title: Презентація на тему «Синтетические лекарственные препараты» (варіант 3)

text:
Синтетические лекарственные препараты
Лечебные препараты, лекарственные средства, лекарства или медикаменты - это вещества или смеси веществ, употребляемых для профилактики, диагностики, лечения заболеваний, предотвращения беременности, устранение боли, полученные из крови, плазмы крови, органов и тканей человека или животных, растений, минералов, химического синтеза или с применением биотехнологий.

 Лекарственные средства изучает фармакология и фармация. Фармацевтика - часть фармации, связанная непосредственно с производством лекарств.
Из истории
Лекарственные вещества известны с очень древних времен. Например, в Древней Руси мужской папоротник, мак и другие растения употреблялись как лекарства. И до сих пор в качестве лекарственных средств используются 25-30% различных отваров, настоек и экстрактов растительных и животных организмов.
В последнее время биология, медицинская наука и практика все чаще используют достижения современной химии. Огромное количество лекарственных соединений поставляют химики, и за последние годы в области химии лекарств достигнуты новые успехи.
 Синтетические лекарственные средства - одно из важнейших достижений синтетической органической химии. Благодаря им стало возможным излечение многих болезней, которые ранее были роковыми для больных.
В1865 году английский хирург Джозеф Листер впервые использовал во время операции карболовой кислоты (фенол) для дезинфекции инструментов и рук хирурга. Это существенно уменьшило смертность среди хирургических больных, поскольку предотвращало бактериальным инфекциям. Такая лекарственная новация спасла миллионы человеческих жизней.
Из истории
Аспирин - общепринятая название ацетилсалициловой кислоты - самого распространенного болеутоляющего , жаропонижающего и противовоспалительного средства. Еще в древности для лечения инфекционных болезней и подагры , для облегчения боли и снижения температуры использовали разнообразные экстракты ивовой коры. Ученые установили , что активным лечебным компонентом этого напитка является салициловая кислота.
Аспирин
Впоследствии был разработан метод  синтеза салициловой кислоты , поэтому в медицине широко начали использовать соль салициловой кислоты - натрий салицилат . Однако оба соединения были достаточно токсичными , что побудило исследователей к поиску способа синтеза вещества, производила бы такой же (или сильнее ) терапевтический эффект с меньшим вредом для организма.
Синтез
В 1859 г. был изобретен синтез салициловой кислоты. Это позволило уже в 1874-м основать первую большую фабрику по производству синтетических салицилатов из фенола, карбон (IV) и натрия.

1893 сотрудник немецкой терапевтической фирмы «Байер» Феликс Гофман синтезировал ацетилсалициловую кислоту. Доступность сырья и методики синтеза обеспечили возможность промышленного производства лекарств, были запатентованы под названием «аспирин». Здесь впервые была внедрена технология массового промышленного производства синтетического лекарственного средства.
Из истории
Модели аспирина

Химическое название :          2 - ( Ацетилоксы ) бензойная кислота
Химическая формула :          C9H8O4
Молярная масса:                    180.16
Синонимы:
Аспирин , 2 - ацетоксибензойна кислота ,   ацетат салициловой кислоты

Физические свойства :

Температура плавления                           135 ° C ( быстрый нагрев )
Твердения расплава                                  118 ° C
Температура кипения                                135 ° C ( разложение )
Плотность                                                   1,4 г/см3
Температура самовоспламенения           490 ° C
Свойства аспирина
Свойства аспирина
Растворимость одного грамма:
 -в воде:                              25 ° C - 300 мл, 37 ° C - 100мл
 -в спирте                            5 мл
 -в хлороформе                 17 мл
 -в эфире                            10-15 мл

Разлагается в кипящей воде и при растворении в щелочных растворах. Хорошо растворимые в воде неорганические соли ацетилсалициловой кислоты, однако такие растворы неустойчивы и при этих условиях ацетилсалициловая кислота быстро гидролизуется.
Сальварсана
Лечение болезней с применением синтетических химических препаратов, имевших направленное бактерицидное действие, начал немецкий врач , бактериолог и биохимик Пауль Эрлих . Созданный им препарат сальварсан проявляет высокую эффективность против возбудителей не только сифилиса , но и других опасных болезней. Так же , как и аспирин , это лекарственное средство вошло в « первую десятку » борцов с недугами .«Рабочее » название сальварсана « препарат 606 » означает , что П.Эрлих и его сотрудники синтезировали 605 веществ. Однако лишь 606 попытка оказалась удачной - добытая вещество пагубно действовала на возбудителя болезни - бледную спирохету . Это пример поиска новых биологически активных веществ методом фармакологического скрининга ( просеивания ) .
Синтетические лекарственные препараты
1887 г. – фенацетин
1896 г. – пирамидон
20 в. – веронал
Появились в 19 в.
Недостатки синтетических лекарственных средств.
Список синтетических лекарственных средств практически неисчерпаем. Сульфаниламидные препараты и антибиотики как специфического , так и широкого спектра действия , обезболивающие , сосудорасширяющие ...
 Полезные ли вредны они?
На примере аспирина легко убедиться : ацетилсалициловая кислота несмотря на безоговорочное лечебное действие может вызвать в организме ряд нежелательных , вредоносных изменений . Поэтому насущной задачей химиков является синтез соединений , не уступающие аспирину лечебным эффектом , однако лишены присущих ему недостатков. Первые шаги в этом направлении уже сделаны . Учет особенностей белка - фермента , на который влияет аспирин , стало основой для синтеза лекарств нового поколения.


Презентація на тему «Уран» (варіант 3)


title: Презентація на тему «Металічні елементи та їхні сполуки»

text:
                                   7.

                                   8.

                                   9.

                                   10.

                                   11.

                                   12.
                         11.
                         12.


title: Презентація на тему «Жири» (варіант 6)

text:
Жири
Виконали: Безнос Сара
Турецька Любов

Жири - складні ефіри гліцерину і вищих одноатомних карбонових кислот.
Головним критерієм, за яким ці речовини об’єднали в одну групу, є те, що вони не розчиняються у воді, але добре розчиняються у неполярних органічних розчинниках: естері, бензині, хлороформі.
Органічні речовини, що називаються жирами містяться у тваринних і рослинних організмах. Тому за походженням вони діляться на тваринні і рослинні, які в свою чергу підрозділяються на тверді і рідкі.
Рідкі жири інколи називають жирною олією, щоб диференціювати їх від мінеральних і ефірних олій. Найчастіше, рідкі жири називають просто олією.
Рідкі жири тваринного походження добуваються майже лише з морських тварин та риб, і їх підрозділяють в залежності від кількості в них холестерину. Печінкова олія деяких риб вирізняється високим вмістом холестерину. Рослинні жири бувають рідкими (соняшникова, бавовникова, соєва, ріпакова, кукурудзяна олії і ін.) та твердими (кокосове, пальмове,масло-какао тощо)
Тверді жири тваринного походження часто називають салом.  Деякі тверді тваринні і рослинні жири називають маслами: коров'ячий молочний жир і масло бобів какао. Жири тваринного походження мають при кімнатній температурі, як правило, тверду консистенцію, а риб'ячий жир та більшість рослинних жирів — рідку. З рослинних жирів твердими є масло какао та пальмове масло.
 Жири- важливий продукт харчування людини. Жири становлять головний компонент таких продуктів харчування, як вершкове масло, рослинні олії, маргарин, смалець. Багато жирів міститься у свинячому салі та у сирі.    Значення жирів у харчуванні різноманітне. Недостатнє надходження жирів у їжу негативно впливає на різні види обміну речовин, функціональний стан окремих органів і систем і, у підсумку, на працездатність і опірність організму несприятливим чинникам навколишнього середовища, у тому числі інфекційним агентам. Недостатня енергетична цінність раціонів харчування призводить до виснаження жирових депо у підшкірній основі
Роль жирів
Дякуємо за увагу


title: Презентація на тему «Феноли та нафтоли»

text:
0,140
0,144
1,53
1,66
1230
1050-1200


title: Презентація на тему «Історія відкриття рідких кристалів. Застосування рідких кристалів»

text:
Історія відкриття рідких кристалів. Застосування рідких кристалів
     Рідки́й криста́л  (рос. жидкие кристаллы, англ. liquid crystals, нім. flüssige Kristalle m pl) — специфічний стан термодинамічної системи[Джерело?], якому властиві риси як рідини (текучість), так і кристалу (анізотропія властивостей).
Шліри-текстура в нематичних рідких кристалах
Рідкі кристали відкрив у 1888 р. австрійський ботанік Ф. Рейнитцер.
Отто Леманном
Історія відкриття рідких кристалів
1963 р. американець Дж. Фергюсон ( англ. James Fergason ) Використовував найважливіше властивість рідких кристалів - змінювати колір під впливом температури - для виявлення невидимих простим оком теплових полів. Після того як йому видали патент на винахід ( US Patent 3114836 ), Інтерес до рідких кристалів різко зріс.
Дж. Фергюсон
В 1965 р. в США зібралася Перша міжнародна конференція, присвячена рідким кристалам. І все ж тільки після 1973 р., коли група англійських хіміків під керівництвом Джорджа Грея ( англ. George William Gray ) Отримала рідкі кристали з відносно дешевого і доступного сировини, ці речовини отримали широке поширення в різноманітних пристроях.
Джордж Грей
Застосування рідких кристалів
термографія
транзистори
інтегральні схеми
друковані плати


title: Презентація на тему «Мінеральні добрива» (варіант 5)

text:
N, P, K
?
?


title: Презентація на тему «Пластмаса» (варіант 9)

text:
Пластмаса
Чи можемо ми обійтися без пластмас? Яку ж роль вона відіграє в нашому житті?
Пласти́чна ма́са (пластмаса) — штучно створені матеріали на основі синтетичних або природних полімерів.
Ланцюги молекул поліпропілену
Історія
Олександр Паркс
Властивості пластмас
Предмети побуту, повністю або частково виготовлені з пластмаси
Класифікація пластмас
Термопласти

Поліетилен
Поліпропілен
Полістирол
Поліметилметакрилат
Поліетилентерефталат
Фторопласти
Полівінілхлорид
Поліамід
Реактопласти
Еластомери
Суберляк О. В. Технологія переробки полімерних та композиційних матеріалів : підруч. [для студ. вищ. навч. закл.] / О. В. Суберляк, П. І. Баштанник. — Львів : Растр-7, 2007. — 375 с. — ISBN 978-966-2004-01-4.
Суберляк О. В., Баштанник П. І. Технологія виробництва виробів з пластмас і композитів (Частина 1): Навчальний посібник. — К.: ІСДО, 1995. — 164 с.
Суберляк О. В., Баштанник П. І. Технологія формування погонажних виробів з пластмас. (Част. 2): Навчальний посібник. — К.: ІСДО, 1996.-84 с.

