title: Презентація на тему «Принципи тестування на ВІЛ-інфекцію»

text:
Принципи тестування на ВІЛ - інфекцію
Виконала:
учениця 6 гімназійного класу
Черепанин Христина
Україна, на жаль, посідає одне з перших місць у Центральній та Східній Європі за темпами поширення ВІЛ-інфекції. Згідно офіційних даних, на січень 2013 року в нашій країні було зареєстровано більше 218 тисяч ВІЛ-інфікованих, а на думку міжнародних експертів, їх значно більше – до 235 тисяч.
Що таке ВІЛ, і як захистити себе?
ВІЛ - вірус імунодефіциту людини. Потрапляючи до організму і розмножуючись, він руйнує імунну систему, яка відповідає за боротьбу з інфекціями. З часом у ВІЛ-інфікованої людини знижується здатність чинити опір будь-яким захворюванням.СНІД - синдром набутого імунодефіциту – завершальна стадія розвитку ВІЛ-інфекції. Симптоми виникають внаслідок ураження імунної системи вірусом імунодефіциту людини (ВІЛ).У концентрації, достатній для інфікування інших людей, ВІЛ знаходиться в спермі та  вагінальних виділеннях, в крові, грудному молоці.
Добровільне Консультування та Тестування на ВІЛ (ДКТ) – це консультативна допомога в питаннях поширення ВІЛ та заходах профілактики, оцінці особистого ризику інфікування ВІЛ, сприяння в прийнятті самостійного рішення про тестування на ВІЛ, визначення ВІЛ-статусу, допомога у формуванні більш безпечної поведінки.
ДКТ проводиться  згідно з вимогами Порядку добровільного консультування і тестування на ВІЛ-інфекцію (протокол), затвердженого наказом Міністерства охорони здоров’я України від 19.08.2005 року №415:• Добровільно (тільки за інформованою згодою, після прийняття самостійного рішення);• Анонімно (на прохання відвідувача), (без надання будь-яких документів, без зазначення  паспортних даних);• Конфіденційно (без розголосу отриманої інформації про  клієнта);• Тестування на ВІЛ - ДОСТУПНЕ кожному, проводиться БЕЗОПЛАТНО.
У разі використання «швидких тестів», результат можна отримати за 15 хвилин (взяттям крові з пальця), інші тести проводяться методом імуно-ферментного аналізу (ІФА), результат можна отримати за 3-4 дні, він більш точний.• Дуже важливо, що консультація проводиться  спеціально підготовленими консультантами ДОБРОЗИЧЛИВО, БЕЗ  ЗАСУДЖЕННЯ, тому можна обговорити найінтимніші сторони життя.
Добровільне консультування і тестування на ВІЛ-інфекцію складається із декількох послідовних етапів:- дотестове консультування;- тестування на ВІЛ-інфекцію;- післятестове консультування.Під час  ДКТ  вас  поінформують та нададуть відповіді на питання:• Про ВІЛ-інфекцію, СНІД, шляхи інфікування, фактори ризику, методи профілактики;• Про особистий ризик ВІЛ-інфікування;• Про обстеження на ВІЛ і значення можливих отриманих результатів;• Про те, як змінити поведінку  на більш безпечну (використання презервативів, стерильного одноразового індивідуального  інструментарію);• Про служби підтримки людей, які живуть з ВІЛ.
Що означають отримані результати обстеження на ВІЛ?Під час консультування консультант дуже чітко пояснить тобі, що:
• Негативний результат на ВІЛ означає, щоо ти не інфікований, але дуже важливо змінити ризиковану поведінку, щоб запобігти інфікуванню в майбутньому; важливо пам’ятати про період «вікна»;• Сумнівний (або не визначений) результат і не виключає, і не підтверджує  наявність ВІЛ-інфекції. В таких випадках необхідно повторити обстеження через 2-3 тижні;• Позитивний  результат свідчить  про можливе інфікування  ВІЛ (в таких випадках необхідне повторне обстеження для заключного підтвердження).Результати обстеження завжди видаються особисто і ніколи  телефоном, або поштою.  Тому необхідно самому прийти за результатами і пройти добровільне післятестове консультування, особливо при позитивному результаті.
Тестування на ВІЛ – інфекцію можна провести в усіх обласних центрах України.
В Стрию тестування можна провести в Стрийській  ЦМЛ  КІЗ за адресою
м. Стрий, вул. Дрогобицька, 50, тел.(245) 52470

Коли доцільно робити аналіз на ВІЛ?•    Після ризикованого статевого контакту;•   Після використання нестерильного інструменту, шприців, голок тощо.•   Під час вагітності.
Діагноз ВІЛ-інфекція не означає «кінець світу». Люди, інфіковані ВІЛ, можуть прожити довге, повноцінне і щасливе життя. Дуже важливо вчасно звернутися  до лікувальних закладів, де можна отримати висококваліфіковану медичну допомогу. Згідно законодавства України з питань ВІЛ/СНІД, ВІЛ-позитивні люди мають ті ж права, що й інші громадяни України.
7 причин пройти ДКТ:• У процесі консультування ти дізнаєшся про фактори ризику та шляхи передачі ВІЛ, що допоможе зберегти тебе і спланувати твоє майбутнє.• Отримання результату тесту допоможе уникнути тяжкого стану невизначеності.• Це дасть тобі впевненість у тому, що ти не передаєш ВІЛ тим, кого любиш, особливо, якщо ти не користуєшся  презервативом.• Якщо ти збираєшся стати мамою, а тест на ВІЛ позитивний, то можеш бути спокійна за майбутнє дитя, оскільки передача вірусу від матері до дитини може бути значно знижена, якщо вагітна жінка з позитивним ВІЛ-статусом своєчасно починає отримувати  антиретровірусну терапію.                                                  • Тестування на ВІЛ не займає багато часу («швидкий тест» дає результат за  15 хвилин) і  проводиться анонімно (на прохання), конфіденційно та безкоштовно.• Без відповідного лікування ВІЛ-інфекція приводить до серйозних  наслідків для здоров’я і життя.• Рання дігностика ВІЛ і своєчасний початок антиретровірусної терапії дозволяє зберегти здоров’я людини.
Щоб знизити ризик ВІЛ-інфікування:•    Використовуйте якісні презервативи під час сексуальних контактів;•    Користуйтеся лише власними засобами гігієни: зубною щіткою, бритвою;•    Використовуйте одноразовий  або стерильний  інструментарій, що порушує цілісність шкіри;•    У салонах краси, перукарнях необхідно пересвідчитися, що під час процедур використовується дезінфікований інструментарій.
Види тестів1-й тест – імуноферментний аналіз (ІФА). Це найбільш розповсюджений метод діагностики. Через три місяці після того, як вірус потрапить у кровотік, в організмі людини накопичується та кількість антитіл, яку може виявити імуноферментний аналіз. Приблизно в 1% випадків аналіз дає хибнопозитивний чи хибнонегативний результати. Хибнонегативний результат може бути отриманий, якщо антитіла до вірусу не встигли виробитися чи на термінальній стадії СНІДу, коли вірусу в крові так багато, що клітини CD-4 та антитіла практично відсутні. Якщо ви бажаєте переконатися у тому, що ваш негативний результат не є насправді хибнонегативним, має сенс перездати ІФА ще раз через три місяці.Хибнопозитивний результат, здебільшого, виявляється при обстеженні пацієнтів з хронічними інфекційними, аутоімунними, онкологічними та деякими іншими захворюваннями, а також у випадку вагітності. Тому кожний позитивний результат обов’язково перевіряється на більш чутливому тесті – імуноблоті. Позитивний результат імуноблоту після позитивного ІФА є достовірним на 99,9% - це максимальна точність для будь-якого медичного тесту.
2-й тест – імуноблот (ІБ). Цей тест визначає наявність специфічних антитіл до ВІЛ. Результат може бути позитивним, негативним та сумнівним (або невизначеним).Невизначений результат може означати, що у кровотоці людини є ВІЛ, але ще не весь спектр антитіл вироблено організмом. Здебільшого, за 1-3-6 місяців з моменту отримання сумнівного результату у сироватці з’являються одне за одним всі антитіла та ВІЛ. У цьому випадку сумнівний результат є свідченням початкової стадії ВІЛ-інфекції. Невизначений результат імуноблоту також може означати, що людина не інфікована ВІЛ, але в її організмі є антитіла, схожі на антитіла до ВІЛ. Такий результат буває у хворих на туберкульоз, онкохворих пацієнтів, які отримують багаторазові гемотрансфузії (переливання крові), у вагітних жінок. При невизначеному результаті ІБ пацієнт знаходиться під спостереженням лікаря-інфекціоніста та повторює аналіз через 1, 3 та 6 місяців.
3-й тест – полімеразна ланцюгова реакція (ПЛР). Він використовується для визначення РНК та ДНК вірусу. Це дуже ефективна та чутлива реакція, яка дозволяє отримати результат, досліджуючи ДНК усього лише однієї клітини, шляхом множення (чи – ампліфікації) специфічних послідовностей ДНК. ПЛР використовується для:•  визначення наявності чи відсутності самого ВІЛ у «період вікна» та за сумнівного результату імуноблоту; •  для визначення того, який вірус присутній в організмі – ВІЛ -1 чи ВІЛ - 2; •  для визначення та контролю вірусного навантаження; •  для визначення ВІЛ-статусу новонароджених, які народилися від ВІЛ-інфікованих матерів; • у службах переливання крові.
Чутливість даного тесту є дуже високою: він виявляє сам вірус, причому за дуже короткий час (в середньому близько 10 днів) з моменту імовірного інфікування. Однак, ця ж висока чутливість дозволяє тесту реагувати і на багато інших інфекцій, що призводить до частих хибнопозитивних результатів. Тому за результатами цього тесту ніколи не встановлюється остаточний діагноз.Проведення ПЛР вимагає складного лабораторного обладнання та високої кваліфікації спеціалістів. Більш того, метод є дуже дорогим і тому у масовому тестуванні на ВІЛ, яке, згідно законодавства, проводиться для населення безкоштовно, застосовуватися не може.
4-й тест – так званий експрес-тест. Його застосовують в екстрених ситуаціях (наприклад, під час операцій за життєвими показниками чи при пологах). Проведення експрес-тесту не вимагає складного обладнання та високої кваліфікації персоналу, але його результат має потім бути підтверджено стандартним тестуванням на ВІЛ.
Коли ви маєш право не здавати тест на ВІЛ?
У світі існує три види тестування: добровільне, обов’язкове та примусове.В законодавстві України відсутня норма, щодо примусового тестування на ВІЛ. Тестування без згоди пацієнта, тобто втручання в організм людини без її згоди, законодавчо заборонено.

