорної діри кривина сили гравітації сягає нескінченності в області, яка називається сингулярністю. Для чорних дір, які не обертаються, сингулярність має форму точки. Сингулярність чорної діри, яка обертається, має форму кільця.
Механізми утворення чорних дір проміжних мас
1)Утворення чорної діри під час Великого вибуху у ранньому всесвіті. Під час Великого вибуху могли утворитися первинні чорні діри будь-яких мас, у тому числі і багато тисяч мас сонця.
2)Залишки зірок третього типу населення. Зорі третього типу населення — це перші зорі у всесвіті, які виникли у перші сотні мільйонів років його існування. Вони мали великі маси що могло призвести до утворення досить масивних чорних дір.
3)Зіткнення зірок і чорних дір у кулястому зоряному скупчені. Також чорні діри проміжних мас можуть існувати у ядрах галактик. При утворення галактики речовина колапсує і в її центрі можуть утворюватися чорні діри проміжних мас, з яких з часом утворюється гігантська надмасивна чорна діра.

Місце чорних дір проміжних мас
1)Утворення надмасивних чорних дір у ядрах галактик.
2)Чорні діри проміжних мас можуть бути джерелами гравітаційних хвиль. Якщо будуть зареєстровані гравітаційні хвилі, то за допомогою них можна буде безпосередньо відкрити чорні діри проміжних мас.

Чорні діри у Всесвіті
Чорні діри зоряних мас.
Надмасивні чорні діри.
Первинні чорні діри.
Квантові чорні діри.
Чорні діри
	Чорні діри зоряних мас утворюються як кінцевий етап життя зірки, після повного вигоряння термоядерного палива та припинення реакції зірка теоретично повинна почати охолоджуватися, що призведе до зменшення внутрішнього тиску і стиснення зірки під дією гравітації. Стиснення може зупинитися на певному етапі, а може перейти в стрімкий гравітаційний колапс.
Надмасивні чорні діри
	Дуже великі чорні діри, що розрослися за сучасними уявленнями, утворюють ядра більшості галактик. У їх число входить і масивна чорна діра в ядрі нашої галактики — Стрілець A*.
	В даний час існування чорних дір зоряних і галактичних масштабів вважається більшістю вчених надійно доведеним астрономічними спостереженнями.

Первинні чорні діри
	Первинні чорні діри в даний час носять статус гіпотези. Якщо в початкові моменти життя Всесвіту існували достатньої величини відхилення від однорідності гравітаційного поля і щільності матерії, то з них шляхом колапсу могли утворюватися чорні діри. При цьому їх маса не обмежена знизу, як при зірковому колапсі — їх маса, ймовірно, могла б бути досить малою. Виявлення первинних чорних дір представляє особливий інтерес у зв'язку з можливостями вивчення явища випаровування чорних дір.
Квантові чорні діри
	Передбачається, що в результаті ядерних реакцій можуть виникати стійкі мікроскопічні чорні діри, так звані квантові чорні діри. Для математичного опису таких об'єктів необхідна квантова теорія гравітації. Однак із загальних міркувань досить імовірно, що спектр мас чорних дірок дискретний і існує мінімальна чорна діра — Планковська чорна діра. Її маса — близько 10−5 г, радіус — 10−35 м. Комптонівська довжина хвилі планковської чорної діри по порядку величини дорівнює її гравітаційного радіусу.
Дякую за увагу!