Використані джерела
Дякуємо за увагу!


title: Презентація на тему «Юрий Гагарин первый человек в космосе»

text:
Юрий Гагарин первый человек в космосе
      Первый космонавт планеты родился 9 марта 1934 года в городе Гжатск (ныне Гагарин) Гжатского (ныне Гагаринского) района Смоленской области в семье колхозника. "Семья, в которой я родился, - писал позднее Юрий Алексеевич, - самая обыкновенная; она ничем не отличается от миллионов трудовых семей нашей Родины".                                                                                Первые годы своей жизни Юрий провел в деревне Клушино, где жили его родители: отец - Алексей Иванович, и мать Анна Тимофеевна. В младые годы был самым обыкновенным ребенком, ничем не отличавшимся от своих сверстников: по мере своих сил помогал родителям, был непременным участником всех детских деревенских забав, иногда шалил
 Безоблачное детство будущего покорителя космических просторов было прервано начавшейся Великой Отечественной войной. 1 сентября маленький Юрий пошел в первый класс Клушинской неполной средней школой, а уже 12 октября занятия были прерваны - гитлеровские войска оккупировали село. Долгие два года пробыли немецко- фашистские войска в Клушино и два года маленький Юрий видел все ужасы, присущие войне. 9 апреля 1943 года советские войска освободили село, и занятия в школе возобновились. Трудно сказать, мечтал ли в те годы Юрий Алексеевич о небе. В своих воспоминаниях он не акцентирует внимание на этом вопросе. Но вот то, что в его мыслях не было и намека на возможность полета в космос - это наверняка. 24 мая 1945 года семья Гагариных переехала из Клушино в город Гжатск (ныне Гагарин), где Юрий продолжил свое обучение. В мае 1949 года окончил шестой класс Гжатской неполной средней школы, а 30 сентября того же года поступил в Люберецкое ремесленное училище 10. В декабре 1949 года Ухтомский городской комитет комсомола принял Юрия Гагарина в члены ВЛКСМ.
Одновременно с учебой в училище, поступил он в Люберецкую вечернюю школу рабочей молодежи, седьмой класс которой окончил в мае 1951 года. А спустя месяц с отличием окончил ремесленное училище по специальности формовщик-литейщик. Своей рабочей профессией Юрий Алексеевич гордился всю жизнь. Окончив училище и получив специальность, Гагарин решает продолжить учебу и уже в августе 1951 года становится студентом Саратовского индустриального техникума. Годы учебы летели незаметно и были до предела спрессованы разнообразными занятиями. Кроме учебы и производственной практики, много времени отнимала комсомольская работа, спорт. Именно в те годы Гагарин увлекся авиацией и 25 октября 1954 года впервые пришел в Саратовский аэроклуб. Наступивший 1955 год стал годом первых значительных успехов Юрия Алексеевича. В июне он с отличием окончил Саратовский индустриальный техникум, в июле - совершил первый самостоятельный полет на самолете Як- 18, 10 октября - окончил Саратовский аэроклуб.
А 3 августа 1955 года саратовская областная газета "Заря молодежи" опубликовала репортаж "День на аэродроме", в котором упоминалось имя Гагарина. "Первая похвала в печати многое значит в жизни человека", - писал позднее Юрий Алексеевич. 27 октября 1955 года Октябрьским райвоенкоматом города Саратова Юрий Алексеевич был призван в ряды Советской Армии и направлен в город Оренбург на учебу в 1-е Чкаловское военно-авиационное училище летчиков имени К.Е.Ворошилова. Едва надев военную форму, Гагарин понял, что с небом будет связана вся его жизнь. Это оказалось той стезей, к которой стремилась его душа. Незаметно пролетели два года в стенах училища, заполненные полетами, боевой подготовкой и краткими часами отдыха. И вот 25 октября 1957 года училище закончено. Спустя два дня в жизни Гагарина произошло еще одно знаменательное событие - он вступил в брак с Валентиной Ивановной Горячевой. В конце 1957 года Гагарин прибыл к месту своего назначения - истребительный авиационный полк Северного флота. Потекли армейские будни: полеты в условиях полярного дня и полярной ночи, боевая и политическая подготовка. Летать Гагарин любил, летал с удовольствием и, вероятно, так бы и продолжалось еще много лет, если бы не начавшийся среди молодых летчиков-истребителей набор для переучивания на новую технику. Тогда еще никто открыто не говорил о полетах в космос, поэтому космические корабли именовали "новой техникой".
9 декабря 1959 года Гагарин написал заявление с просьбой зачислить его в группу кандидатов в космонавты. Уже через неделю его вызвали в Москву для прохождения всестороннего медицинского обследования в Центральном научно-исследовательском авиационном госпитале. В начале следующего года последовала еще одна специальная медкомиссия, которая признала старшего лейтенанта Гагарина годным для космических полетов. 3 марта 1960 года приказом Главнокомандующего ВВС К.А.Вершинина зачислен в группу кандидатов в космонавты, а с 11 марта приступил к тренировкам. Их было 20 молодых летчиков, которым предстояло готовиться к первому полету в космос. Гагарин был одним из них. Когда началась подготовка, никто не мог даже предположить, кому из них предстоит открыть дорогу к звездам. Это потом, когда полет стал реальностью, когда более или менее стали ясны сроки этого полета, выделилась группа из шести человек, которых стали готовить по иной, чем остальных, программе.
А за четыре месяца до полета практически всем стало ясно, что полетит именно Гагарин. Никто из руководителей советской космической программы никогда не говорил, что Юрий Алексеевич был подготовлен лучше, чем другие. Выбор первого определялся многими факторами, причем физиологические показатели и знание техники не были доминирующими. И Сергей Павлович Королев, который внимательно следил за подготовкой, и руководители Оборонного отдела ЦК КПСС, курировавшие космические разработки, и руководители Министерства общего машиностроения и Министерства обороны прекрасно понимали, что первый космонавт должен стать лицом нашего государства, достойно представляющим Родину на международной арене. Наверное, именно эти причины и заставили сделать выбор в пользу Гагарина, доброе лицо и открытая душа которого покоряли всех, с кем ему приходилось общаться. А последнее слово оказалось за Никитой Сергеевичем Хрущевым, бывшим в ту пору Первым секретарем ЦК КПСС. Когда ему принесли фотографии первых космонавтов, он без колебаний выбрал Гагарина. Но чтобы это произошло, Гагарину и его товарищам пришлось пройти путь длинною в год, наполненный нескончаемыми тренировками в барокамерах, на центрифугах, на других тренажерах. Эксперимент шел за экспериментом, парашютные прыжки сменялись полетами на истребителях, на учебно-тренировочных самолетах, на летающей лаборатории, в которую был переоборудован Ту-104.
Но вот все это позади и наступил день 12 апреля 1961 года. Лишь посвященные знали, что должно было произойти в этот обычный весенний день. Еще меньше людей знали, кому суждено перевернуть всю историю человечества и стремительно ворваться в чаяния и помыслы человечества, навсегда оставшись в памяти как первый человек, преодолевший земное притяжение. 12 апреля 1961 года в 9 часов 7 минут по московскому времени с космодрома Байконур стартовал космический корабль "Восток" с пилотом-космонавтом Юрием Алексеевичем Гагариным на борту. Спустя всего 108 минут космонавт приземлился неподалеку от деревни Смеловки в Саратовской области. Всего 108 минут продолжался первый полет (сравните с длительностью современных полетов, продолжающихся месяцами), но этим минутам суждено было стать звездными в биографии Гагарина. За свой полет Юрий Алексеевич Гагарин был удостоен званий Герой Советского Союза и "Летчик- космонавт СССР", награжден орденом Ленина. Спустя два дня Москва приветствовала героя космоса. На Красной площади прошел многолюдный митинг, посвященный осуществлению первого в мире космического полета. Тысячи людей хотели своими глазами увидеть Гагарина. К счастью для нас Юрий Алексеевич довольно быстро переболел звездной болезнью, и все больше времени стал уделять работе в Центре подготовки космонавтов. С 23 мая 1961 года Гагарин командир отряда космонавтов. А уже осенью 1961 года он поступил в Военно-воздушную инженерную академию имени Н.Е.Жуковского, чтобы получить высшее образование.
Последующие годы были очень напряженными в жизни Гагарина. Много времени и сил отнимала работа по подготовке новых полетов в космос и учеба в Академии. А были (просто не могли не быть!) многочисленные встречи с советскими людьми, поездки за рубеж, встречи с журналистами. Их число не уменьшалось даже несмотря на то, что количество космонавтов увеличивалось. 20 декабря 1963 года Гагарин был назначен заместителем начальника Центра подготовки космонавтов. Но больше всего ему хотелось летать. К летной подготовке он вернулся в 1963 году, а к новому космическому полету стал готовиться летом 1966 года. В те годы в Советском Союзе началась реализация "лунной программы". Одним из тех, кто стал готовиться к полету на Луну, стал и Гагарин. Нетрудно догадаться, как ему хотелось первым отправиться к нашей вечной спутнице. Но до этого было еще далеко. Пока было необходимо научить летать корабль "Союз". Первый испытательный полет в пилотируемом варианте был намечен на апрель 1967 года. К нему готовились Владимир Михайлович Комаров и Юрий Алексеевич Гагарин. То, что основным пилотом корабля стал Комаров, совсем не означает, что он был лучше подготовлен. Когда решался этот вопрос, Гагарина решили "поберечь" и не рисковать его жизнью. Всем известно, чем закончился полет корабля "Союз- 1". Выступая на траурном митинге, посвященном памяти Владимира Комарова, его дублер Юрий Гагарин пообещал, что космонавты научат летать "Союзы". В конце концов, так и произошло - "Союзы" летают до сих пор. Но сделано это было уже без Юрия Гагарина.
1968 год стал последним в жизни Гагарина. 17 февраля он защитил диплом в Академии имени Н.Е.Жуковского. Продолжал готовиться к новым полетам в космос. С большим трудом добился разрешения самостоятельно пилотировать самолет. 27 марта 1968 года был первый такой полет. И последний… Самолет разбился вблизи деревни Новоселово района Владимирской области. Обстоятельства той катастрофы так до конца и не выяснены. Есть много версий, начиная от ошибки пилотирования и кончая вмешательством инопланетян. Но чтобы не произошло в тот день, ясно только одно - погиб первый космонавт планеты Земля Юрий Алексеевич Гагарин. Спустя три дня мир простился со своим героем. Выступая на траурном митинге на Красной площади, президент Академии наук СССР М.В.Келдыш сказал: "Подвиг Гагарина явился громадным вкладом в науку, он открыл новую эпоху в истории человечества - начало полетов человека в космос, дорогу к межпланетным сообщениям. Весь мир оценил этот исторический подвиг как новый грандиозный вклад советского народа в дело мира и прогресса". Именем Гагарина назван кратер на Луне и малая планета. Всего 108 минут продолжался полет Гагарина, но не количество минут определяет вклад в историю освоения космоса. Он был первым и останется им навсегда.


title: Презентація на тему «Мінеральні добрива» (варіант 2)

text:
N, P, K

?

N, P, K

?


title: Презентація на тему «Хімія в житті суспільства» (варіант 1)

text:
Хімія в житті суспільства
План1.Розвиток хімії та зростання її ролі в сучасному житті.2.Роль хімії в розв’язанні сировинно-ресурсних проблем.3.Висновок.

Хімія і суспільство
Хімія і повсякденне життя людини
Хімія і промисловість
Хімія і с/г
Хімія і проблеми охорони навколишнього середовища
Хімія у нашій країні служить одним з могутніх засобів побудови суспільства. Потужній хімічній промисловості,що  безупинно росте і розвивається потрібне поповнення кадрів висококваліфікованих хіміків. Хімію широко застосовують в усіх галузях промисловості.
Розвиток хімічної  технології й хімічного виробництва грунтувався на соціальному замовленні . Саме тому у прадавні часи виникла металургія золота,свинцю,міді та її сплавів,а згодом-заліза. Кераміка й скло,мінеральні пігменти й органічні барвники ,технології випарювання,екстракції й фарбування,виробництво солі й поташу,папірусного паперу,мила,їдкого калі, нашатиру мали задовольняти  потреби тогочасного людства у матеріалах і технологіях.У ранньому Середньовіччі виробляли цукор, спирт,листове скло. Розквіт живопису по склу був би неможливим без здобутків хімії. Хімічна техніка пізнього європейського Середньовіччя включала в себе виплавку заліза через переробний чавун, виготовлення пороху, одержання сильних кислот, селітри, купоросів і галунів, кольорової емалі й скла. Промислове миловаріння, добування ефірних олій, удосконалення металургії міді-характерні для епохи європейського Відродження.
Дослідження складу, властивостей і можливостей застосування кам’яновугільної смоли стали підгрунтям для розвитку промисловості органічних барвників. Потреба у вибухових речовинах зумовила створення динамітів і бездимних порохів . Розвиток будівництва потребував розширення виробництва цементів . З появою двигунів внутрішнього згоряння виникла потреба у розв’язанні проблеми моторного палива й мастил.Збільшення густоти населення, поширення епідемічних захворювань стали стимулом для розвитку фармацевтичної промисловості. Для минулого століття характерний прямий зв’язок  хімічної науки й промисловості та випиредженння хімічною  наукою запитів практики.Хімія  відіграє  провідну роль у розв’язанні найважливіших проблем сучасності, як - от: збереження систем, підтримки життя на планеті, забезпечення людства чистою водою, продовольством і енергією і зм’якшення наслідків кліматичних змін.
Висновок:хімічна промисловість разом з користю приносить і багато шкоди,особливо це стосується  забруднення навколишнього середовища . Найбільше потерпають  атмосферний басейн,водна система,грунти. Однак  при розумному  підході негативний вплив на довкілля можна максимально зменшити. При цьому ще хімічна промисловість може боротися із забрудненням довкілля,впроваджуючи різноманітні утилізаційні технології тощо.


title: Презентація на тему «Природний газ» (варіант 4)

text:
Природний газ
Виконав:

Природний
газ
одна з найважливіших горючих копалин, що займає ключові позиції в паливно-енергетичних балансів багатьох держав, важлива
сировина для хімічної промисловості. Майже на 90% складається з вуглеводнів, головним чином метану CH4.
Попутний газ
Попутні нафтові гази є побічними продуктами при видобутку нафти і знаходяться у неї в розчиненому і у вільному стані у вигляді бульбашок або газової шапки над поверхнею. Основними складовими природного нафтового газу є вуглеводні метанового ряду.
Природний
 газ
Попутний
газ
СН4- 80-98%
С2Н6 – 0,5-4%
С3Н8 – 0,2-1,5%
С4Н10 – 0,1-1%
С5Н12 -1%
N2
CO2
H2S
СН4-40%
С2Н6 – 20%
С3Н8 – 20%
С4Н10 – 20%
С5Н12
С6Н14
Відомий район видобутку газу в нашій країні - Західно-Сибірська платформа. У числі газових родовищ в цьому районі - Уренгойське, Ведмеже, Заполярне та ін.
Дуже важливо і цінно, що природний газ можна транспортувати на значні відстані з відносно невеликими витратами - газопроводами. Перший у СРСР газопровід Саратов-Москва був введений в експлуатацію в 1946 р.
Переробка природного
газу
З кожним роком все більше розширюється хімічна переробка природного газу, і з цінного енергетичного кошти газ стає не менш важливим хімічним сировиною. Він служить для отримання ацетилену, метилового спирту, сажі, хлорованих вуглеводнів і різних розчинників.
Переробка попутних
нафтових газів
Попутні гази переробляють на газопереробних заводах. З них отримують метан, етан, пропан, бутан "газовий бензин", що містить вуглеводні з С5 і вище. Етан і пропан піддають дегідрування і отримують етилен, пропилен. Суміш пропану і бутану застосовують як побутового палива. Продукт, що містить легколетучие вуглеводні ("газовий бензин"), додають до звичайного бензину для прискорення його займання при запуску двигунів внутрішнього згоряння.
Продукти
Лаки, фарби, розчинники, гума, пластик, антифризи, штучні волокна, ліки і ... все це продукти одержувані в процесі синтезу з вуглеводнів.
Застосування
Природний газ широко застосовується в якості пального в приватних житлових і багатоквартирних будинках для опалення, підігріву води і приготування їжі; як паливо для машин, котелень, ТЕЦ і ін. Зараз він використовується в хімічній промисловості як вихідна сировина для отримання різних органічних речовин. У XIX столітті природний газ використовувався в перших світлофорах і для освітлення
Екологічні проблеми
В екологічному відношенні природний газ є самим чистим видом мінерального палива. При згоранні його утворюється значно меншу кількість шкідливих речовин в порівнянні з іншими видами палива. Однак через непідготовленість інфраструктури для збору попутного газу, підготовки, транспортування і переробки, а також уникнути витрат на його утилізацію, багато нафтові компанії просто спалюють його на факелах. Тим самим сильному піддається забрудненню довкілля


title: Презентація на тему «Дмитро Менделєєв»

text:
Дмитро
Менделєєв
«Вмійте завжди перенестися на точку зору протилежної думки — це і є справжня мудрість»
— Дмитро Менделєєв
Майбутній автор 500 наукових праць і автор найважливіших досліджень з хімії Дмитро Менделєєв народився в селі Верхні Аремзяни (Тюменська область) 8 лютого 1834 року. Хлопчик став чотирнадцятою дитиною в сім'ї. Оскільки батько Менделєєва рано помер, дітей виховувала мати. У 15-річному віці юнак закінчив гімназію, а в 1850 році поступив в московський педагогічний інститут.
У 21 рік Менделєєв захистив дипломну роботу, але її згодом визнали кандидатською дисертацією. А вже через кілька років Дмитра Менделєєва взяли на викладацьку роботу до Петербурзького Університету. Молодий учений стажувався в провідних університетах Європи.

У 1859 році Менделєєв сконструював прилад для вимірювання щільності рідини. У 1860 році він обгрунтував теорію критичної температури абсолютного кипіння рідин.
«Вся гордість учителя в учнях, у проростанні посіяних ним зерен»
— Дмитро Менделєєв
У 1863 році Дмитро Менделєєв видав підручник «Органічна хімія». У 1869 році Менделєєв розробив періодичну таблицю хімічних елементів, яка стала найбільшим науковим проривом у розвитку хімії.
Помер видатний учений 2 лютого 1907 року. На честь Дмитра Менделєєва назвали хімічний елемент № 101 «менделевій».

Пам’ятники
У Санкт-Петербурзі встановлено пам'ятники:
У дворі Технологічного інституту — Московський проспект, 26/49. Скульптор М. Г. Манізер. Пам'ятник відкрито 28 листопада 1928.
У будівлі Палати мір і ваг (нині ВНДІ метрології ім. Д. І. Менделєєва) — Московський проспект, 19. Скульптор І. Я. Гінцбург. Пам'ятник відкритий2 лютого 1932 року.
У дворі Інституту експериментальної медицини (НІІЕМ СЗО РАМН). Автор І. Ф. Безпалов (1935).
Мозаїчна періодична таблиця елементів. 1935 р., худ. В. А. Фролов. Пам'ятник монументального мистецтва Федерального значення Російської Федерації.
У Москві:
Перед входом в будівлю Хімічного факультету МГУ.
На першому поверсі головного корпусу Російського хіміко-технологічного університету імені Менделєєва.
Також в Росії пам'ятники Д. І. Менделєєву встановлено у:
в місті Тобольську в Сибіру.
у селі Верхні Аремзяни Тобольського району Тюменської області.

В Україні пам'ятники є у:
місті Києві, на Проспекті Перемоги, 37 (перед входом в корпус хіміко-технологічного факультету НТУУ «КПІ»). Пам'ятник відкрито в травні 1998 року.
місті Рубіжному Луганської області на вулиці Менделєєва.

«Найближчий предмет хімії складає вивчення однорідних речовин, з додаванням яких складені всі тіла світу, перетворень їх один в одного і явищ, що супроводжують такі перетворення»
— Дмитро Менделєєв
Підготували
учениці 8-В класу
Сенюк Яна
та
Гладиш Катя


title: Презентація на тему «Нефть» (варіант 3)

text:
Нефть

Нефть  — природная маслянистая горючая жидкость со специфическим запахом, состоящая в основном из сложной смеси углеводородов различной молекулярной массы и некоторых других химических соединений.
Парафин — воскоподобная смесь предельных углеводородов (алканов) состава от С18Н38(октадекан) до С35Н72 (пентатриоконтан).

Нафтены - содержащиеся в нефти, насыщенные алициклические углеводороды ряда циклопентана и циклогексана, а также более сложные би- и полициклические углеводороды, имеющие от 2 до 5 циклов в молекуле.

Арены - вещества, в молекулах которых содержится одно или несколько бензольных колец — циклических групп атомов углерода с особым характером связей.
Фракция — часть сыпучего или кускового твёрдого материала (например, песка) либо жидкой смеси (например, нефти), выделенная по определённому признаку. Так, фракции могут разделяться по размеру частиц или зёрен — при ситовом анализе (разделении при помощи набора сит), по плотности — при гравитационном обогащении, по температуре кипения — при дробной перегонке нефти.
Основные фракции нефти следующие:
• Газолиновая фракция, собираемая от 40 до 200 °С, содержит углеводороды от С5Н12 до С11Н24. При дальнейшей перегонке выделенной фракции получают газолин (t кип = 40–70 °С), бензин (t кип = 70–120 °С) – авиационный, автомобильный и т.д.
• Лигроиновая фракция, собираемая в пределах от 150 до 250 °С, содержит углеводороды от С8Н18 до С14Н30. Лигроин применяется как горючее для тракторов. Большие количества лигроина перерабатывают в бензин.
• Керосиновая фракция включает углеводороды от С12Н26 до С18Н38 с температурой кипения от 180 до 300 °С. Керосин после очистки используется в качестве горючего для тракторов, реактивных самолетов и ракет.
• Газойлевая фракция (t кип > 275 °С), по-другому называется дизельным топливом.

применение
Детонационная стойкость бензина
Детонационная стойкость — параметр, характеризующий способность топлива противостоять самовоспламенению при сжатии.
Октановое число — показатель, характеризующий детонационную стойкость топлива (способность топлива противостоять самовоспламенению при сжатии) для двигателей внутреннего сгорания.
Попутный нефтяной газ
Попутный нефтяной газ — смесь различных газообразных углеводородов, растворенных в нефти; они выделяются в процессе добычи и перегонки (это так называемые попутные газы, главным образом состоят из пропана и изомеров бутана).
месторождения
транспортировка
Нефтепровод — инженерно-техническое сооружение трубопроводного транспорта, предназначенное для транспорта нефти потребителю. Различают магистральные и промысловые нефтепроводы.
Танкер — морское или речное грузовое судно, предназначенное для перевозки наливных грузов.
нефтепровод
танкер
Добыча


title: Презентація на тему «Штучні волокна» (варіант 1)

text:
Штучні волокна
Виконала
Учениця 11-А класу
ХЗОШ №168
Бєлікова Юлія

Штучні волокна — волокна, які одержують з продуктів хімічної переробки природних полімерів.
Хімічна промисловість виробляє такі штучні волокна:
Ацетатне волокно – це волокно ацетилцелюлозне, в якому 74-92 відсотки гідроксильних груп є ацетильованими
Ацетатне волокно широко використовується для виготовлення фільтрувальної тканини
Купро (cupro) (Мідно-аміачне волокно) – це регенероване целюлозне волокно, отримують в результаті мідноаміачного процессу
Альгінат (alginate) – дане волокно отримують із солей металу альгінової кислоти
Модал (modal) – дане регенероване целюлозне волокно отримують в результаті модифікованого віскозного процессу
Використовується в тканинах для виробництва постільної білизни, рушників, панчішно-шкарпеткових виробів, домашнього і високотехнологічного спортивного одягу та іншої текстильної продукції.
Протеїн (protein) – це волокно отримують з натуральних протеїнових речовин, що регенеровані і стабілізовані за допомогою дії хімічних агентів
Триацетат (triacetate) – це целюлозне ацетатне волокно, в якому не менш як 92 відсотки гідроксильних груп ацетильовані
Віскозне волокно (viscose) – це регенероване целюлозне волокно, яке отримують в результаті віскозного процесу
Віскозне волокно додають до синтетичним волокнам для поліпшення санітарно-гігієнічних властивостей виробів
Дякуємо за увагу!


title: Презентація на тему «Вода» (варіант 7)

text:
“Кругообіг води в природі”
I етап олімпіади з інформаційних технологій
Підготувала:
Учениця 11-А класу
ЗОШ №22    м.Кременчука
Климченко Аліна Сергіївна
Вода – це життя!
Бережіть воду!


title: Презентація на тему «Валентність» (варіант 2)

text:
HgO   B2O3    MgCl2   PH3    ZnS

SiO2    Cl2O7   SO2   Fe2O3   N2O
N
N
Na
Na
N
N
N
Fe, Co, Ni
II i III
C, Sn, Pb, Mn
II i IV
S
II, IV, VI
H, Li, Na, K
Al, B
O, Ca, Mg, Ba, Zn
S
K2S
Al
Al
Al
6
Al2O3
SO3
6
6
10
V
10
SO3
6
S
VII


title: Презентація на тему «Історія створення мила»

text:
Історія створення мила
Підготував учень 11 класу Войтюк Дмитро
Мило
	Розчинна у воді мийна речовина; як хімічний продукт являє собою відносно складне з'єднання жирних кислот з лугами, а за своєю будовою відноситься до класу солей. Випускається в твердому стані, рідкому, а також у вигляді порошку і гранул.
Історія
	Історичні джерела вказують на те, що мило виготовлялося ще в стародавньому Шумері та у Вавілоні (близько 2800 р. до н. е.). Описи технології виготовлення мила знайдені в Месопотамії.Єгипетський папірус середини другого тисячоліття до нашої ери свідчить, що єгиптяни регулярно милися з використанням мила. Широко використовувались подібні мийні засоби і у Стародавньому Римі.
   	Тверде мило було винайдене у 1170 році.

Легенда про мило
	Легенда свідчить, що латинське слово лат. sapo (мило) походить від назви гори Сапо в древньому Римі, де відбувалися жертвоприношення богам.Тваринний жир, що виділяється при спалюванні жертви, накопичувався і змішувався з деревною золою багаття. Отримана маса змивалася дощем в глинистий ґрунт берега річки Тібр, де жителі прали білизну і, природно, спостережливість людини не упустила того факту, що завдяки цій суміші одяг відпирався набагато легше.
Основні компоненти мила
	У хімічному відношенні основним компонентом твердого мила є суміш розчинних солей вищих жирних кислот. Зазвичай це натрієві, рідше - калієві і амонієві солі таких кислот, як стеаринова, пальмітинова, міристинова, лауринова і олеїнова. Важливими якостями мила є: розчинність у воді, мийна здатність, мило повинно нормально стиратись (має бути невеликий розхід мила) і утворювати при цьому хорошу піну, не повинно розкисати і розпливатись.