 Обов’язковому лабораторному дослідженню на наявність ВІЛ-інфекції підлягає кров (її компоненти) отримана від донорів крові (її компонентів) та донорів інших біологічних рідин, клітин, тканин та органів людини.
Переливання крові (її компонентів), а також використання інших біологічних рідин, клітин, органів, тканин у медичних цілях дозволяється лише після обов’язкового лабораторного дослідження крові донорів на ВІЛ-інфекцію.Ніхто не зобов’язаний підтверджувати свій ВІЛ-статус та проходити обов’язкове тестування. Запам’ятайте, будь ласка: відмова здавати аналіз за законом не є підставою для відмови у медичній допомозі. Навіть при проведенні черевної операції, ніхто не має права змусити вас проходити тестування. Вам можуть тільки запропонувати пройти такий тест. Ви також не зобов’язані проходити тестування для отримання медичної книжки.


title: Презентація на тему «Вирощування еліти зернових культур України»

text:
Вирощування еліти зернових культур України
1. Загальна характеристика зернового господарства України
Провідне місце в складі АПК України займає зерно-промисловий комплекс.
Він об'єднує галузі, що займаються виробництвом зернових, їх заготівлею, переробкою, обслуговуванням сільськогосподарського та переробного ланок. Сільськогосподарське ланка представлено вирощуванням зернових культур. Хлібоприймальні підприємства здійснюють заготівлю і зберігання зерна. До складу переробного ланки входять борошномельно-круп'яні, комбікормові і хлібопекарні виробництва.
Основу комплексу складає зернове господарство!
     Зерновим культурам належить важлива роль в усіх областях України, особливо в областях Степовій і Лісостеповій зон. Навіть в Закарпатській і Івано-Франківській областях, де частка зернових культур є найнижчою в Україні, вони займають близько 40% посівних площ.

Головна зернова культура в Україні –
озима пшениця.
 Найбільш сприятливі грунто-кліматичні умови для її вирощування склалися в областях Степовій і Лісостеповій зон, де ця культура займає половину-площ, відведених під зернові.
В областях Поліської зони питома вага посівів озимої пшениці значно нижче.
Важливою зерновою культурою є –
озиме жито.
Ця культура займає друге місце (після пшениці) за розмірами посівних площ під озимі.
 Основні райони вирощування озимого жита знаходяться на Поліссі та в західних областях Лісостепової зони.
Велике продовольче значення мають: гречка, просо і рис;
 хоча в структурі посівних площ зернових культур вони займають лише близько 5% ".
Гречка є однією з найцінніших круп'яних культур.
На її розміщення впливає підвищена потреба цієї рослини в волозі. Тому основні площі посівів гречки зосереджені на Поліссі та в Лісостепу і зовсім зникають у південному Степу.
Просо в Україні є однією з страхових культур завдяки пізнім рядкам сівби.
 Воно відноситься до посухостійких круп'яних і дає відносно високі врожаї, особливо в посушливі роки.
Основні посіви його розміщені в Лісостеповій, а також в північних і центральних областях Степовий зони.
Новою для України зерновою культурою є рис.
В Україні його вирощують тільки на поливних землях, де він дає високі та стабільні врожаї.
 Зрошувальна меліорація в південній частині України сприяла розширенню його посівів.
Зернове господарство має важливе значення і для розвитку тваринництва. Фуражне зерно складає більше 40% валового збору зернових культур. Основними зернофуражними культурами в Україні є ячмінь, овес, кукурудза і зернобобовий  горох, вика, люпин.
Такі культури, як ячмінь, кукурудза і горох, використовуються і для продовольчих цілей. Яровий ячмінь вирощують в усіх областях України. Зерно ячменю має високі кормові якості, використовується також як сировина в пивоварній промисловості, фармацевтичній, хлібопекарській, спиртовій і кондитерській галузях.
Кукурудзі належить важлива роль у забезпеченні тваринництва концентрованими кормами.
Найбільші посівні площі під цією культурою розміщені в областях Лісостепової і Степової зон.
Вирощують кукурудзу також на Закарпатті і Прикарпатті.

Промислове ланка зерно-промислового комплексу забезпечує зберігання і переробку зерна.
Основними галузями зернопереробної промисловості є: борошномельно-круп'яна, комбікормова і хлібопекарська.
Продукція зернового господарства транспортабельна. Тому підприємства, що виробляють хлібопродукти, розміщуються у місцях їх споживання.
Потужні підприємства по виробництву борошна і хліба розміщені в Києві, Одесі, Харкові, Дніпропетровську, Донецьку, Львові та інших великих містах.
 Хлібозаводи є в усіх середніх і малих містах селищах міського типу і великих селах. Розвиток борошномельної і хлібопекарської промисловості залежить від потреб в хлібопродуктах
2. Стратегія вирощування пшениці у ринкових умовах України

Україна має всі необхідні передумови для вирощування високих врожаїв зернових культур, валові збори високоякісного зерна яких в абсолютній більшості років можуть досягати 60 млн. тонн, з яких на частку пшениці повинно припадати 25-30 млн. тонн, по меншій мірі. Для цього є всі без винятку передумови. Перш за все, це наші чорноземи. У цілому, сприятливі погодно-кліматичні умови дозволяють культивувати більш урожайну, ніж яра, озиму пшеницю.

Ми маємо потужну промисловість для випуску мінеральних, в першу чергу, найбільш дефіцитних і енергетично дорогих азотних добрив. Незважаючи на значно гірше, в порівнянні з абсолютною більшістю зерно-випускаючих держав світу, матеріально-технічне забезпечення селекційних програм і теоретичних біологічних досліджень, вітчизняна селекція пшениці знаходиться на високому рівні, а ряд теоретичних напрямків досліджень (біохімічна генетика якості зерна, фізико-хімічна природа якості клейковини і тесту, генетика насіння) визнаються пріоритетними в світі.
У той же час, Україні не більше ніж на 25-40% використовує свої потенційні можливості щодо отримання прибутку від вирощування пшениці. Найбільші втрати у всьому ланцюжку суб'єктів зернового господарства при цьому несе селянин. Саме це обумовлює наступні загальнодержавні негативні наслідки і збитки або далеку від можливої прибуток у всіх причетних до внутрішнього і зовнішнього ринків зерна.
Селянин, отримуючи в середньому 20-25 ц / га зерна в 70-80% випадках шостого-четвертого класів з дуже високою його собівартістю, залишається практично без прибутку. Він не має можливості інтенсифікувати своє виробництво і практично останні 40 років тупцює на одному місці. За цей час всі наші західні сусіди збільшили врожайність пшениці та інших зернових культур у 2-3 рази.
Логічно у мене постає запитання:
"У чому причини такого стану речей і що потрібно зробити, щоб поліпшити ситуацію в нашому зерновому господарстві?".
На наше глибоке переконання, головною причиною низької ефективності зернового господарства взагалі і стану вирощування і використання пшениці, зокрема, на сучасному етапі розвитку ринкових відносин є екстенсивна технологія вирощування пшениці. Її збереження у ринкових умовах і консервація існуючих відносин між селянином і споживачем зерна будь-якого рівня загрожує катастрофою всьому сільському господарству. Єдиним виходом з цього стану є невідкладне впровадження інтенсивної, а насправді, нормальної за сучасних умов технології вирощування пшениці як найбільш вибагливої культури сівозміни.
Основні елементи стратегії вирощування пшениці в ринкових умовах
Стратегія вирощування пшениці у ринкових умовах повинна бути гнучкою і визначатися особливостями погодних умов року. Можна виділити два основних типи років - несприятливі і сприятливі. У сприятливі роки треба робити максимум можливого для отримання найбільшого врожаю найвищої якості, а у несприятливі - намагатися зменшити можливі втрати. Ми ж традиційно в таких ситуаціях все робимо навпаки.
Особливості вирощування пшениці в роки з несприятливими кліматичними умовами
Несприятливі роки, в свою чергу, чітко поділяються теж на два типи. До першого з них відносяться роки з надзвичайно посушливим кінцем літа і таким же першим місяцем осені, якщо навіть на найкращих попередниках не вистачає вологи в грунті для своєчасного отримання нормальних кущистих сходів.
До другого типу несприятливих для пшениці років ми відносимо ті з них, коли тепла і сприятлива для вегетації пшениці погода восени, як правило, дуже рано (жовтень - листопад) раптово змінюється дуже холодною погодою з температурою повітря -12-14 ° С.
У таких випадках у пшениці не відбувається так звана гарт рослин і всі посіви гинуть практично повністю.
Проблеми насінництва пшениці та інших зернових культур
Зернове господарство будь-якого великого зернового держави не можна уявити без високорозвинених селекції та насінництва. Вище підкреслювалося, що вітчизняна селекція пшениці розвивається успішно. Значно гірші справи з насінництвом. Контроль методами електрофорезу, а також грунтового контролю засвідчують, що засміченість значної кількості партій еліти перевищує допустимі норми в десятки разів. Викликано це тим, що дозвіл на вирощування еліти того чи іншого сорту отримують десятки господарств, а права контролю цих партій насіння інститути - оригінатора сортів не мають. Ми вважаємо, що цей недолік нашого законодавства необхідно усунути. Інститут-оригінатор повинен мати відповідні важелі для контролю елітного насіння своїх сортів у всій Україні і нести за це повну відповідальність.
Катастрофічний шкоди завдають насінництву року, коли посіви вимерзають. При цьому питома вага загибелі нових сортів значно більший. У поточному році загибель посівів настільки висока, що виникла загроза нестачі насіння для посіву восени навіть широко розповсюджених сортів пшениці.
 Величезні помилки ми щорічно робимо, коли не створюємо страхових фондів надлишків нереалізованих восени насіння пшениці, які повинні зберігатися, принаймні, до кінця березня, коли повністю зникне загроза загибелі посівів від морозу. Те ж саме стосується і насіння ярих зернових культур. Науково-дослідні господарства, як показала практика, зберігати таку велику кількість насіння не можуть внаслідок економічного характеру і переводять їх у товарне зерно. Викупити ці насіння держава не може.