Технологія виготовлення
Мило виготовляють кип'ятінням у воді жирів разом з такими лугами, як гідроксид натрію (каустична сода) і гідроксид калію. Жири виділяють з продуктів рослинного походження (бавовникова, пальмова або соєва олії), також тваринних продуктів, наприклад з свинячого сала, яловичого чи баранячого жиру або риб'ячого жиру. При кип'ятінні жирів разом з лугами утворюється гліцерин і солі жирних кислот (мило). Натрієві мила більш густі і, як правило, тверді; калійні мила більш м'які, або взагалі рідкі.
Подальший етап виготовлення включає очищення мила від залишку солей типу хлориду натрію і лугів типу гідроксиду натрію, а також від гліцерину.
До туалетних сортів мила додають барвники, ароматизатори, інертний наповнювач (каолін) та ін. Господарське мило містить невелику кількість надлишкового лугу.

Дякую за увагу!!!


Презентація на тему «Нафтопереробна промисловість України»


Презентація на тему «Вода — найбільш незвичайна речовина в світі»


Презентація на тему «Хімія для ремонту»


title: Презентація на тему «Зірки» (варіант 3)

text:
ЗІрки
Зоря (також Зірка, грец. hoi Asteres) — велетенське розжарене, самосвітне небесне тіло, у надрах якого ефективно відбуваються (або відбувались) термоядерні реакції. Сонце — одна із зір, середня за своїми розмірами та світністю.Зорі поряд з іншими небесними тілами вивчає наука астрономія. Моделювання фізичних процесів, що відбуваються в зірках входить до кола зацікавлень астрофізики.
Неозброєним оком на небі видно близько 6000 зір. Астрономи античності поділяли їх за яскравістю на шість зоряних величин. Найяскравіші зірки належали до першої величини, найтьмяніші — до шостої. Пізніше, із появою телескопів та розвитком техніки спостережень, постала потреба визначати зоряні величини точніше та розширити діапазон зоряних величин. Формально було визначено, що зоря першої величини рівно у сто раз яскравіша за зорю шостої. За такого визначення деякі яскраві зорі мають нульову і навіть від'ємну зоряну величину. Наприклад, найяскравіша зірка нічного неба Сіріус має зоряну величину −1,47m. Сучасна шкала дозволяє також одержати значення і для Сонця: −26,8m. У той же час орбітальний телескоп «Хаббл» може спостерігати тьмяні зорі до 31,5m у видимому світлі. Усі видимі з Землі зорі (навіть ті, що доступні для спостереження за допомогою найпотужніших телескопів) розташовані в місцевій групі галактик.
В астрономії застосовують особливу одиницю виміру відстані до зір — парсек (пк). Зоря, яка перебуває на відстані 1 пк, має паралакс рівний 1". Відповідно, 1 пк = 206 265 а.о. = 30 трлн км.Поряд із парсеком застосовується ще одна особлива одиниця виміру відстані — світловий рік. Він дорівнює відстані, яку світло долає протягом року, тобто 9,46×1012км, або 0,307 пк.Найближчою до Сонця зіркою є Проксима Центавра — червоний карлик 11-ї зоряної величини. Вона має паралакс 0,77", тобто відстань до неї становить 1,3 пк (40 трлн км або 4,3 св.роки).За методом тригонометричного паралаксу можна визначити лише відстані до найближчих зір. Зокрема, в астрометричному проекті Гіппаркос досягнуто точність виміру паралаксів близько однієї кутової мілісекунди, що дозволяє безпосередньо вимірювати відстані до зір, розташованих ближче 1000 парсек. Однак для віддаленіших об'єктів паралакс настільки малий, що перебуває в межах похибки його вимірювання. Для визначення відстані до них застосовують інші методи.
Класифікація зір
Класифікації зір почали будувати відразу після того, як почали отримувати їхні спектри. У першому наближенні спектр зорі можна описати як випромінювання абсолютно чорного тіла з накладеними на нього лініями поглинання або випромінювання. Головний чинник, що впливає на вигляд спектру, це температура, тож спектральна класифікація за своєю сутністю є температурною.
Одну з найвідоміших спектральних класифікацій розроблено в Гарвардській обсерваторії в 1890-1924 роках під час складання каталогу Генрі Дрепера (тому іноді її називають Дреперівською класифікацією)

Наразі для позначення спектральної класифікації зір послідовно застосовують латинські літери O, B,A, F, G, K, M, R та N, де клас O відповідає найгарячішим зорям, а класи M, R та N -- найхолоднішим зорям. Щоб легше запам'ятати цю послідовність інколи використовують англійськуфразу «O Be A Fine Girl, Kiss Me Right Now.» Для точнішої класифікації в межах одного класу в сучасній системі Морган-Кінана разом з літерами для позначення підкласів використовують арабські цифри від 0 до 9. Наприклад: ... O8, O9, B0, B1, ... , B8, B9, A0, A1, ..., де підкласи B0, B1відповідають гарячішим зорям, а підкласи B8, B9 — холоднішим зорям спектрального класу B. Деякі підкласи використовуються досить рідко. Для холодних зір найбільш вживаними підкласами єG0, G2, G5, G8, K0, K1, K2, K4, K5, M0, M2, M3, M4, M5, M6, M7 та M8. В той же час є випадки застосування проміжних підкласів, наприклад O9.5 та B2.5.
Зорі можуть бути поодинокими й кратними: подвійними, потрійними і більшої кратності. У разі, коли до системи належить більше десяти зір, її називають зоряним скупченням. Подвійні (кратні) зорі дуже поширені. За деякими оцінками, більше 70% зір у Галактиці кратні. Так, серед 32 найближчих до Сонця зір — 12 кратних, з яких 10 подвійних, зокрема й найяскравіша зоря, небосхилу — Сіріус. В околиці 20 парсек від Сонячної системи близько половини із більш, ніж 3000 зір, — подвійні зорі всіх типів.Подвійна зоряДокладніше у статті Подвійна зоряПодвійна зоря, або подвійна система — дві ґравітаційно-зв'язані зорі, які обертаються замкненими орбітами навколо спільного центру мас. За допомогою подвійних зір існує можливість дізнатися маси зір і побудувати різні залежності.Але подвійні зорі не вивчалися б настільки уважно, якби вся інформація про них зводилося до маси. Незважаючи на багаторазові спроби пошуку одиночних чорних дір, усі кандидати в чорні діри перебувають у подвійних системах. Зорі Вольфа-Райє були вивчені саме завдяки подвійним зорям.Тісні подвійні системиСеред подвійних зір виділяють так звані тісні подвійні системи: відстань між зорями у яких можна порівняти із розмірами самих зір. Завдяки цьому в таких системах виникають складніші ефекти, ніж просто тяжіння: припливне спотворення форми, прогрів випромінюванням яскравішого компаньйона та інші ефекти. У тісних подвійних системах також може відбувається обмін речовиною між зорями, що значно впливає на їх еволюцію.
КулястіКулясті скупчення — скупчення зір, що мають сферичну або ледь сплюснуту форму. Їхні діаметр коливається від 20 до 100 парсеків. Це одні з найстаріших об'єктів у Всесвіті. Звичайний вік кулястих скупчень — понад 10 млрд років. Тому до їхнього складу входять маломасивні старі зорі, більшість з яких перебуває на завершальних стадіях своєї еволюції. Як наслідок, тут багато нейтронних зір, цефеїд і білих карликів; передбачається також наявність чорних дір. Нерідко в скупченнях відбуваються спалахи нових зір.Кулясті скупчення відрізняються високою концентрацією зір. Приміром, у кубічному парсеку в центрі такого скупчення буває від декількох сотень до десятків тисяч зір. Для порівняння: в околицях Сонця на кубічний парсек припадає лише одна зоря.Кулясті скупчення виникли з гігантської догалактичної хмари, з якої згодом сформувалась Галактика. У Чумацькому Шляху налічують понад 150 кулястих скупчень більшість з яких концентруються до центру Галактики.
РозсіяніРозсіяні скупчення — інший клас зоряних скупчень. Це зоряна система, компоненти якої розташовуються на досить великій відстані один від одного. Цим вона відрізняється від кульових скупчень, де концентрація зір більша. З цієї причини розсіяні скупчення дуже важко виявляти і вивчати. Якщо зорі, що перебувають на однаковій відстані від спостерігача, рухаються в одному напрямку, є підстави припускати, що вони входять до розсіяного скупчення.Найвідоміші представники цього класу скупчень — Плеяди і Гіади, що розташрвані в сузір'ї Тільця.Розсіяні скупчення досить численні. Їх відомо більше, ніж кулястих. Деякі з них розташовані неподалік від Сонця — наприклад, до скупчення Гіади близько 40 парсек.Розсіяні скупчення зазвичай складаються з декількох сот або тисяч зір, хоча зустрічаються й групи більшої чисельності. Здебільшого до них входять масивні та яскраві зорі.
АсоціаціїАсоціація зір — розріджене скупчення молодих зір високої світності, що відрізняється від інших типів скупчень своїм розміром (близько 200 — 300 світлових років). Асоціації, здебільшого, пов'язані з хмарами молекулярного газу, що має порівняно низьку температуру. Цей газ є «будівельним матеріалом» для зір. Утворені масивні зорі нагрівають навколишній молекулярний газ, який з часом розсіюється в міжзоряному середовищі. Асоціації, так само як і розсіяні скупчення, нестійкі. Вони повільно розширюються, і їхні компоненти віддаляються один від одного.


title: Презентація на тему «Виведення плям від кави та чаю на одязі»

text:
Виведення плям від кави та чаю на одязі
Досліди проводили:
Артюх Ольга
Дерека Ольга
Слиш Наталія
Ющенко Наталія
Мета досліду:
 Вивести плями від кави та чаю на одязі в домашніх умовах двома способами:
 за допомогою спеціального прального порошку
 народними засобами
Інструкція щодо проведення досліду:

Реагувати на пляму потрібно негайно. Чим довше ви чекаєте, тим важче буде вивести забруднення. Іноді пляма може залишитися назавжди. Спочатку визначте походження і склад тієї речовини, яка пролилося на тканину.

2.   Перевірте бірки. На деякі меблі, килими та одяг виробники пришивають бірки, на яких вказується, як виводити плями. Ознайомившись з ними, ви зможете з легкістю позбутися плям, не зіпсувавши при цьому виріб.

Почніть виводити пляму з вивороту. Як тільки ви помітили забруднення, відразу переверніть тканину на виворіт і почніть обробляти пляму. Якщо ви візьметеся робити це з лицьового боку тканини, то забруднення проникне вглиб, і вивести його буде складніше.

4. Промокайте плями. Ні в якому разі не можна терти. Використовуйте білі ганчірки для того, щоб уникнути повторного забруднення барвником з тканини.

5. Перед тим, як використовувати будь-які засоби, слід прочитати інструкцію, інакше можна погіршити ситуацію. Справа в тому, що деякі речовини руйнують структуру тканини, тому підходити до використання засобів для виведення плям слід обережно.

Плями від кави
1 спосіб – Вивести пляму пральним порошком
ДО
ПІСЛЯ
Пляма  відіпралася не повністю. Результат не є відмінним.
2 спосіб – суміш 2 ч.л. гліцерину та 0.5 ч.л.аміаку.
Потримати 10 хвилин в теплій воді
Пляма не відіпралася і залишилися патьоки
3 спосіб - гліцерин та сіль, прати в теплій воді
                      Один з кращих результатів, пляма повністю відіпралася.
4 спосіб – перикис водню, тримати 10 хвилин, потім                       прати в холодній воді
Результат чудовий! Пляма повністю відіпралася.
Плями від чаю
1 спосіб – вода+оцет у відношенні 1:1
Як бачимо,  таким способом пляма не відіпралась, отже цей спосіб неефективний
2 спосіб – Лимонна кислота 10%
Пляма стала менш яскравою, проте повністю не видалилася
3 спосіб – 1 ст. л. аміаку + 2 стакани води
Пляма взагалі не відіпралася, змін не відбулося
4 спосіб – пральний порошок
Поглянувши на результати, ми  виявили, що плями від чаю можна повністю відіпрати лише  за допомогою прального порошку
Висновок
Ми проводили досліди як  з новими, так і зі  старими плямами,  і можемо зробити такі висновки:
Пляму краще видаляти одрази після її виникнення
Плями від кави краще видаляти за допомогою перекису водню або суміші гліцерину та солі
Плями від чаю найкраще виводяться пральним порошком

І ще одна порада:  одягайте рукавички перед тим, як виводити пляму, щоб не викликати алергічні реакції на шкірі!


title: Презентація на тему «Склад нафти»

text:
Склад нафти
Підготувала:
Учениця 11 – Б,
Костенко Еліна
Що таке нафта?
На́фта   — горюча корисна копалина, складна суміш вуглеводнів різних класів з невеликою кількістю органічних кисневих, сірчистих і азотних сполук, що являє собою густу маслянисту рідину.
Як розпізнати нафту?
 Забарвлення в неї червоно-коричневе, буває жовто-зелене і чорне, іноді зустрічається безбарвна нафта.
Елементаний склад
Загальний вміст нафти
Усього в нафті виявлено понад 50 хімічних елементів.
Так, нарівні зі згаданими в нафті присутні:
V (10−5 — 10−2%),
Ni(10−4 — 10−3%),
 Cl (від слідів до 2•10−2%) і т. д.
Що являє собою нафта?
Що являє собою нафта?
розчини солей органічних кислот
Що являє собою нафта?

Механічні домішки  - частинки глини, піску, вапняку.
Вуглеводневий склад
Статистика потенціалу видобутку нафти
Прикрі наслідки нехтування утилізації залишкової нафти


title: Презентація на тему «Фенол» (варіант 2)

text:
Фенол
Підготувала Грибовська Вікторія
Історично склалося так, що технологія майже всіх хімічних виробництв розроблялася без урахування її впливу на навколишнє середовище. Дійсно, технологія целюлози і нафти почала створюватися в той час, коли незначні масштаби виробництва не викликали великого забруднення навколишнього середовища. Природно, ці питання не привертали до себе уваги. Поступово хімічні виробництва розширювалися, збільшувалася і кількість відходів. Стали розроблятися і впроваджуватися технології очищення, і завдяки прийнятим заходам величиназабруднення, що припадають на тонну продукції, що випускається, зменшується. Але з розвитком хімічної промисловості абсолютна їх кількість зростає. З'являються і нові хімічні сполуки, які не розкладаються і не знезаражуються в природних умовах, а їх вплив на живі організми може бути катастрофічним.
Загальна кількість речовин-забруднювачів, що утворюються в хімічних галузях промисловості, велика. Так, найважливішими забруднювачами повітряного басейну є окис вуглецю, сірчистий газ, оксиди азоту, пил, сажа, канцерогенні речовини, фтор, аерозолі металів. Забруднювачі водного басейну - різні солі, луги і кислоти, кадмій, ртуть, миш'як, нафта і продукти її переробки, ціаніди і феноли. Феноли є одним з найбільш поширених забруднень, що надходять у поверхневі води зі стоками підприємств. Скидання фенольних вод у водойми і водотоки різко погіршує їх загальний санітарний стан, роблячи вплив на живі організми не тільки своєю токсичністю, але і значною зміною режиму біогенних елементів і розчинених газів (кисню, вуглекислого газу).
Процес самоочищення водоймищ від фенолу протікає відносно повільно і його сліди можуть нестися перебігом річки на великі відстані, тому до скидання «фенолсодержащіе» стоки піддають достатньому очищенню. Фенольним з'єднанням називається речовина, що має в своїй молекулі ароматичне (бензольне) ядро, що містить одну, дві або більше гідроксильних груп. Найпростішим представником фенольних сполук є сам фенол
Фенол Залежно від числа ОН-груп розрізняють одноатомні феноли (наприклад, вищенаведені фенол і крезоли) і багатоатомні. Серед багатоатомних фенолів найбільш поширені двоатомні. Двоатомних фенолів (доіксібензолов) існує три сполуки:
Пирокатехин 	Резорцин 		Гідрохінон
Як видно з наведених прикладів, фенолам властива структурна ізомерія (ізомерія положення гідроксигрупи). Число відомих фенольних сполук дуже велике. До теперішнього часу їх відомо кілька тисяч, причому з кожним роком їх кількість зростає. Фенольні сполуки прийнято ділити на дві групи: - Летючі з парою феноли (фенол, крезоли, ксиленоли, гваякол, тимол); - Нелеткі феноли (резорцин, пірокатехін, гідрохінон, пирогаллол та інші багатоатомні феноли). Летючі більш токсичні і володіють сильним запахом. Зазвичай феноли в природних умовах утворюються в процесах метаболізму водних організмів, при біохімічному розпад і трансформації органічних речовин, що протікають як у водній товщі, так і в донних відкладах. Фенольні сполуки живих рослинних тканин можна вважати потенційно токсичними речовинами, здатними пригнічувати ріст патогенних грибів або зменшувати швидкість розмноження вірусів.
Феноли є одним з найбільш поширених забруднень, що надходять у поверхневі води зі стоками підприємств нафтопереробної, сланцепереробний, лісохімічної, коксохімічної, анилинокрасочной промисловості, в результаті лісосплаву, а також зі стоками гідролізної промисловості (переробка нехарчового рослинної сировини целюлозно-паперової і частково текстильної промисловості). У стічних водах промислових підприємств вміст фенолів може перевершувати 5-10 г / л при досить різноманітних поєднаннях, при тому що гранично допустима концентрація фенолів у питній воді і воді рибогосподарських водойм становить 1 мкг / л. Особливо великі концентрації фенолу в стоках коксохімічне заводів - до 20 г / л, а сучасний коксохімічний завод скидає на добу у водойми до 4-10 т фенолу.

Феноли хімічно нестійкі, і піддаються у водному середовищі активному розпаду. Процес самоочищення води від фенолів протікає по шляху біохімічного окислення під впливом ферментів, що виробляються мікроорганізмами. Прості феноли піддаються переважно біохімічному окислюванню. При концентрації більше 1 мг / л руйнування фенолів протікає досить швидко, спад фенолів становить 50-75% за три доби, при концентрації кілька десятків мікрограмів в 1 літрі цей процес сповільнюється, і збиток за той же час складає 10-15%.
Швидше за всіх руйнується власне фенол, повільніше крезоли, ще повільніше ксиленоли. Багатоатомні феноли руйнуються в основному шляхом хімічного окислення. Наявність нафтового забруднення уповільнює розпад фенолів, так як біодеградація нафтових вуглеводнів утворює власні феноли, збільшуючи загальну картину забруднень. Концентрація фенолів у поверхневих водах схильна до сезонних змін.
У літній період вміст фенолів падає
 (з ростом температури збільшується швидкість розпаду). Процес самоочищення водоймищ від фенолу протікає відносно повільно і його сліди можуть нестися перебігом річки на великі відстані, тому до скидання фенолсодержащіе стоки піддають достатньої очищенню.
Для позбавлення від фенольних сполук у стічних водах можливе застосування модифікації методу Клібанова із застосуванням пероксидази і тальку. Пероксидаза деградує фенольні з'єднання до поліфенолів, нерозчинних у воді. При модифікації цього методу, а саме при додаванні в реакційну суміш тальку, відбувається абсорбція нерозчинних продуктів реакції на тальк і випадання з розчину в осад. Завдяки цьому способу можливе повне видалення фенолу з розчину, а також видалення продуктів реакції. Спочатку для видалення фенольних сполук використовувався полівінілпіроллідін. У зв'язку з відносною дешевизною надалі застосовувався тальк.
На коксохімічних заводах ж «фенолсодержащіе» стоки води утворюються з вологи шихти і конденсату пари, витраченого на уловлювання хімічних речовин. Волога, що міститься в шихті, і пірогенетичний волога, що утворюється в процесі коксування, виходять із камери разом з коксівним газом. При охолодженні газу водяні пари і феноли конденсуються.
Близько двох третин фенольних вод на коксохімічних заводах утворюється за рахунок вологи, внесеної шихтою в камери коксових печей. Для того щоб скоротити кількість цих вод, проводять сушку вугілля. Так,зниження вологості шихти до 6 відсотків,дозволяє зменшити кількість фенольних вод в на 4 млн.кубометрів на рік.
Бережіть природу!


title: Презентація на тему «Синтетичні та органічні волокна»

text:
Синтетичні та органічні волокна
Виконали:
Дорош Таня
Мартинко Марина
Волокна — це довгі гнучкі нитки, які виробляють із природних або синтетичних полімерів і використовують для виготовлення пряжі й текстильних виробів.
Природні волокна. Рослинні волокна формуються на поверхні насіння (бавовна), у стеблах і листі (коноплі, льон). їхня основа — целюлоза.
Тваринні волокна є білковими полімерами. Більшість вовни виробляють із шерсті овець. Шовк — це речовина, яку виділяють особливі залози тутового шовкопряда.
Бавовна відзначається термічною стійкістю, вовна — еластичністю, а шовк — високою міцністю і характерним блиском.
Хімічні волокна виробляють із деяких полімерів лінійної будови. Полімери спочатку розплавляють або розчиняють в органічному розчиннику, а потім розплав або розчин пропускають крізь дуже малі отвори. При цьому утворюються довгі й тонкі нитки.
Хімічні волокна поділяють на штучні і синтетичні.Штучні волокна добувають переробкою природних полімерів, здебільшого целюлози. Вони мають низку переваг, які стосуються технології волокон і якості виробів із них.

Найважливішими штучними волокнами є віскозне й ацетатне. Основу першого становить целюлоза [С6Н7О2(ОН)3]n, а другого — її ацетатні естери (наприклад, триацетат [С6Н7О2(ОСОСН3)3]n).
Синтетичні волокна виробляють із органічних сполук, здійснюючи хімічні реакції. До волокон цього типу належать капрон, найлон, енант, нітрон, лавсан та ін.
Синтетичні волокна міцніші, еластичніші, довговічніші за природні. Вони мають і недоліки — малу гігроскопічність, здатність до електризації. Тому до синтетичних волокон додають природні волокна і речовини- антистатики.
Капрон, найлон і енант — поліамідні волокна. Зовні капронове волокно нагадує натуральний шовк, але є набагато міцнішим. Із синтетичних нього виготовляють канати, риболовні сітки, волокон тканини, трикотажні вироби.
Найлон є продуктом поліконденсації гексаметилендіаміну й адипінової кислоти:
Чудові штучні хутра, трикотаж, декоративні тканини виготовляють із поліакрилонітрильного волокна — нітрону. Це волокно має значну термо- і світлостійкість, високу еластичність. Його добувають із поліакрилонітрилу — продукту полімеризації акрилонітрилу:
Лавсан [-О-СН2-СН2-О-СО-С6Н4-СО-]n — поліестерне волокно. Цей полімер утворюється під час реакції поліконденсації між етиленгліколем і терефталевою кислотою. За зовнішнім виглядом і властивостями лавсанове волокно нагадує вовну, проте є міцнішим, а вироби з нього не потребують прасування.


title: Презентація на тему «Holidays in England»

text:
Easter

In April or at the end of March English people celebrate Easter Day.

On Easter Sunday children get chocolate eggs and rabbits.


Презентація на тему «Значення хімії»


title: Презентація на тему «Чадний газ»

text:
Чадний             газ
Підготувала Іванова Іринаучениця 10 класу
Що таке монооксид        вуглецю
Моноокси́д вуглецю́,карбону (II) оксид, монооксид Карбону, чадний газ CO — безбарвний, дуже отруйний газ без запаху. Утворюється внаслідок неповного згоряння пального в автомобільних двигунах чи в опалюваних приладах, які працюють на вугіллі або на інших видах природного палива. У воді майже не розчиняється і не вступає з нею в хімічну взаємодію. Належить до несолетворних оксидів.
Одержання
Монооксид карбону утворюється при згорянні вугілля або сполук, що містять вуглець, при нестачі кисню (повітря), а також при взаємодії діоскиду вуглецюз розжареним вугіллям:
CO2 + С = 2CO
Ця реакція зворотна, і при температурі нижче 400 °C рівновага майже повністю зміщується вліво, а при 1000 °C — вправо. У лабораторних умовах монооксид карбону одержують при нагріванні  мурашиної кислоти з концентрованою сульфатною кислотою:
HCOOH = CO↑ + H2O
Його отримують також при нагріванні металічного цинку з карбонатом кальцію:
Zn + CaCO3 = ZnO + CaO + CO↑

Хімічні властивості
На На повітрі він спалахує при 700 °C і горить характерним блакитним полум'ям з утворенням діоксиду вуглецю:
     2CO + O2 = 2CO2 + 565 кДж
При цьому виділяється значна кількість тепла (135 ккал або 565т кДж). Тому CO в суміші з іншими газами застосовують у техніці як газоподібне паливо (доменні гази, генераторний газ, водяний газ тощо).