Єдиним виходом із цього становища є викуп такого насіння комерційними структурами хоча б за ціною товарного зерна. Навесні ці насіння можуть бути реалізовані як товарне зерно, а при загрозливих ситуаціях вони повинні зберігатися як насіння для посіву восени і, зрозуміло, реалізовуватиметься за ціною насіння. За таких умов комерційним структурамекономічні втрати не загрожують. Те ж саме стосується і насіння ярих культур. Друге зауваження.Пропозиції щодо закупівлі насіння пшениці за кордоном неприйнятні - знайти за кордоном насіння пристосованих до умов України сортів пшениці неможливо.


title: Презентація на тему «Біосфера» (варіант 12)

text:
Біосфера.Основні положення вчень В.Вернадського про біосферу.Еволюція уявлень про місце і роль природи у житті людини.Ноосфера

Біосфера
Біосфера—природна підсистема географічної оболонки, що являє собою глобальну планетарну екосистему, населену живими організмами. Маса біосфери — близько 0,05% маси Землі.
Структура біосфери

- Верхні шари літосфери
- Нижній шар атмосфери (тропосфера)
- Вся гідросфера

Біосфера охоплює нижні шари атмосфери, всю гідросферу і верхній шар літосфери. Товщина біосфери на полюсах Землі близько 10 км, на екваторі — 28 км.

Біосфера з одного боку є середовищем життя, а з іншого-результатом життєдіяльності організмів.
Специфіка біосфери полягає в тому, що в ній постійно підтримується пов’язаний з життєдіяльністю організмів кругообіг речовин і чітко направлені потоки енергії.
Перші уявлення про біосферу як «область життя» та зовнішню оболонку Землі належать Ж.-Б. Ламарку. Термін «біосфера» вперше застосував австрійський гео-лог Е.Зюсс (1875), називаючи ним окрему оболонку Землі, наповнену життям. Детально вчення про біосферу розробив В. І. Вернадський.
Е. Зюсс

  Основоположниками вчення про біосферу є В. І. Вернадський та Тейяр де Шарден.
  Вони обґрунтували високу хімічну та геологічну активність живої речовини біосфери, підкреслюючи, що розвиток життя на планеті забезпечується особливими фізичними властивостями біосфери
Вчення В.Вернадського про біосферу

   Уявлення про біосферу як глобальну єдину систему Землі, де увесь хід геохімічних та енергетичних перетворень визначається життям, у 20-х роках ХХ ст. розробив у своїх працях В.І. Вернадський. У наукових колах ця несподівана робота не викликала ні дискусій, ні навіть заціка-вленості. Лише через деякий час публікації, присвячені біосфері, набули наукового визнання, і тисячі спеціалістів, немовби разом усі прозріли і почали відроджувати, самі того не підозрюючи, давні ідеї В.І. Вернадського.

     За Володимиром Івановичем, біосфера – це оболонка Землі, склад, структура і енергетика якої значною мірою обумовлені життєдіяльністю живих організмів. Крім того, вчений трактував біосферу як ту частину нашої планети, в якій існує або колись існувало життя і яка постійно зазнає або зазнавала дії живих організмів. Ідеї Вернадського по-справжньому були оцінені лише у другій половині століття, зокрема після виникнення концепції про екосистеми.
Слід звернути увагу на ствердження В. І. Вернадського про те, що біосфера - планетарне явище космічного характеру. Виходячи з уявлення про біосферу, як про земний, але одночасно й космічний механізм, В. І. Вернадський пов'язував її утворення та еволюцію з організованістю Космосу. "Для нас є зрозумілим,- писав він,- що життя є явище космічне, а не суто земне".
"Початку життя в тому Космосі, який ми спостерігаємо, не було, оскільки не було початку цього Космосу. Життя вічне, оскільки вічний Космос".
      В. І. Вернадським було розроблено уявлення про біосферу як глобальну єдину систему Землі, де основний хід геохімічних перетворень визначається життям. Біосферою В. І. Вернадський назвав ту область нашої планети, в якій існує або будь-коли існувало життя і котра постійно піддається, або піддавалася впливу живих організмів. В. І. Вернадський довів, що живі організми грають дуже важливу роль у формуванні образу Землі. Хімічний склад атмосфери,гідросфери і літосфери зумовлений життєдіяльністю організмів
Якби на Землі було відсутнє життя,,обличчя її було б таким же незмінним і хімічно інертним, як нерухоме обличчя Місяця, як інертні уламки небесних світил.» (І.В.Вернадський)
В.І. Вернадський визначив біосферу як термодинамічну оболонку з температурами +50...-50°С і тиском приблизно 10 000 Па, що відповідає межам життя для більшості організмів.За В.І. Вернадським, верхня межа біосфери знаходиться на висоті 15-22 км, охоплюючи тропосферу і нижню частину стратосфери. Знизу біосфера обмежена відкладеннями на дні океанів (до глибини 11 км) і глибиною проникнення в надра Землі організмів і води в рідкому стані (2-3 км).Нижня межа біосфери в рамках літосфери обумовлена тепловим бар'єром і, як правило, не опускається нижче 5 км. Загальна протяжність біосфери - 40 км. Від усіх геосфер вона відрізняється енергійним перебігом хімічних перетворень.

Біосфера на нашій планеті виконує ряд важливих функцій, які обумовлюють властивості й відносну стабільність природи Землі:

Закріплення рухомих елементів поверхні літосфери (пісок, глина, гравій, дрібна галька,      ліси, ґрунти різних типів);
Регуляція кругообігу води шляхом сповільнення поверхневого стоку і переведення його в підземний, зволоження повітря, зниження випаровуваності з поверхні внаслідок затемнення і зменшення швидкості вітру;
 Акумуляція і трансформація сонячної енергії, яка в трансформованому вигляді включається в кругообіг енергії Землі.
Виділення кисню в процесі фотосинтезу наземними і водними рослинами;Переведення в прості хімічні речовини величезної маси відмерлих організмів і їх виділень;
        Основними поняттями біосфери В.І. Вернадський вважає живу речовину (організми, біогенну речовину - створені живими організмами органо-мінеральні або органічні продукти і кам'яне вугілля, сапропель, торф, лісову підстилку, гумус ґрунту тощо), біокосну речовину, створену живими організмами за участі неживої природи (приземна атмосфера, осадові породи, глинисті мінерали, вода та інше) і косну речовину - гірські породи магматичного, неорганічного походження, воду, а також значно перероблені і видозмінені живими організмами речовини космічного походження (космічний пил, метеорити тощо). Крім того, до складу біосфери входять радіоактивні речовини, які виникають у результаті розпаду радіоактивних елементів, і розсіяні атоми, не зв'язані хімічними реакціями
       В.І. Вернадський називає живу речовину основною рухомою силою біосфери. Бути живим - значить бути організованим, зазначав Вернадський, і в цьому полягає суть поняття біосфери як організованої оболонки Землі. Протягом мільярдів років існування біосфери організованість створюється і зберігається діяльністю живої речовини - сукупності всіх живих організмів^ Живі організми, - писав В.І.     Вернадський, - є функцією біосфери і найтіснішим чином матеріально і енергетично з нею пов'язані, є величезною геологічною силою, що її визначає. Для того, щоб у цьому переконатися, ми повинні виразити живі організми як щось ціле і єдине. Виражені таким чином живі організми складають живу речовину, тобто сукупність усіх живих організмів, існуючих на даний момент, чисельно виражену в елементарному хімічному складі, у вазі, в енергії. Вона пов'язана з навколишнім середовищем біогенним потоком атомів: своїм диханням, живленням і розмноженням».
В.І.Вернадському належить відкриття й такого основного закону біосфери: «Кількість живої речовини є планетною константою з часів архейської ери, тобто за весь геологічний час». За цей час живий світ Землі морфологічно змінився невпізнанно, але ці зміни не впливали ні на загальну кількість живої речовини, ні на її валовий склад.
ЕВОЛЮЦІЯ СВІТОГЛЯДНИХ УЯВЛЕНЬ У ПРОЦЕСІ ВЗАЄМОДІЇ ЛЮДИНИ І ПРИРОДИ
У світовідчутті первісної людини особисте «Я» та навколишній світ були однією нерозчленованою спільністю. Первісна людина призвичаювалась до сил природи шляхом уособлення, тобто уподібнення
У часи Античності відбуваються кардинальні світоглядні зрушення, пов’язані з переходом від прямого ототожнення людини і природи, людини і суспільства, матеріального та ідеального доїх розмежування.
Світ природи з його масштабом, розмаїтістю та міццю постав як об’єкт дослідження допитливої людини, а першою проблемою античної філософії стала проблема пошуку вихідного початку буття («архе»). Через деяке першобуття мислителі намагалися збагнути природу та розумний, одухотворений, самодостатній космос в їх цілісності.
У ранньому Середньовіччі переважає аскетична лінія, людська тілесність і природа взагалі сприймаються як такі, що заявляючи про свої права, тільки перешкоджають спасінню душі й цілого світу.
Пізніше природу й природне починають розглядати як символічні вияви божественної премудрості, адресовані людині.
У філософії Нового часу спостерігається принциповий поворот у відносинах людини і природи. Якщо в Середні віки філософія виступала в союзі з богослов’ям, в епоху Відродження – з мистецтвом і гуманітарним знанням, то в Новий час вона опирається на науку.
НоосфераНоосфе́ра (від грец. νους в значенні «розум») — сучасна стадія розвитку біосфери, пов'язана з появою в ній людства

Ноосфера
    Основні ідеї Вернадського про ноосферу викладені в його визначній монографії «Наукова думка як планетне явище» та у статті «Декілька слів про ноосферу». В останній він пише: «Людство, взяте в цілому, стає могутньою геологічною силою. І перед ним, перед його думкою та працею, постає питання про перебудову біосфери в інтересах вільно думаючого людства як єдиного цілого. Цей новий стан біосфери, до якого ми, не помічаючи цього, наближаємось, і є «ноосфера»

    «Ноосфера, — розвиває вчений свою думку в іншій праці, — нове геологічне явище на нашій планеті. У ній вперше людство стає найбільшою геологічною силою. Вона може і повинна перебудувати своєю працею і думкою сферу свого життя, перебудувати докорінно порівняно з тим, що було раніше. Перед нею відкриваються дедалі ширші творчі можливості. Й, може бути, покоління моєї онуки вже наблизиться до їх розквіту. Ми входимо в ноосферу. Ми вступаємо в неї у новий стихійний геологічний процес… Але важливий для нас факт, що ідеали нашої демократії ідуть в унісон зі стихійним геологічним процесом, із законом природи, відповідають ноосфері. Можна дивитись тому на наше майбутнє впевнено. Воно в наших руках. Ми його не випустимо»


Презентація на тему «Профілактики захворювань органів дихання»


Презентація на тему «Вуглеводи як компоненти їжі, їх роль у житті людини» (варіант 19)


title: Презентація на тему «Мутації» (варіант 2)

text:
Мутації, мутогени, види мутацій, причини мутацій, значення мутацій
Мута́ція (лат. mutatio — зміна) — (тобто таке, яке може бути успадковане нащадками цієї клітини або організму) перетворення генотипу, що відбувається під впливом зовнішнього або внутрішнього середовища.
Термін запропонований Хуго де Фризом.
Процес виникнення мутацій дістав назву мутагенезу.

Причини мутацій
Мутації діляться на спонтанні і індуковані.

Спонтанні мутації виникають мимоволі упродовж усього життя організму в нормальних для нього умовах довкілля з частотою біля  -  нануклеотид за клітинну генерацію.

Індукованими мутаціями називають успадковні зміни генома, що виникають в результаті тих або інших мутагенних дій в штучних(експериментальних) умовах або при несприятливому впливі оточуючого середовища.

Мутації з'являються постійно в ході процесів, що відбуваються в живій клітині. Основні процеси, що призводять до виникнення мутацій, - реплікація ДНК, порушення репарації ДНК, транскрипції і генетична рекомбінація.
Зв'язок мутацій з реплікацією ДНК
Багато спонтанних хімічних змін нуклеотидів призводять до мутацій, які виникають при реплікації.

Реплікація — процес самовідтворення нуклеїнових кислот, генів та хромосом.

Наприклад, із-за дезамінування цитозина навпроти нього в ланцюг ДНК може   включатися урацил(утворюється пара У-Г замість канонічної пари Ц-г). При реплікації ДНК навпроти урацила в новий ланцюг включається аденин, утворюється пара У-А, а при наступній реплікації вона замінюється на пару Т-А, тобто відбувається транзиция(точкова заменапиримидина на інший піримідин або пурину на інший пурин).
Зв'язок мутацій з рекомбінацією ДНК
З процесів, пов'язаних з рекомбінацією, найчастіше приводить до мутацій нерівний кросинговер.
Рекомбінація — процес об'єднання
пари "комплементарних"
частинок з утворенням "цілісного"
об'єкту.
Кросинговер — явище обміну ділянками
гомологічних хромосом після кон'югації у
профазі 1 мейозу.

Він відбувається зазвичай в тих випадках, коли в хромосомі є декілька дуплицированных копій початкового гена, що зберегли схожу послідовність нуклеотидів. В результаті нерівного кросинговера в одній з рекомбінантних хромосом відбувається дупликация, а в іншій - делеція.
Зв'язок мутацій з репарацією ДНК
Репарація ДНК— набір процесів, за допомогою яких клітина знаходить і виправляє пошкодження молекул ДНК, які кодують її геном.

Спонтанні ушкодження ДНК зустрічаються досить часто, такі події мають місце в кожній клітині. Для усунення наслідків подібних ушкоджень є спеціальні репараційні механізми (наприклад, помилкова ділянка ДНК вирізується і на цьому місці відновлюється початковий). Мутації виникають лише тоді, коли репараційний механізм з якихось причин не працює або не справляється з усуненням ушкоджень. Мутації, що виникають в генах, що кодують білки, відповідальні за репарацію, можуть призводити до багатократного підвищення (мутаторний ефект) або пониження (антимутаторный ефект) частоти мутації інших генів. Так, мутації генів багатьох ферментів системи эксцизіонної репарації призводять до різкого підвищення частоти соматичних мутацій у людини, а це, у свою чергу, призводить до розвитку пігментної ксеродерми і злоякісних пухлин покривів.
Моделі мутагенезу

Нині існує декілька підходів для пояснення природи і механізмів утворення мутацій.

 Загальноприйнятою, нині, являється полімеразна модель мутагенезу. Вона грунтована на ідеї про те, єдиною причиною утворення мутацій є випадкові помилки ДНК-полимераз. У запропонованій Уотсоном і Криком таутомерної моделі мутагенезу, уперше була висловлена ідея про те, що в основі мутагенезу лежить здатність підстав ДНК знаходитися в різних таутомерних формах. Процес утворення мутацій розглядається як чисте фізико-хімічне явище. Полімеразна - таутомерна модель ультрафіолетового мутагенезаопирается на ідею про те, що при утворенні цис-син циклобутановых пиримидиновых димерів може змінюватися таутомерний стан підстав, що входять в них.
Полімеразна модель мутагенезу
ДНК-полімераза — це фермент, що бере участь у реплікації ДНК.
У полимеразній моделі мутагенезу вважається, що єдиною причиною утворення мутацій є спорадичні помилки ДНК-полимераз. Уперше полімеразна модель ультрафіолетового мутагенезу була запропонована Бреслером. Він припустив, що мутації з'являються в результаті того, що ДНК-полимерази навпроти фотодімерів іноді вбудовують нуклеотиди некомплементу. Нині така точка зору є загальноприйнятою.
Таутомерна модель мутагенезу
Уотсон і Крик припустили, що в основі спонтанного мутагенезу лежить здатність підстав ДНК переходити за деяких умов в неканонічні таутомерні форми, що впливають на характер спаровування підстав. Ця гіпотеза залучала до себе увагу і активно розвивалася. Виявлені рідкісні таутомерні форми цитозина в кристалах підстав нуклеїнових кислот, опромінених ультрафіолетовим світлом. Результати численних експериментальних і теоретичних досліджень однозначно говорять про те, що підстави ДНК можуть переходити з канонічних таутомерних форм в рідкісні таутомерні стани. Було виконано багато робіт присвячених дослідженням рідкісних таутомерних форм підстав ДНК. За допомогою квантовомеханічних розрахунків і методу Монте-Карло було показано, що таутомерна рівновага в цитозин - димери, що містять, і в гідраті цитозинасдвинуто у напрямку до їх форм як в газовій фазі, так і у водному розчині. На цій основі пояснюється ультрафіолетовий мутагенез. У парі гуанин - цитозин стійким буде тільки одно рідкісний таутомерний стан, в якому атоми водопологів перших двох водневих зв'язків, що відповідають за спаровування підстав, одночасно змінюють свої положення. А оскільки при цьому змінюються положення атомів водню, що беруть участь в Уотсон-Криковском спаровуванні підстав, то слідством може бути утворення мутацій заміни підстав, транзиций від цитозина до тиміну або утворення гомологічних трансверсій від цитозина до гуанину. Участь рідкісних таутомерних форм в мутагенезі обговорювалася неодноразово.
Класифікації мутацій
Існує декілька класифікацій мутацій за різними критеріями. Меллер запропонував ділити мутації за характером зміни функціонування гена на
гіпоморфні (змінені аллели діють в тому ж напрямі, що і аллели дикого типу; синтезується лише менше білкового продукту),
аморфні(мутація виглядає, як повна втрата функції гена, наприклад, мутація white у Drosophila), антиморфні (мутантна ознака змінюється, наприклад, забарвлення зерна кукурудзи міняється з пурпурною на буру)
неоморфні.
У сучасній учбовій літературі використовується і формальніша класифікація, грунтована на характері зміни структури окремих генів, хромосом і генома в цілому. У рамках цієї класифікації розрізняють наступні види мутацій :
   геномні;
   хромосомні;
   генні.