При високій температурі монооксид карбону проявляє відновні властивості, завдяки чому широко використовується в металургії для одержання деяких металів з їх оксидів. Наприклад:
     PbO + CO = Pb + CO2↑     Fe2O3 + 3CO = 2Fe + 3CO2↑

Хоча деякі благородні метали може відновлювати із водних розчинів їх солей і при кімнатній температурі:
    PdCl2 + CO + H2O = Pd + HCl + CO2↑
При приєднанні хлору до монооксиду карбону утворюється фосген. Реакція відбувається у присутності активованого вугілля як каталізатора навіть при кімнатній температурі:
    CO + Cl2 = COCl2↑
Газ може безпосередньо приєднуватись до деяких металів з утворенням карбонілів металів (наприклад, Fe(CO)5, Ni(CO)4, Mo(CO)6, Cr(CO)6 і т. д.). Такі реакції як правило проходять при підвищеній температурі і тиску:
    Fe + 5CO = Fe(CO)5
Отруйність
Через свою отруйність монооксид вуглецю є дуже небезпечним для організму людини. Ця небезпека збільшується тим, що він не має запаху і отруєння може настати непомітно. Навіть незначні його кількості, що потрапляють у повітря і вдихаються людиною, викликають запаморочення і нудоту, а вдихання повітря, в якому міститься 0,3 % CO за об'ємом, може швидко привести до смерті.Отруйна дія CO обумовлюється тим, що він утворює з гемоглобіном крові порівняно стійку сполуку — карбогемоглобін, внаслідок чого кров втрачає здатність передавати кисень тканинам організму. Отруєння цим газом наступає в результаті критичної нестачі кисню в організмі.Концентрація СО в повітрі 1 мг/м³ є небезпечною для життя людини.При отруєнні монооксидом вуглецю рекомендується вдихання свіжого повітря протягом кількох годин, а також штучне зігрівання тіла. При цьому карбогемоглобін поступово руйнується і гемоглобін відновлює свою здатність сполучатися з киснем.
Як захиститись від небезпеки
Потрібно, щоб усі побутові прилади були справні та щоб фахівці регулярно оглядали їх. Якщо полум'я газу жовте, а не блакитне, вважайте, що це попередження про якусь несправність, і, можливий, вихід чадного газу. При користуванні побутовими приладами, які можуть стати причиною поширення чадного газу, завжди виявляйте обачність.Ознакою отруєння є сонливість, спричинена зменшенням доступу кисню (СО оборотньо блокує гемоглобін). Найкращим заходом допомоги ураженому є свіже повітря й рух. (Рос. приказка «носится как угорелый» пішла саме від типового самолікування уражених чадним газом). Несмертельні дози не мають акумулятивного ефекту. Звичайні протигази не дають захисту (СО не сорбується активованим вугіллям).
Контроль на шахтах. При роботі в шахтах ведеться постійний контроль його вмісту в повітрі. Транспортні і вантажні машини при підземних і відкритих гірничих роботах обладнуються пристроями для очищення вихлопних газів.

Рис. 1. Положення голови потерпілого під час виконання штучного дихання.
Рис. 2. Очищення рота і глотки
Рис. 3. Виконання штучного дихання способом "рот в рот".
Рис. 4. Проведення штучного дихання способом "з рота в ніс".
Рис. 5. Способи штучного дихання.
Висновок
 Виникнення чадного газу спостерігається при неповному згоранні горючих речовин, найчастіше він утворюється у ливарних, термічних цехах, кузнях, під час бурових робіт, у котельнях, особливо тих, які працюють на вугільному паливі, оксид вуглецю є складником вихлопних газів автомобілів, тракторів. У всіх цих сферах виробництва працює достатньо велика кількість людей, тому при виникненні небезпеки отруєння може постраждати значна кількість людей.
    У клінічній картині отруєння чадним газом                    виділяють 3 ступені важкості: легкий, середній та важкий.


title: Презентація на тему «Еволюція всесвіту» (варіант 5)

text:
 Презентація на тему: «Еволюція Всесвіту»
Виконала Габрієль Мирослава, 11Б клас
                          Всесвіт
Всесвіт - це все, що існує. Він нескінченний у часі й просторі, хоча кожна його часточка має свій початок і кінець, як у часі, так і в просторі. Всесвіт складається з дрібних порошин і атомів, величезних скупчень речовини і зоряних світів і систем.
Всесвіт складається з численних зір, об'єднаних у гігантські зоряні системи, що називаються галактиками. Наше Сонце також є рядовою зорею, входить до складу нашої Галактики, яка, у свою чергу, включена в Місцеве скупчення галактик.

        Початок еволюції Всесвіту
Процес еволюції Всесвіту відбувається дуже повільно. Адже Всесвіт у багато разів старше астрономії і взагалі людської культури.
Сучасні астрономічні спостереження свідчать про те, що початком Всесвіту, приблизно десять мільярдів років тому, була гігантська вогненна куля, розпечена і щільна.  Її склад дуже простий. Ця вогненна куля була настільки розжарена, що складалася лише з вільних елементарних частинок, які стрімко рухалися, стикаючись один з одним.
Протягом десяти мільярдів років після "великого вибуху" найпростіше безформне речовина поступово перетворювалося на атоми, молекули, кристали, породи, планети. Народжувалися зірки, системи, що складаються з величезної кількості елементарних часток з дуже простої організацією. На деяких планетах могли виникнути форми життя.
        Початок еволюції Всесвіту
Всесвіт постійно розширюється. Той момент з якого Всесвіт початку розширяться, прийнято вважати її початком. Тоді почалася перша і повна драматизму ера в історії всесвіту, її називають "великим вибухом" або англійським терміном Big Bang.

                 «Великий вибух»

Великий Вибух та поступове розширення простору
Вели́кий ви́бух (англ. Big Bang Theory) — фізико-космологічна теорія, згідно з якою Всесвіт виник із надзвичайно щільного та гарячого стану приблизно 13,7 мільярдів років тому. Вона ґрунтується на екстраполяції в минуле факту розбігання небесних тіл за законом Габбла та на моделі Всесвіту, запропонованій Олексанром Фрідманом.

Зазвичай зараз автоматично поєднують теорію Великого вибуху і модель гарячого Всесвіту, але ці концепції незалежні і історично існувало також уявлення про холодний початок Всесвіту поблизу Великого вибуху. Саме поєднання теорії Великого вибуху з теорією гарячого Всесвіту, що підкріплюється існуванням реліктового випромінювання, і розглядається далі.
Майбутнє за «Великим вибухом»
Існує кілька різних сценаріїв еволюції Всесвіту в майбутньому залежно від його параметрів, зокрема густини. Проблема передбачення майбутнього ускладнюється тим, що результати спостережень останніх десятиліть не зовсім вкладаються в стандартну модель Великого вибуху. Пояснення цих явищ, зокрема плоскої форми Всесвіту, прискорення його розширення тощо, можна дати, ввівши додаткові параметри в теорію, припустивши, що у Всесвіті крім звичайної матерії частинок та античастинок існує так звана темна матерія, до того ж її навіть більше, ніж звичайної, а також, що існує так звана темна енергія.

До цих модифікацій вважалося, що за достатньої густині речовини у Всесвіті розширення припиниться, і він почне стискатися й розігріватися — процес рушить у зворотному напрямку. При недостатній густині Всесвіт продовжуватиме розширюватися із дедалі меншою швидкістю.
 Свідчення на користь теорії
«Чотири експериментальні стовпи»:
1. Розбігання галактик за законом Хаббла, яке вимірюється на основі червоного зсуву спектральних ліній внаслідок ефекту Доплера.
2. Наявність реліктового випромінювання
3. Поширеність хімічних елементів у Всесвіті із перевагою легких елементів: гідрогену та гелію.
4. Великомасштабний розподіл та еволюція галактик, про яку свідчать астрономічні спостереження.
                   Критика теорії
Крім теорії Розширення Всесвіту була також теорія, що Всесвіт є стаціонарним, тобто не еволюціонує і не має ні початку, ні кінця в часі. Частина прихильників такої точки зору відкидають розширення Всесвіту, а червоне зміщення пояснюють гіпотезою про «старіння» світла. Однак, як з'ясувалося, ця гіпотеза суперечить спостереженнями, наприклад, спостерігається залежність тривалості спалахів наднових від відстані до них. Інший варіант, що не заперечує розширення Всесвіту, представлений теорією стаціонарного Всесвіту Ф. Хойла. Вона також погано узгоджується зі спостереженнями.
У деяких теоріях інфляції  наша картина Великого вибуху, яку ми здатні спостерігати, відповідає ситуації лише в частині Всесвіту, яку ми можемо спостерігати (Метагалактиці), але не однакова для всього Всесвіту.
Крім того, у теорії Великого вибуху не розглядається питання про причини виникнення сингулярності, або матерії та енергії для її виникнення, зазвичай просто постулюється її безначальність. Вважається, що відповідь на питання про існування і походження початкової сингулярності має дати теорія квантової гравітації.
                        Еволюція
На початковому етапі розширення Всесвіту з фотонів народжувалися частки і античастинки. Цей процес постійно слабшав, що призвело до вимирання частинок і античастинок. Оскільки анігіляція може відбуватися при будь-якій температурі, постійно здійснюється процес частка + античастинка Ю 2 гамма-фотона за умови дотику речовини з антиречовиною. Процес матеріалізації гамма-фотон Ю частинка + Античастинка міг протікати лише при досить високій температурі. Згідно тому, як матеріалізація в результаті знижується температури розжареного речовини припинилася. Еволюцію Всесвіту прийнято поділяти на чотири ери: адронів, лептонів, фотонів і зоряну.
Цікавий факт:
 «Теорія великого вибуху»— американський серіал, створений Чаком Лоррі і Біллом Предді. Серіал розповідає про життя двох молодих талановитих фізиків, Леонарда та Шелдона.

Прем'єра відбулася 24 вересня 2007 року на американському телеканалі CBS. Шоу також транслюється на канадському каналі A-Channel, індійському Zee Cafe і латиноамериканському Warner Channel.
             Кінець ери «Великого вибуху»
"Великий вибух" тривав порівняно недовго, всього лише одну тридцятитисячний нинішнього віку Всесвіту. Незважаючи на стислість терміну, це все ж таки була сама славна ера Всесвіту. Ніколи після цього еволюція Всесвіту не була такою стрімка, як в самому її початку, під час "великого вибуху". Усі події під Всесвіту в той період стосувалися вільних елементарних частинок, їх перетворень, народження, розпаду, анігіляції. Не слід забувати, що в такий короткий час (всього лише кілька секунд) з багатого розмаїття видів елементарних частинок зникли майже всі: одні шляхом анігіляції (перетворення в гамма-фотони), інші шляхом розпаду на найлегші баріони (протони) і на найлегші заряджені лептони (електрони).
Після "великого вибуху "настала тривала ера речовини, епоха переважання частинок. Ми називаємо її зіркової ерою. Вона триває з часу завершення "великої вибуху "(приблизно 300 000 років) до наших днів. У порівнянні з періодом "Великим вибуху" її розвиток представляється як ніби надто уповільненим. Це відбувається внаслідок низької щільності і температури. Таким чином, еволюцію Всесвіту можна порівняти з феєрверком, який закінчився. Залишилися негайні іскри, попіл і дим. Ми стоїмо на остившем попелі, вдивляємося в старіючі зірки і згадуємо красу і блиск Всесвіту. Вибух супернових або великий вибух галактики - нікчемні явища у порівнянні з великим вибухом.
Народження сверхгалактик і скупчень галактик
Під час ери випромінювання тривало стрімке розширення космічної матерії, що складається з фотонів, серед яких зустрічалися вільні протони або електрони і вкрай рідко - альфа-частинки. У період ери випромінювання протони і електрони в основному залишалися без змін, зменшувалася тільки їх швидкість. З фотонами справа йшла набагато складніше. Хоча швидкість їх залишилася колишньою, протягом ери випромінювання гамма-фотони поступово перетворювалися на фотони рентгенівські, ультрафіолетові і фотони світла. Речовина і фотони до кінця ери охололи вже настільки, що до кожного з протонів міг, приєднається один електрон. При цьому відбувалося ультрафіолетового випромінювання одного фотона (або ж декількох фотонів світла) і, таким чином, виник атом водню. Це була перша система частинок у Всесвіті.
                        Зоряна ера
З виникненням атомів водню починається зоряна ера - ера часток, точніше кажучи, ера протонів і електронів.
Всесвіт вступає в зоряну еру у формі водневого газу з величезною кількістю світлових і ультрафіолетових фотонів. Водневий газ розширювався в різних частинах Всесвіту з різною швидкістю. Неоднаковою була також і його щільність. Він утворював величезні згустки, у багато мільйонів світлових років. Маса таких космічних водневих згустків була в сотні тисяч, а то і в мільйони разів більше, ніж маса нашої теперішньої Галактики. Розширення газу всередині згустків йшло повільніше, ніж розширення розрідженого водню між самими згущені. Пізніше з окремих ділянок за допомогою власного тяжіння утворилися сверхгалактікі і скупчення галактик. Отже, найбільші структурні одиниці Всесвіту - сверхгалактікі - є результатом нерівномірного розподілу водню, яке відбувалося на ранніх етапах історії Всесвіту.
          Народження галактик
Колосальні водневі згущення - зародки понад галактик і скупчень галактик - повільно оберталися. Всередині їх утворювалися вихори, схожі на вир. Їх діаметр сягав приблизно ста тисяч світлових років. Ми називаємо ці системи протогалактікамі, тобто зародками галактик. Не дивлячись на свої неймовірні розміри, вихори протогалактік були всього лише незначною частиною сверхгалактік і за розміром не перевищували одну тисячну сверхгалактікі. Сила гравітації утворювала з цих вихорів системи зірок, які ми називаємо галактиками. Деякі з галактик досі нагадують нам гігантське завихрення.
           Обертання Галактики
Усі зорі Галактики обертаються навколо її центра. Кутова швидкість обертання зір у внутрішній області Галактики приблизно однакова, а зовнішні її частини обертаються повільніше. Цим обертання зір у Галактиці відрізняється від обертання планет у Сонячній системі, де й кутова, і лінійна швидкості із збільшенням радіуса орбіти швидко зменшуються. Ця відмінність пов'язана з тим, що ядро Галактики не перевищує її маси так, як Сонце в Сонячній системі.

Сонячна система робить повний оберт навколо центра Галактики приблизно за 200 млн. років із швидкістю 250 км/с.
         Дякую за увагу!


Презентація на тему «Екологічні продукти»


title: Презентація на тему «Вода — джерело існування людства»

text:
H2O
H2O
H2O
H2O
H2O
H2O
Вода - джерело існування людства

Вода - одна з найпоширеніших речовин у природі (гідросфера займає 71% поверхні Землі). Їй належить найважливіша роль в геології, історії планети. Без води неможливе існування живих організмів. Справа в тому, що тіло людини майже на 63% - 68% складається з води. Практично всі біохімічні реакції в кожній живій клітині - це реакції у водних розчинах . У розчинах же (переважно водних) протікає більшість технологічних процесів на підприємствах хімічної промисловості, у виробництві лікарських препаратів і харчових продуктів.

Вода в біосфері виконує чотири дуже важливі екологічні функції: • вода є найважливішою мінеральною сировиною, головним природним ресурсом. споживання (людство використовує її в тисячу разів більше, ніж вугілля чи нафти) • вода є основним механізмом здійснення взаємозв’язків усіх процесів у екосистемах (обмін речовин, тепла, ріст біомаси). • вода є головним агентом-переносником глобальних біоенергетичних екологічних циклів. • вода є основною складовою частиною всіх живих організмів.

Фахівці нараховують понад 20 характеристик, за якими воду з повним правом зараховують до аномальних рідин.
особливості взаємодії молекул Н2О між собою мало не на сто градусів збільшують температури її плавлення і кипіння. Якби не ця обставина, весь океан існував би у вигляді газу в атмосфері;
теплота фазових переходів (плавлення льоду і випаровування води) дуже висока, що майже виключає миттєві чи дуже швидкі природні кліматичні катастрофи. Як правило, рослини і тварини встигають приготуватися до зими, а потім мають досить часу для звикання до теплого періоду;
наявність аж двох атомів водню у легенькій молекулі води є причиною її дуже високої питомої теплоємності. Відомо, що вона є чудовим “тепловим акумулятором”, вирівнюючи і гальмуючи швидкі зміни температури, на які так здатна атмосфера. У поєднанні з найвищою серед поширених рідин теплопровідністю це сприяє ефективному перенесенню теплоти від зони екватора до вищих широт. Якби згадані два параметри води були суттєво меншими, у тропіках постійно панувала б температура 50-70 °С, зона полярних умов впритул наблизилася б до північних кордонів України, а швидкість вітрів на Землі збільшилася б у багато разів;
вважають (хоч це й не доведено беззаперечно), що зменшення питомої теплоємності води при її нагріванні від 0 °С аж до температури +37 °С (далі вона починає збільшуватися) є однією з причин (основною?) “вибору” теплокровними тваринами саме цього інтервалу температур для внутрішнього середовища своїх тіл, де відбуваються основні біохімічні реакції;
як відомо, “приємною” для живих істот холодних зон є властивість прісної рідкої Н20 мати максимальну густину при +4 °С. Це майже виключає повне промерзання водойм навіть там, де середня річна температура набагато нижча від 0 °С;
густина води помітно залежить як від її температури, так і від кількості і складу домішок. Це дуже посилює конвективні потоки в її товщі. Для їх виникнення досить вже незначної відмінності у солоності чи температурі;
на щастя, плинність води мало залежить від її температури, лишаючись малою навіть у момент замерзання. Це не тільки спричинює швидкі конвективні потоки, а й суттєво зменшує енергетичні витрати на пересування у воді “швидкохідних” живих істот (деяких риб, тюленів тощо);
висока пружність і мала стисливість води пояснює високу швидкість звукових хвиль (вона вища, ніж у деяких металів). Не дивно, що саме ці хвилі є основним засобом “спілкування” водних істот, каналом припливу інформації. Наприклад, кити перегукуються між собою на відстані сотень кілометрів (щоправда, лише на глибині так званого звукового каналу);

незабруднена твердими частинками вода є досить прозорою для того, щоб фотосинтезуючі клітини працювали на глибинах 100 м, що є сприятливою обставиною для збільшення біоресурсів океану.

З морської води видобувають H2O, Cl, Na, Mg, S, Ca, K, C, Br, B, Sr, Si, N, Li, Al, P, I, Ba, As, Se, Ti, V, Sn, Cs, Ga, у незначних кількостях F, Cu, Zn, Mn, Pb, Ag, Ni, Co. Більшість елементів з останньої групи осідають на поверхні твердих решток (зуби та інші частини живих організмів), формуючи так звані конкреції. Це шаруваті округлі камінці різних розмірів, що густо встеляють дно океанів у багатьох місцях. Вже доведено, що вони містять у собі більше марганцю та кількох інших елементів, ніж усі родовища суші. Чималу ділянку дна в Тихому океані виділено для видобутку конкрецій і Україні. Ті, хто бажає, можуть взяти дозвіл уряду і розпочинати хоч зараз...
Організоване водопостачання сприяє високому рівню особистої гігієни населення. її використовують для підтримання чистоти тіла і прання білизни, для лазень і пралень, приготування їжі та миття посуду, прибирання житлових і громадських приміщень, поливання вулиць, площ, зелених насаджень тощо.Вода є важливим чинником загартування організму і фізичного тренування. Купання і плавання у відкритих водоймах або плавальних басейнах — це не тільки масовий вид фізкультури, а й цінний оздоровчий захід.Вода є могутнім лікувальним засобом, основою всієї фізіотерапії і бальнеології.Заспокійлива і позитивна дія води на функціональний стан ЦНС визначається тим психогігієнічним і архітектурним значенням, яке мають ріки, озера, моря, фонтани тощо.
Функції води для людського організму:- Регулювання температури тіла- Зволоження повітря, що надходить в організм- Доставка поживних речовин і кисню в усі клітини організму- Захист і буферизація життєво важливих органів- Перетворює їжу в енергію- Сприяє засвоєнню поживних речовин органами- Виводить відходи процесів життєдіяльності

Вода – найцініший дарунок природи. Це джерело всього живого на Землі. Властивості води пояснюються її складом та будовою молекул. Вона має свої аномалії, які людина з цікавістю досліджує. Запаси питної води на Землі не являються невичерпними. В найближчому майбутньому природні води навряд чи стануть настільки чистими, що з них вдасться одержати питну воду високої якості традиційними методами. Тому треба удосконалювати старі й запроваджувати нові методи очищення й знезаражування води.
«Вода, у тебя нет ни вкуса, ни цвета, ни запаха, тебя невозможно описать, тобой наслаждаются, не ведая, что ты такое! Нельзя сказать, что ты необходима для жизни! Ты сама жизнь! Ты наполняешь нас радостью, которую не объяснить нашими чувствами… Ты самое большое богатство на свете…»Антуан де Сент-Экзюпери
H2O
H2O
H2O
H2O
H2O


Презентація на тему «Органічні речовини як основа сучасних матеріалів» (варіант 2)


title: Презентація на тему «Хімія у нашому житті. Вода»

text:
         Хімія у нашому житті                          вода
Вода. найдивовижніша субстанція у природі. найпотрібніша для життя. Чи все знаємо про неї?
2/3 поверхні землі вкрито водою.
Знайдена у сонячній системі та далекому космосі.
Колиска життя.
І його ж основа.
Життя на Землі можливе без кисню(анаеробні бактерії , сульфофаги) але неможливе без води.
Єдина речовина у природі що існує одночасно у всіх агрегатних станах.
В залежності від зовнішніх факторів може змінювати молекулярну структуру.
Доведено: вода має пам’ять-в залежності від отриманої інформації міняється форма кластерів(непостійних молекулярних утворень).
Встановлений факт: на властивості води сильний вплив мають позитивні емоції людини,а особливо молитва.
Підготовано : швед тарасвикористано інформацію wikipedia, зображення Google.


title: Презентація на тему «Життєвий шлях вчених, чиї імена присвоєно науково-дослідним інститутам хімічного спрямування»

text:
Життєвий шлях вчених , чиї  імена присвоєно науково-дослідним інститутам хімічного спрямування
Міністерство освіти і науки та спорту України
Охтирської загальноосвітньої  школи I-III ст. №4
імені Остапа Вишні
Охтирської міської  ради
Підготовила  :
Більченко  М.
учениця  9 класу
Зміст
1. Овчаренко Федір Данилович
2. Інститут біоколоїдної хімії ім. Ф. Д. Овчаренка
3.Палладін Олександр Володимирович
4. Інститут біохімії імені О. В. Палладіна НАН України
5. Чуйко Олексій Олексійович
6. Інститут хімії поверхні ім. О.О.Чуйка
7. Iнститут хiмiї високомолекулярних сполук Національної академії наук України

Овчаренко Федір Данилович
Федір Данилович Овчаренко— вчений у галузі колоїдної хімії, академік, дійсний член Національної акадамії наук України та Нью-Йоркської академії наук, Лауреат Державної премії України в галузі науки і техніки (1969).
Ф. Д.Овчаренко
                       Біографія
Народився 8 лютого 1913 року в селі Василівщина (нині Білопільського району Сумької області України) у багатодітній селянській родині.
В 1934 році закінчив Глухівський педагогічний інститут. Працював там же, а у 1945—1949 роках у Київському ветеринарному інституті..Служив у Червоній Армії, воював на фронтах Другої світової війни. Працював в Інституті загальної та неорганічної хімії АН УРСР, з 1967 року — в Інcтитуті колоїдної хімії та хімії води АН УРСР (у 1967—1968 роках директор).
Помер 25 грудня 1996 року. Похований в Києві на Байковому  кладовищі.

Наукова робота
Основні роботи присвячено колоїдній хімії. Детально вивчив проблему ліофільно твердих дисперсних тіл і фізико-хімічну механіку водних і неводних дисперсій мінералів. Встановив механізм взаємодії різних дисперсних мінералів з полярними та неполярнимі дисперсійними середовищами і визначив товщину сольватних шарів на їх поверхні. Показав роль гідрофільності в процесах структуроутворення. Розробив принципи одержання нових дисперсних матеріалів (адсорбентів, наповнювачів, структуроутворювачів із заданими властивостями) і колоїдних систем. В 1988 році відкрив виборчу гетерокоагуляцію мікроорганізмів з колоїдними частками металів.