Геномні:
     - поліплоідизація (утворення організмів або клітин, геном яких представлений більш ніж двома(3n, 4n, 6n і т. д.) наборами хромосом)
     - анеуплоїдія(гетероплоидия) - зміна числа хромосом, не кратна гаплоидному набору (см Инге-Вечтомов, 1989).

Залежно від походження хромосомних наборів серед полиплоидів розрізняють аллополіплоиди, у яких є набори хромосом, отримані при гібридизації від різних видів, і аутополіплоиди, у яких відбувається збільшення числа наборів хромосом власного генома, кратне n.

При хромосомних мутаціях відбуваються великі перебудови структури окремих хромосом. В цьому випадку спостерігаються втрата (делеція) або подвоєння частини (дуплікація) генетичного матеріалу однієї або декількох хромосом, зміна орієнтації сегментів хромосом в окремих хромосомах (інверсія), а також перенесення частини генетичного матеріалу з однієї хромосоми на іншу (транслокація).

На генному рівні зміни первинної структури ДНК генів під дією мутацій менш значні, чим при хромосомних мутаціях, проте генні мутації зустрічаються частіше. В результаті генних мутацій відбуваються заміни, делеції і вставки одного або декількох нуклеотидів, транслокації, дуплікації і інверсії різних частин гена. У тому випадку, коли під дією мутації змінюється лише один нуклеотид, говорять про точкові
мутації.
Точкова мутація
Точкова мутація - тип мутації в ДНК або РНК, для якої характерна заміна однієї азотистої основи іншим. Термін також застосовується і відносно парних замін нуклеотидів. Термін точкова мутація включає так само інсерції і делеції одного або декількох нуклеотидів. Виділяють декілька типів точкових мутацій.
Точкові мутації заміни підстав. Оскільки до складу ДНК входять азотисті підстави тільки двох типів - пурини і пиримидины, усі точкові мутації із заміною підстав розділяють на два класи: транзиции і трансверсії. Транзиция - це мутація заміни підстав, коли одно пуринова основа заміщається на іншу пуринову основу(аденин на гуанин або навпаки), або пиримидиновое основу на іншу пиримидиновое основу(тимін на цитозин або навпаки. Трансверсія - це мутація заміни підстав, коли одно пуринова основа заміщається на пиримидиновое основу або навпаки). Транзиции відбуваються частіше, ніж
Точкові мутації зрушення рамки читання. Вони діляться на делеции і инсерции. Делеции - це мутація зрушення рамки читання, коли в молекулі ДНК випадає один або декілька нуклеотидів. Инсерция - це мутація зрушення рамки читання, коли в молекулу ДНК вбудовується один або декілька нуклеотидів.

Наслідки мутацій для клітини і організму
Мутації, які погіршують діяльність клітини у багатоклітинному організмі, часто призводять до знищення клітини (зокрема, до програмованої смерті клітини, - апоптозу). Якщо внутрішні  позаклітинні захисні механізми не розпізнали мутацію і клітина пройшла ділення, то мутантний ген передасться усім нащадкам клітини і, найчастіше, призводить до того, що усі ці клітини починають функціонувати інакше.
Мутація в соматичній клітині складного багатоклітинного організму може привести до злоякісних або доброякісних новоутворень, мутація в статевій клітині - до зміни властивостей усього організму-нащадка.
У стабільних (незмінних або таких, що слабо змінюються) умовах існування більшість особин мають близький до оптимального генотип, а мутації викликають порушення функцій організму, знижують його пристосованість і можуть привести до смерті особини. Проте в дуже окремих випадках мутація може привести до появи у організму нових корисних ознак, і тоді наслідки мутації виявляються позитивними; в цьому випадку вони є засобом адаптації організму до довкілля і, відповідно, називаються адаптаційними.
Роль мутацій в еволюції
При істотній зміні умов існування ті мутації, які раніше були шкідливими, можуть виявитися корисними. Таким чином, мутації є матеріалом для природного відбору.

Так, мутанти-меланисти (темнофарбовані особини) в популяціях березового п'ядуна в Англії уперше були виявлені ученими серед типових світлих особин в середині XIX століття. Темне забарвлення виникає в результаті мутації одного гена. Метелики проводять день на стволах і гілках дерев, зазвичай покритих лишайниками, на тлі яких світле забарвлення є таким, що маскує. В результаті промислової революції, що супроводжується забрудненням атмосфери, лишайники загинули, а світлі стволи беріз покрилися кіптявою. В результаті до середини XX століття(за 50-100 поколінь) в промислових районах темна морфа майже повністю витіснила світлу. Було показано,
 що головна причина переважного виживання
чорної форми - хижацтво птахів, які
 вибірково виїдали світлих метеликів в
забруднених районах.

Якщо мутація зачіпає " ділянки ДНК, що мовчать", або призводить до заміни одного елементу генетичного коду на синонімічний, то вона зазвичай ніяк не проявляється у фенотипі (прояв такої синонімічної заміни може бути пов'язаний з різною частотою вжитку кодонів). Проте методами генного аналізу такі мутації можна виявити. Оскільки найчастіше мутації відбуваються в результаті природних причин, то в припущенні, що основні властивості зовнішнього середовища не мінялися, виходить, що частота мутацій має бути приблизно постійною. Цей факт можна використати для дослідження филогении - вивчення походження і родинних зв'язків різних таксонов, у тому числі і людини. Таким чином, мутації в генах, що мовчать, служать для дослідників "молекулярними годинами". Теорія "молекулярного годинника" виходить також з того, що більшість мутацій нейтральна, і швидкість їх накопичення в цьому гені не залежить або слабо залежить від дії природного відбору і тому залишається постійною впродовж тривалого часу. Для різних генів ця швидкість, проте, розрізнятиметься.
Дослідження мутацій в мітохондріальній ДНК(наслідує по материнській лінії) і в Y- хромосомах(наслідує по батьківській лінії) широко використовується в еволюційній біології для вивчення походження рас, народностей, реконструкції біологічного розвитку людства.
Проблема випадковості мутацій
 40-і роки серед мікробіологів була популярна точка зору, згідно якої мутації викликаються дією чинника середовища (наприклад, антибіотика), до якого вони дозволяють адаптуватися. Для перевірки цієї гіпотези був розроблений флуктуаційний тест і метод реплік.
Флуктуаційний тест Лурии-Дельбрюка полягає в тому, що невеликі порції початкової культури бактерій розсіюють в пробірки з рідким середовищем, а після декількох циклів ділень додають в пробірки антибіотик. Потім (без подальших ділень) на чашки Петрі з твердим середовищем висівають стійких до антибіотика бактерій, що вижили. Тест показав, що число стійких колоній з різних пробірок дуже мінливе - у більшості випадків воно невелике(чи нульове), а в деяких випадках дуже високе. Це означає, що мутації, що викликали стійкість до антибіотика, виникали у випадкові моменти часу як до, так і після його.
Метод реплік полягає в тому, що з початкової чашки Петрі, де на твердому середовищі ростуть колонії бактерій, робиться відбиток на ворсисту тканину, а потім з тканини бактерії переносяться на декілька інших чашок, де малюнок їх розташування виявляється тим же, що на початковій чашці. Після дії антибіотиком на усіх чашках виживають колонії, розташовані в одних і тих же точках. Висіваючи такі колонії на нові чашки, можна показати, що усі бактерії усередині колонії мають стійкість.
Таким чином, обома методами було доведено, що " адаптивні" мутації виникають незалежно від дії того чинника, до якого вони дозволяють пристосуватися, і в цьому сенсі мутації випадкові. Проте поза сумнівом, що можливість тих або інших мутацій залежить від генотипу. Крім того, закономірно розрізняється частота мутації різних генів і різних ділянок усередині одного гена. Також відомо, що вищі організми використовують " цілеспрямовані"(тобто ДНК, що відбувається в певних ділянках) мутації в механізмах імунітету. З їх допомогою створюється різноманітність клонів лімфоцитів, серед яких в результаті завжди знаходяться клітини, здатні дати імунну відповідь на нову, невідому для організму хворобу. Відповідні лімфоцити піддаються позитивній селекції, в результаті виникає імунологічна пам'ять. (У роботах Юрія Чайковського говориться і про інші види спрямованих мутацій.)
Мутагени
Мутагени  — хімічні і фізичні чинники, що викликають спадкові зміни - мутації.

Уперше штучні мутації отримані в 1925 році Г. А. Надсеном і Г. С. Філіповим у дріжджів дією радіоактивного випромінювання радію;

у 1927 році Г. Меллер отримав мутації у дрозофіли дією рентгенівських променів. Здатність хімічних речовин викликати мутації(дією йоду на дрозофіли) відкрита І. А. Рапопортом. У особин мух, що розвинулися з цих личинок, частота мутацій виявилася в кілька разів вище, ніж у контрольних комах.
Класифікація
Мутагенами можуть бути різні чинники, що викликають зміни в структурі генів, структурі і кількості хромосом.

За походженням мутагени класифікують на:
     ендогенні, такі, що утворюються в процесі життєдіяльності організму,
     екзогенні - усі інші чинники, у тому числі і умови довкілля.

За природою виникнення мутагени класифікують на:
     фізичні,
     хімічні,
     біологічні.
Фізичні мутагени
іонізуюче
випромінювання;
радіоактивний розпад;
ультрафіолетове
випромінювання;
надмірно висока або
низька температура.

Хімічні мутагени
деякі алкалоїди:
колхіцин - один з найпоширеніших в селекції мутагенів, вінкамін, подофілотоксин;
окисники і відновники (нітрати, нітрит, активні форми кисню);
алкиліруючі агенти (наприклад, иодацетамід);

нітропохідні сечовини:
 нитрозометилсечовина, нитрозоэтилсечовина, нитрозодиметилмочевина - часто застосовуються в сільському господарстві;
етиленимін, этилметансульфонат, диметилсульфат, 1,4-бисдиазоацетилбутан(відомий як ДАБ);
деякі пестициди;
деякі харчові добавки(наприклад, ароматичні вуглеводні, цикламати);
продукти переробки нафти;
органічні розчинники;
лікарські препарати(наприклад, цитостатики, препарати ртуті, імунодепресанти).
Біологічні мутагени
специфічні послідовності ДНК - транспозони;

Транспозони деяких вірусів (вірус кору, краснухи, грипу);

продукти обміну речовин (продукти окислення ліпідів);

антигени деяких мікроорганізмів.


Презентація на тему «Девонський період»


title: Презентація на тему «Одномембранні органели» (варіант 2)

text:
Одномембранні органели

Органели клітин
Органели (від грец. органон – орган, інструмент ) – постійні клітинні структури, обмежені однією або двома мембранами, а деякі взагалі не мають мембранної оболонки.
Кожна з органел                                                            забезпечує відповідні                                                       процеси життєдіяльності                                             клітини, тому особливості                                                             їхньої будови пов’язані з                                                   функціями, які вони                                               виконують.
Одномембранні органели
До одномембранних органел належать:
ендоплазматична сітка - ЕПС;
комплекс Гольджі;
вакуолі;
лізосоми;
пероксисоми.
Ендоплазматична сітка
ЕПС - ендоплазматична сітка або ендоплазматичний ретикулум становить собою систему порожнин у вигляді мікроскопічних канальців та їхніх потовщень – цистерн. Діаметр канальців – 50-100 нм, а цистерн – до 1000 нм. Обмежені вони однією мембраною та                                                       сполучаються між                                                                                собою, утворюючи                                                                 цілісну систему,                                                                   яку називають                                                                      вакуолярною                                                                      системою.

Комплекс Гольджі
Комплекс або апарат Гольджі названий на честь італійського вченого К.Гольджі, який відкрив цю органелу. Його називають ще пластинчастим комплексом. Це скупчення пласких цистерн або рулонів, укладених один на одного.

Лізосоми
Лізосоми (від грец. lisis – розчинення,  soma – тіло) – кулясті пухирці діаметром 100-180 нм. Містять ферменти, що здатні руйнувати, розщеплювати білки,нуклеїнові кислоти,                                                       ліпіди та вуглеводи.
У лізосомах перетравлю-                                                        ються мікроорганізми та                                                      віруси.

Вакуолі
Вакуолі (від лат. вакуус – порожній) – органели клітини, які мають вигляд порожнин, що заповнені рідиною.
Розрізняють різні види вакуоль:
травні вакуолі;
скоротливі вакуолі;
вакуолі рослинних                                                     клітин.

Периксисоми
Пероксисоми (від грец. пери – навколо,     лат. окси – оксиген, грец. сома – тіло) – мікротільця - органели кулястої форми, діаметром 0,3-1,5 мкм. У них містяться ферменти, що забезпечують перетворення жирів на вуглеводи. Вони                                          також здатні розщеплювати                                        токсичний для клітин                                               гідроген пероксид водню                                                     до кисню та води.

ДВОМЕМБРАННІ ОРГАНЕЛИ
Двомембранні органели
До двомембранних органел належать:

                                          мітохондрії

                                            пластиди

Мітохондрії
Мітохондрії (від грец. мітос – нитка, хондрос – зернятко) – органели у вигляді гранул, паличок, ниток, завдовжки від 0,5 до 7 мкм. Наявні в клітинах рослин, грибів, тварин, крім одноклітинних еукаріотів – анаеробів
Пластиди
Пластиди (від грец. пластидес – виліплений, сформований) – органели, характерні лише для рослинних клітин і деяких евгленових одноклітинних тварин.
Відомо три типи пластид:                                               хлоропласти, хромопласти                                                      та лейкопласти, які відріз-                                                      няються забарвленням,                                            особливостями будови та                                       функцій.

ЕНЕРГЕТИЧНИЙ ОБМІН
Обмін речовин
Обмін речовин(метаболізм)– сукупність хімічних перетворень, які відбуваються в клітині та забезпечують їхній ріст, життєдіяльність та відтворення.

Енергетичний обмін
(катаболізм, дисиміляція)
Сукупність реакцій розпаду органічних сполук
пластичний обмін
(анаболізм, асиміляція)
Сукупність реакцій синтезу органічних сполук

Перший етап – розчеплення полісахаридів до моносахаридів.

Енергетичний обмін вуглеводів

Другий етап – відбувається перетворення глюкози на піровиноградну кислоту(піруват). У безкисневих умовах піруват, що утворився, перетворюється на молочну кислоту – лактат(С3Н6О3). Процес розщеплення глюкози до пірувата називають анаеробним гліколізом.
С6Н12О6 + 2Н3РО4 + 2АДФ=2С3Н 6О3 + 2АТФ + 2Н2О
Під час розщеплення 1 молекули глюкози шляхом анаеробного гліколізу утворюється 2 молекули піровиноградної кислоти, виділяється 2 молекули АТФ і 2 молекули НАДН.
Спиртове бродіння – окиснення глюкози з утворенням етилового спирту. При цьому з 1 молекули глюкози утворюється 2 молекули АТФ, вуглекислий газ і вода.

Дихальний ланцюг мітохондрій
Пластичний обмін вуглеводів у гетеротрофів

Глікогенез – полімеризація глюкози за допомогою специфічних ферментів до глікогену. За необхідністю синтезований глікоген окиснюється до глюкози, яка включається в гліколіз.
Історична довідка:
Джозеф Прістлі (Joseph Priestley, 1733-1804).
1771 рік – відкриття фотосинтезу.

Дослід Дж. Прістлі

Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Розмноження та розвиток людини» (варіант 2)

text:
Розмноження та розвиток людини
Підготували учениці 9-А класу
Корост Аліна та Баліна Тетяна
Великий Арістотель, спостерігаючи за розвитком курчати, припустив, що ембріон утворюється в результаті змішування рідини, яка належала обом батькам.
В XVII ст. англійский лікар та біолог  Уільям Гарвей запропонував  деякі  досліди для перевірки теорії  Арістотеля. Будучи придворним лікарем Карла I, Гарвей отримав дозвіл робити досліди на оленях, мешкаючих в королівських угіддях. Гарвей дослідив 12 самок оленів, померших в різні терміни після спарювання. Першй ембріон, витягнутий із самки оленя через декілька тижнів після спарювання, був  дуже малий і зовім не схожий на на дорослу тварину. У оленів, померших у більш пізній термін, зародок був більшим, схожим на тільки що народжене оленя. Так накопичувались знання по ембриології.
Онтогенез  (від грец.ontos –існуюче; genesis - походження) - індивідуальний розвиток людини з моменту зародження організму до його природної смерті
Ембріональний  період

Постембріональний період
Ембріональний розвиток

Зародковий (близько 2-х місяців)
Плодовий

В ембріональному періоді у більшості багатоклітинних організмів незалежно  від  складності їх організації, зародки проходять три одинакові стадії , що говорить про загальне походження

1 місяць       У дитини сформована голова Формується серце, руки, ноги, мозок і хребет. Встановлюється кровообіг.Розмір до 0,75 см. Маса 2-3 г.
1,5 місяцьСерце тепер має чотири відділи.Формуються пальці  на руках та ногах, легені, шлунок та печінка.Формування мозку та нервової системи. Починають бути  видимими очі, вуха,щелепи
2 місяціПрисутні всі важливі частини тіла дитини, хоча вони ще не повністю сформовані. Добре помітні очі, вуха, руки і ноги. Продовжують формуватися м’язи та хребет динити.Нервова система все більше вдосконалюється.
Розмір 3 см., маса 5 – 8 г.
2, 5 місяціПальці на руках та ногах вже мають нігті. Малюк починає рухатись в череві матері. Алє вона цього поки що не відчуває. Сердцебиття дитини може бути почуто спеціальними стетоскопом.
3 місяці	Дитина починає ковтати, нирки виробляють сечу. Сформовані м’язи дозволяють дитині робити повні рухи.Сформовані повіки дитини. Можна визначити стать дитини. Розмір 10-15см.,маса 18-20г.
3, 5 місяціСформована голова, руки та ноги. Шкіра дитини
виглядає прозорою. Починає рости волосся на голові дитиниРухи малюка стають все більш скоординованішими.
4 місяці	Шкіра дитини рожева. Добре видні  всі частини тіла та обличчя дитини. Малюк  може моргати, виробляє хапальні рухи та відкриває ротик. Продовжує активно штовхатися в череві матері. Розмір 21 см., маса 120 г.
4,5 місяціВсі системи органів вже сформовані, та починаєтся період їх росту. З’являються дихальні рухи, проте, їх недостатньо для виконання нормальної функції легенів. Можливо визначити стать дитини.
5 місяців	Развиваються пальці, з’являється деяка кількість волосся на голівці і тілі. Дитина смокче пальчик та стає більш  рухливою. Це період швидкого развитку головного мозку. Починають працювати нирки.  Розмір 27 см., маса 300 г.
6 місяців	Дитина реагує на зовнішні звуки.Рухи тіла стають більш сильними робить в середньому від 20 до 60 рухів за хв.Дитина  тепер засипає  і  прокидається.Розмір 33 см.,  маса 800 – 900 г.
8,5 місяцівВолосся на голові стає  шовковим. Дитина здатна повертати і піднімати голову. Плід набуває певного положення (вниз головою) розміри 45 -50 см., маса 2200 – 2400 г.
9 місяцівРіст дитини(від голови до сідниць) складає 30см, а повний ріст – до 50см,вага – от 3.0 до 4кг. До  моменту народження у дитини развинуто більш ніж 70 різних автоматичних рефлекторних рухів, необхідних для виживання. Дитина достатньо розвинута  і підготовлена до народження.
Як  народити здорову дитину?
Здоров'я залежить:
Шкідливий вплив тютюнопаління на розвиток плоду
Уже через 5 хвилин після першої затяжки нікотин, окис, вуглецю, бензпірен потрапляють до організму вагітної та миттєво проникають через плаценту до плода та його органів. Нікотин виявляється у тканинах та органах плода. Проникаючи через плаценту, він чинить прямий токсичний вплив на плід.