Могила Федора Овчаренка

	Меморіальна дошка академіку НАН України Ф. Д. Овчаренку на будівлі Інституту колоїдної хімії та хімії води імені А. В. Думанського НАН України, де він працював
Інститут біоколоїдної хімії ім. Ф. Д. Овчаренка
Інститут засновано у 1991 р. Організатором Інституту був академік НАН України Федір Данилович Овчаренко.
В Інституті існує три наукові школи: фізико-хімія дисперсних мінералів, біоколоїдна хімія, електроповерхневі явища в дисперсіях та наносистемах.
Будівля інституту
Основні напрямки діяльності Інституту:

 біоколоїдна хімія природних та синтетичних дисперсних систем і матеріалів; біотехнології збагачення мінеральної сировини та захисту навколишнього середовища;

 фізична та колоїдна хімія дисперсних матеріалів; принципи, методи та технології їх використання в промисловості; макрокінетика та фрактальні властивості дисперсних систем;

 фізико-хімічна механіка природних та техногенних дисперсних систем.
9
При Інституті створено Міжгалузевий "науково-технологічний центр з видобутку руд та переробки рідкісних, благородних та супутніх металів "Дорогметтехнологія" (НАН України та Мінпромполітики України)", який налагоджує зв'язок із промисловістю.
В Інституті діє Спеціалізована вчена рада із захисту докторських і кандидатських дисертацій за спеціальностями "Колоїдна хімія" і "Фізика колоїдних систем".
На базі Інституту функціонує благодійний громадський Фонд ім.Ф.Д.Овчаренка розвитку колоїдної хімії природних дисперсних систем.
10
Палладін Олександр Володимирович
Олександр Володимирович Палладін (1885—1972) — український біохімік. Президент Академії наук Української РСР(1946—1962), академік АН УРСР і АН СРСР. Засновник української школи біохіміків
Біографія
Народився 10 вересня 1885 р. у Москві. Син академіка Петербурзької Академії наук, ботаніка, біохіміка і фізіолога рослин В. І. Палладіна.Закінчив Петербурзький університет .В 1909 поліпшував освіту в Гейдельберзькому університеті. Професор Новоолександрійського інституту сільського господарства і лісництва водночас у 1921—1931 рр. завідував кафедрою фізіологічної хімії Харківського медичного інституту. З 1925 р. по 1970 очолював Український біохімічний інститут , у 1934—1954 рр. завідував кафедрою біохімії Київського університету.
Наукова діяльність
Основні наукові праці присвячені біохімії нервової системи і м'язової діяльності, біохімії вітамінів і живлення. Вивчив особливості обміну в м'язах при роботі, відпочинку і тренуванні, що стало основою теорії фізичної культури. Довів, що утворення кератину відбувається головним чином у м'язах, а не в печінці.
Першим почав систематичне вивчення біохімії нервової системи. Встановив біохімічну топографію нервової тканини: особливості хімічного складу і біохімічних характеристик морфологічно і функціонально відмінних частин центральної та периферичної нервової системи.
Вперше в СРСР почав біохімічні дослідження вітамінів .
 У роки Великої Вітчизняної війни було почато розробку ліків, що сприяли припиненню кровотечі та якнайскорішому загоюванню ран.

Помер 6 грудня 1972 року у Києві. Похований на Байковому кладовищі (надгробний пам'ятник — бронза, граніт, барельєф; скульптор О. П. Скобликов, архітектор А. Ф. Ігнащенко; встановлений у 1973 році)

Інститут біохімії імені О. В. Палладіна НАН України
Заснований у 1925 році в Харкові як Український біохімічний інститут Народного Комісаріату освіти УРСР. Це був перший інститут біохімії на теренах СРСР, та один із перших українських науково-дослідних інститутів.
У грудні 1931 року Український біохімічний інститут Народного Комісаріату освіти УРСР було переведено з Харкова до Києва і включено до складу Академії наук УРСР під назвою Інститут біохімії АН УРСР. Під час Великої вітчизняної війни Інститут був евакуйований до Уфи, де зусилля колективу було сконцентровано на дослідженнях із проблем біохімії зсідання крові. Зокрема вивчали кровоспинну та прискорюючу загоєння ран дію аналогів вітаміну К — метилнафтохінону (вітаміну К3) і його водорозчинного препарату вікасолу.
Напрямки досліджень
вивчення структури, фізико-хімічних властивостей і біологічних функцій складних білкових і надмолекулярних систем;
з’ясування біохімічних механізмів регуляції метаболічних процесів за допомогою низькомолекулярних біологічно активних речовин (вітамінів, коферментів, пептидів, іонів металів тощо);

розробка сучасних технологій одержання і практичного застосування біологічно активних препаратів, діагностикумів та біосенсорів для медицини, промисловості і сільського господарства
Чуйко Олексій Олексійович
Олексій Олексійович Чуйко— вчений у галузі хімії, фізики та технології поверхні, академік НАН України, академік академій технологічних наук України та Росії, академік Міжнародної академії технологічних наук, заслужений діяч науки і техніки України, президент Українського хімічного товариства імені Д. Менделєєва,
Біографія
Народився 28 серпня 1930 року в селі Казьмінське на Ставропіллі. Після закінчення школи навчався у залізничному училищі, індустріальному і гірничо-металургійному технікумах в місті Орджонікідзе. Після закінчення університету навчався в аспірантурі Інституту фізичної хімії імені Л. Писаржевського (ІФХ) АН УРСР, де паралельно з фундаментальними дослідженнями наполегливо працював над створенням нових органо-кремнеземних матеріалів. О. Чуйко розроблені ефективні методи комп'ютерного моделювання поверхні твердого тіла, квантово-хімічного аналізу будови адсорбційних комплексів та поверхневих складів, вивчення термодинаміки елементарних актів міжфазних взаємодій. Чуйко особисто керував роботами з хімічної дезактивації території Чорнобильської АЕС та прилеглих районів.

Наукова діяльність
Олексій Чуйко — засновник української школи хімії, фізики і творець технології поверхні високодисперсних оксидів, відомих далеко за межами України. Його учні працюють у багатьох наукових та освітніх центрах України та за її межамиВін автор понад 1000 наукових праць. Наукові роботи О. О. Чуйко отримали широке визнання наукової громадськості, як в нашій країні, так і за її межами.
О. О. Чуйко розробив і обгрунтував теоретичні основи сучасної хімії поверхні ультрадисперсних твердих тіл, які стали фундаментом для синтезу нових типів функціональних матеріалів. Він заснував новий напрямок у фармакології — створення нових високоефективних лікарських препаратів пролонгованої і синергетичної дії.
Майже всі його наукові напрацювання завершувалися промисловим виробництвом. Він був засновником і організатором кількох дослідно-експериментальних заводів, що знаходяться у підпорядкуванні НАН України. Велику увагу вчений приділяв підготовці і вихованню молодих наукових кадрів. Лауреат Державної премії УРСР у галузі науки і техніки, лауреат премії НАН України імені Л. Писаржевського.

Жив у Києві. Помер 16 січня 2006 року. Похований на Байковому кладовищі.
Інститут хімії поверхні ім. О.О.Чуйка
8 травня 1986 р. в Києві було створено Інститут хімії поверхні АН УРСР – першу в Радянському Союзі академічну установу, де виконувалися фундаментальні й прикладні дослідження в галузі хімії, фізики та технології дисперсних твердих тіл.
Напрямки досліджень
теорія хімічної будови і реакційної здатності поверхні твердих тіл: вивчення природи активних центрів, механізмів сорбції, хімічних реакцій та інших перетворень у поверхневому шарі;
  медико-біологічні та біохімічні проблеми поверхні: взаємодія дисперсних матеріалів з біоактивними молекулами в складі супрамолекулярних структур, з полімерами, мембранами та мікроорганізмами;
  фізико-хімія поверхневих явищ: колективні взаємодії в ансамблях частинок, квантоворозмірні ефекти в наноструктурах, фазові переходи в ультрадисперсних системах, взаємодія електромагнітного випромінювання з речовиною;
  технології одержання наноматеріалів, в тому числі на основі оксидних і вуглецевих систем, їх модифікованих форм та композитів
Iнститут хiмiї високомолекулярних сполук Національної академії наук України
Створений в 1958 році на базі лабораторії високомолекулярних сполук Інституту органічної хімії АН УРСР (до 1963 р. — Інститут хімії полімерів і мономерів).  Інститут очолює академік НАН України Євген Вiкторович Лебедєв.
Інститут видає "Полімерний журнал", де висвітлюються досягнення з хімії та фізики полімерів, полімерних матеріалів
Основний напрям наукових досліджень
хімія і фізикохімія полімерних композиційних матеріалів, у якому пріоритетними є хімія, фізикохімія і технологія функціональних полімерів та композитів на їх основі;
 теоретичні основи модифікації полімерів та композитів на їх основі продуктами малотоннажної хімії;
теоретичні основи формування полімерів медичного призначення.
Досягнення
Знайдена принципова можливість одночасного впливу на хімічні та фізичні процеси формування нерівноважних структур шляхом введення дисперсних наповнювачів на стадії реакції. Розроблено основи синтезу полімерів нового класу — полікарбоалюмофосфатів із високою вогнестійкістю та негорючістю. Розвинуті принципи структурно-хімічної та фізичної модифікації уретановмісних полімерів синтетичними органічними сполуками. Поглиблюються дослідження з синтезу функціональних гіперрозгалужених та гетероблочних полімерів, модифікації полімерів неорганічними та природновідновлювальними сполуками, а також із розвитку наукових засад створення полімерних нанокомпозитів з використанням золь-гель технологій та ін.


Презентація на тему «Основні види палива»


Презентація на тему «История открытия стекла»


Презентація на тему «Малі тіла сонячної системи» (варіант 9)


title: Презентація на тему «Металлы» (варіант 1)

text:
Металлы
Натрий
Определение
Металлы — группа элементов, в виде простых веществ обладающих характерными металлическими свойствами, такими как высокие тепло- и электропроводность, положительный температурный коэффициент сопротивления, высокая пластичность и металлический блеск.
Виды
Из 118 химических элементов, открытых на данный момент, к металлам относят:
6 элементов в группе щелочных металлов,
6 в группе щёлочноземельных металлов,
38 в группе переходных металлов,
11 в группе лёгких металлов,
7 в группе полуметаллов,
14 в группе лантаноиды + лантан,
14 в группе актиноиды (физические свойства изучены не у всех элементов) + актиний,
вне определённых групп бериллий и магний.

Характерные свойства металлов
Металлический блеск (характерен не только для металлов: его имеют и неметаллы йод и углерод в виде графита)
Хорошая электропроводность
Возможность лёгкой механической обработки (пластичность; однако некоторые металлы, например германий и висмут, непластичны)
Высокая плотность (обычно металлы тяжелее неметаллов)
Высокая температура плавления (исключения: ртуть, галлий и щелочные металлы)
Большая теплопроводность
В реакциях чаще всего являются восстановителями.

Натрий
Определение
Натрий — элемент главной подгруппы первой группы, третьего периода периодической системы химических элементов Д. И. Менделеева, с атомным номером 11. Обозначается символом Na (лат. Natrium). Простое вещество натрий (CAS-номер: 7440-23-5) — мягкий щелочной металл серебристо-белого цвета.
Получение
Первым промышленным способом получения натрия стала карботермическая реакция восстановления карбоната натрия углем при нагревании тесной смеси этих веществ в железной ёмкости до 1000 °C (способ Девилля):

Аналогично, могут быть использованы карбид кальция, алюминий, кремний, ферросилиций, силикоалюминий.
С появлением электроэнергетики стал более практичен другой способ получения натрия — электролиз расплава едкого натра или хлорида натрия. В настоящее время электролиз — основной способ получения натрия.
Натрий также можно получить циркониетермическим методом, а также термическим разложением азида натрия.
Нахождение в природе
Кларк натрия в земной коре 25 кг/т. Содержание в морской воде в виде соединений — 10,5 г/л. Металлический натрий встречается как примесь, окрашивающая каменную соль в синий цвет. Данную окраску соль приобретает под действием радиации.
Физические свойства
Натрий — серебристо-белый металл, в тонких слоях с фиолетовым оттенком, пластичен, даже мягок (легко режется ножом), свежий срез натрия блестит. Величины электропроводности и теплопроводности натрия достаточно высоки, плотность равна 0,96842 г/см³ (при 19,7 °C), температура плавления 97,86 °C, температура кипения 883,15 °C.
Под давлением становится прозрачным и красным, как рубин.

Химические свойства
Щелочной металл, на воздухе легко окисляется до оксида натрия. Для защиты от кислорода воздуха металлический натрий хранят под слоем керосина.
При горении на воздухе или в кислороде образуется пероксид натрия.
С водой натрий реагирует очень бурно, реакция идёт с выделением водорода, который может самовоспламениться или взорваться, куски металла всплывают на поверхность и могут расплавиться.
Как и все щелочные металлы, натрий является сильным восстановителем и энергично взаимодействуют со многими неметаллами (за исключением азота, йода, углерода, благородных газов).

Натрий более активный чем литий. С азотом реагирует крайне плохо в тлеющем разряде, образуя очень неустойчивое вещество — нитрид натрия (в противоположность легко образующемуся нитриду лития).
С разбавленными кислотами взаимодействует как обычный металл.
С концентрированными окисляющими кислотами выделяются продукты восстановления.
Растворяется в жидком аммиаке, образуя синий раствор.
С газообразным аммиаком взаимодействует при нагревании.
КОНЕЦ