затримка розвитку плоду
 передчасні пологи
 мертвонародження
 уроджені вади розвитку ( зменшений розмір голови,
    укорочений ніс та зменшене підборіддя).
Відставання у фізичному і розумовому розвитку
Це цікаво. Cкільки часу проходить від запліднення до появи малюків
У мух та жуків, метеликів – декілька днів.
У змій і жаб – трохи менше місяця.
У черепахи – від двох до трьох місяців.
Рибам необхідно від двох тижнів до трьох місяців.
У хом'яків вагітність триває 11 – 13 днів.
У собак – 2 місяці.
У леопардів – 3 місяці.
У коней – 11 місяців.
У слонів і китів – майже 2 роки
У людини – 9 місяців


Презентація на тему «Семейство кошачьи»


Презентація на тему «Мислення і свідомість. Емоції»


Презентація на тему «Трансгенні організми» (варіант 4)


title: Презентація на тему «Геронтологія» (варіант 1)

text:
Геронтологія
Розмаїтого Дмитра, 9-б клас
Старість – дуже важкий період в житті людини, а демографічне старіння вимагає від суспільства все більших фінансових витрат й інших матеріальних ресурсів на обслуговування цієї вікової категорії населення. Суспільство повинно взяти на себе вирішення всіх проблем, пов’язаних з комплексом захисту і соціального обслуговування та забезпечення літніх й старих людей.
Старіння населення є однієї з глобальних проблем сучасного світу. Відповідно до класифікації Всесвітньої організації охорони здоров'я до літнього віку відноситься населення у віці від 60 до 74 р., до старого - від 75 до 89 років, а до довгожителів - 90 років і більше. Соціологи називають ці періоди людського життя "третім віком", і демографи вводять поняття "третього" (60-75 років) і "четвертого" (понад 75 років) віків.
Соціальна геронтологія на сучасному етапі відчуває потребу у:
теоретичній систематизації, яка б дозволила обґрунтувати феномен старіння у всіх його аспектах;
навчанні професіоналів, здатних розробляти і виконувати державні програми стосовно населення літнього і старого віку, а також проводити політику соціального захисту осіб цієї вікової категорії.

Метою курсу є ознайомлення майбутніх спеціалістів:
з біосоціальною сутністю старіння і старості;
зі старінням населення як демографічним процесом у всіх його соціальних наслідках;
з соціальними, психологічними, медичними проблемами літнього і старого віку;
з особливостями адаптації до пенсійного періоду життя;
з можливостями трудової діяльності людини в літньому віці;
з основами догляду за безпомічними старими людьми, а також іншими соціально-психологічними, морально-етичними проблемами.

Основні поняття геронтології
Геронтологія – (з грец. мови геронтос – старіння і логос – наука) – це наука про старість і старіння, що вивчає процеси старіння із загально-біологічних позицій, а також досліджує суть старості та вплив її приходу на людину і суспільство.
Необхідно чітко розрізняти поняття старіння і старість. Старість – закономірно наступаючий заключний період вікового індивідуального розвитку. Старіння – це руйнівний процес, що призводить до зниження фізіологічних функцій організму. Старіння представляє собою постійно розвиваючі і незворотні зміни структур і функцій живої системи. Старіння – це перш за все функція часу, його не можна зупинити. Старість і смерть – неминучі.
Старіння – процес суперечливого розвитку живих клітин від моменту зародження життя до його закінчення. Припущення, що потенційно безсмертні мікроорганізми, позбавлені наукової цінності життя планети як ціле – безмежне, можливостям її розвитку немає меж, але життя в рамках індивідуального існування, обмеженого в часі, не володіє цими властивостями. Для етапу індивідуального розвитку життєві програми запрограмовані, включаючи старіння і закінчення життя - смерть.
Основні поняття геронтології – вік, старіння, старість, довголіття, безсмертя – відображають людські уявлення про життєві процеси, об’єктивні закони життя, а також сильне бажання жити довго.

Існує дві традиційні точки зору на причини розвитку старіння
Старіння – генетично запрограмований процес, результат закономірної реалізації програми, закладеної у генетичному апараті.
Старіння – результат руйнування організму, викликаний різними факторами, дія яких повторюється і накопичується на протязі всього життя.

Відомий геронтолог В. В. Фролькис писав, що кожна людина легко може визначити відмінність між молодим і старим, але ніхто не може дати вичерпну наукову характеристику суті старіння і механізмів її розвитку. Вчений А. Комфорт підкреслював, що ні одна із висунутих гіпотез не в змозі пояснити старіння.
У даний час існує більш як 200 різних теорій процесу старіння. До прикладу:
Вихідною позицією представників так званої теорії зношування є: “Живі системи старіють під впливом інтенсивних життєвих процесів, а старіння прискорюється чи сповільнюється за законами фізики в залежності від динаміки процесів на рівні клітини, тканин, цілого організму”. Вчені цієї теорії доводили, що всі індивіди в популяції мають приблизно однакову тривалість життя, але її межа визначається темпом зношування, при цьому тривалість життя залежить від середньої величини витраченої енергії на 1 кг маси індивіда.
Теорія витрачення "життєвої" енергії в клітинах. Представники цієї теорії старіння (М. Бергер) вважають, що кожний організм отримує у спадщину визначену кількість "життєвого фермента", який з часом витрачається, що наближує організм до смерті.
Математична модель старіння і старості дозволила досліджувати старість як закономірні, математичні вимірювані явища, що протікають з поступовим збільшенням захворювань і ймовірності смерті.
Інтоксикаційні теорії старіння. В кінці XIX ст. Ч. Бухард висунув положення "Кожен організм є лабораторією для токсинів". Вчені вважають, що старіння представляє собою процес само-інтоксикації в результаті збільшення рівня токсинів у клітині.
Теорію дисгармонії представляє концепція внутрішніх протиріч, згідно якої старіння є результатом порушення можливості оновлення клітини.
Існує концепція, яка пояснює старіння впливом біофізичних факторів на генетичний апарат клітин і накопичення радіоактивних речовин. Висока концентрація радіоактивних елементів порушує обмінні процеси і викликає процеси старіння в клітині.
Види старіння
Одна із основоположних проблем геронтології полягає в наступному: яким слід вважати процес старіння – нормальним, фізіологічним чи хворобливим, патологічним? Це питання дискутується давно. Римський філософ Теренцій Публій вперше висловив думку, що "старість є хвороба", а Сенека підкреслив, що старість – "невиліковна хвороба".
Гален був переконаний, що старість – це не хвороба, а особливий стан організму і в той же час це не здоров’я, характерне для молодості. Він розміщував старість на півдорозі між хворобою і здоров’ям.
Френсіс Бекон вважав, що старість представляє собою хворобу і її треба лікувати.
І. В. Давидовський вважав, що старість може бути ранньою або пізньою виключно з біологічних причин, але як правило, завжди своєчасною, і тільки смерть завжди завчасна.

Види старіння:
Природне (фізіологічне, нормальне) старіння характеризується визначеним типом і послідовністю вікових змін, що відповідають біологічним, адаптаційно-регулятивним можливостям даної людської популяції.
Сповільнене (ретардіроване) старіння відмічається більш повільним, темпом вікових змін. Проявом цього типу старіння є феномен довголіття.
                        (патологічне, прискорене) старіння характеризується раннім розвитком вікових змін чи більш вираженим їх проявом в цей чи інший віковий період.

Передчасне
Передчасне старіння обумовлене як впливом факторів зовнішнього середовища (кліматичних, професійних, соціально-економічних, екологічних, побутових та ін.), так і дією різних, особливо хронічних, захворювань на функції визначених систем і органів людського організму.

Знайомтеся, це Девін Скалліон. І йому 16 років. Не віриться? Йому теж. Девін страждає прогерією - рідкісним і смертельним генетичним захворюванням, який пришвидшує процес старіння у дітей і підлітків.
http://warnet.ws/news/56707
Фотогалерея “Молодість та старість”
Дякую за увагу


Презентація на тему «Селекція тварин» (варіант 1)


title: Презентація на тему «Фактори ризику здоров’я людини»

text:
1
1
30
1
4
10
1
1
10
110
10
130
100


title: Презентація на тему «Влияние алкоголя на беременную женщину»

text:
Влияние алкоголя на беременную женщину

«Один глоточек вовсе не навредит» - эту фразу частенько слышат беременные женщины. Многие воспринимают ее за чистую монету. Но в то же время учеными до сих пор не установлено, какая доза алкоголя может иметь неприятные или даже трагические последствия для будущего ребенка.  Всем, кто «лакомится» на алкоголь следует задуматься над возможными последствиями. Любая выпивка без особого труда попадает сквозь плаценту в организм будущего ребенка. Далее еще хуже. Спирт (этанол), и продукты его распада - ацетальдегид, могут вызывать спазм сосудов плаценты и пуповины. Таким образом, это приводит к кислородному голоданию плода. Кроме того ацетальдегид снижает уровень цинка в плодовых клетках, тем самым нарушая их рост и развитие.  Еще страшнее то, что именно из-за употребления алкоголя беременной женщиной могут произойти мутации в ДНК уже на ранних этапах формирования эмбриона. Как результат, малыш может появиться на свет с грубыми пороками развития органов и тканей.  Даже из-за небольших доз алкоголя  может возникнуть дефицит витаминов в женском организме, также нарушается обмен важных веществ – гормонов и простагландинов. Все это влияет на многие системы организма, но больше всего страдает  центральная нервная система плода.

Разные исследования уже годами доказывают, что женщины, которые употребляют алкоголь во время беременности, повышают риск невынашивания, рождения маловесных детей, и даже развитие фетального алкогольного синдрома.  Кстати этот синдром, как болезнь, проявляется при внутриутробном алкогольном повреждении плода. Фетальный алкогольный синдром характеризуется специфическими аномалиями лица, отставанием в физическом и умственном развитии, поведенческими отклонениями, поражением сердца и других органов. Сказать однозначно, какой характер последствий алкогольного воздействия нельзя, ведь каждый организм реагирует по-разному. Большую роль играет также количество и частота употребляемых спиртных напитков. Но все это довольно относительно. Иногда к  фетальному алкогольному синдрому приводит употребление 30 грамм спиртного каждого дня, а иногда для плачевного результата «достаточно» употребить всего 3-5 граммов спирта. Таким образом, можно утверждать лишь одно – единой безопасной дозы не существует.

Беременность и алкоголь – эти понятия несовместимы. Но, к сожалению, не все женщины так считают. А зря. В том, что алкоголь во время беременности имеет тяжелые последствия, сомнений возникать не должно. О его пагубном влиянии на развитие плода и здоровье будущего ребенка много писалось и говорилось, и пишется и говорится сейчас.
Но многие женщины уверены, что если они, будучи беременными, не злоупотребляют спиртным, а пьют его умеренно, то ничего не произойдет.
Есть ли разница между злоупотреблением и употреблением спиртного, если женщина беременна? Можно ли употреблять алкоголь при беременности в малых дозах, и какой должна быть эта доза?
Над этим вопросом трудилось немало врачей и ученых, и ответ каждый раз был новым. Раньше бытовало мнение, что бокал хорошего вина даже полезен беременной женщине, особенно – красного вина, которое повышает гемоглобин и  улучшает аппетит. Норму однозначно никто установить не мог, так как каждый организм по-своему реагирует на алкоголь. В среднем, для беременной женщины нормальным считался один бокал вина в неделю.
Но если заглянуть внутрь женского организма, то возникнет сомнение – может ли спиртное быть полезным для плода? Доказано, что ребенок в утробе пьет то же, что и его мать. Конечно, не в том количестве, что мама, но половина принятого ею достается ребенку. Последние данные даже говорят, что алкоголь в полном объеме приникает через плаценту, значит, ребенок от него не защищен вовсе.

О том, как влияет алкоголь на беременность, свидетельствуют следующие факты:
Ребенок родителей, который считают, что пьют «культурно», имеет меньшую массу и рост, отстает в развитии от сверстников, чьи родители не пьют. У детей пьющих родителей ослаблена иммунная система, и они чаще болеют. Но самое страшное то, что у них существует врожденная предрасположенность к алкоголизму.
Еще одно коварное свойство алкоголя – отсрочка проявления его негативного воздействия на плод. Алкоголь в первый месяц беременности при большой дозе может дать немедленный результат в виде выкидыша. Но часто нарушения в развитии органов и тканей ребенка проявляются только после родов, а иногда – и спустя годы. К примеру, если мать пила во время беременности, негативное действие алкоголя может проявиться лишь во время полового развития ребенка. Умный и вежливый младшеклассник вдруг становится ленивым, тупым и наглым подростком. Это происходит потому, что созревшие гормоны высвобождают все генетические «неисправности», возникшие в результате алкогольного пристрастия матери.
Чем именно опасен алкоголь в первые месяцы беременности? Из всех токсических веществ, которые приводят к нарушению физического и психического развития потомства, алкоголь является самым опасным. Он быстро всасывается в кровь и преодолевает плацентарный барьер. Вреден для плода и сам этиловый спирт, и продукты его распада. Помимо того, что алкоголь влияет на клетки будущего ребенка, из которых формируются ткани и органы, он еще поражает клетки нервной системы, в частности, головного мозга. Алкоголь к тому же снижает содержание в крови витаминов, нарушает обмен веществ и гормональный фон.
При хроническом алкоголизме дела при беременности обстоят гораздо сложнее. У женщин с таким диагнозом очень высок риск рождения ребенка с аномалиями и дефектами. Это могут быть: поражения сердечнососудистой системы; аномалии развития конечностей; черепно-лицевые дефекты; внутриутробная и послеродовая задержка роста, набора веса и психического развития.
Во втором триместре беременности этанол повышает опасность выкидыша, если женщина будет пить более 30 мл алкоголя два раза в неделю. У беременной женщины весом 70 кг уже в течение 1,5 часов проявляется негативный эффект от 50 мл выпитого красного вина.

Если вы хотите иметь здорового малыша, то нужно отказаться полностью от алкогольных продуктов в протяжении девяти месяцев. Но, а если очень даже хочется вина или немного пива, то попросите всех своих близких, и даже мужа, ограничить ваши мысли об этом. Думайте лучше обо всем хорошем, и что будет больше полезней вашему ребенку.


title: Презентація на тему «Генетика» (варіант 3)

text:
Генетика
Генетика (грец.γεννώ — породжувати) — це наука про спадковість і мінливість ознак організмів, методи управління ними та організацію спадкового матеріалу.
Генетична інформація — існування в клітинах організмів таких сукупностей генів, які зберігають відомості про послідовність процесів обміну речовин у періоди росту та розмноження, про склад, будову і функції білків та нуклеїнових кислот.
Генетика людини
Генетика рослин
Генетика тварин
Генетика мікроорганізмів
Генетика індивідуального розвитку
Молекулярна генетика
Цитогенетика
Генетика популяцій
Еволюційна генетика
Генетична інженерія.

Основні методи дослідження
Методи дослідження генетики людини
Генеалогічний метод
Цей метод дозволяє, використовуючи дані по членам кількох споріднених сімейств, визначити тип спадкування якого - не будь ознаки.
Популяційний метод
Популяційний - генетичні дослідження полягають у визначенні частоти народження генів і генотипів в популяції. Дослідження дозволяють оцінити ймовірність народження дитини з певною ознакою в даній популяції.
Близнюковий метод
Дослідження полягають у вивченні різнояйцевих і однояйцевих близнюків у різних умовах.
Синдром Морфана
Спадкове захворювань сполучної тканини людини. Крім характерних змін в органах опорно-рухового  апарату (подовжені кістки скелета, гіперподвіжность суглобів), спостерігається патологія в органах зору і серцево-судинної системи.
Фенілкетонурія
Спадкове захворювання пов'язане з порушенням метаболізму амінокислот, головним чином фенілаланіну. Супроводжується накопиченням фенілаланіну і його токсичних продуктів, що призводить до важкого ураження ЦНС, проявлення зокрема, у вигляді порушення розумового розвитку. (фенілпіровиноградна олігофренія)
Альбінізм
Відсутність нормальної пігментації: у тварин і людей шкіри, волосся, райдужної оболонки ока, у рослин зеленого забарвлення всієї рослини або окремих частин.
Синдром Дауна
Одна з форм геномної патології, при якій найчастіше каріотип представлено 47 хромосомами замість нормальних 46, оскільки хромосоми 21-й пари, замість нормальних двох, представлені трьома копіями (трисомія).
Синдром Клайнфельтера
Це прояв неправильного розподілу хромосом, при якому до нормального чоловічому (46, ХY) набору хромосом приєднується додаткова Х-хромосома (47, ХХY) у всіх або в більшості клітин організму.
«Синдром нявкання»
Причина - делеція частини 5-ї хромосоми. Прояв: розвивається слабоумство, порушено будова гортані і голос має слабкий тембр.
Засновник генетики
Грегор Мендель (Грегор Іоганн Мендель) (1822-84) австрійський натураліст, вчений-ботанік і релігійний діяч, монах, засновник вчення про спадковість (менделізм). Сформулював закономірності спадковості.


title: Презентація на тему «Захворювання дихальної системи» (варіант 1)

text:
Захворювання дихальної системи
Презентацію підготував
Розмаїтий Дмитро, 9-Б клас
Дихальна система
Дихальна система складається з шляхів, що проводять повітря (носова порожнина, гортань, трахея і бронхи), і власне дихальної частини -легень. В носову порожнину відкриваються повітроносні порожнини сусідніх кісток - додаткові пазухи носа. Найбільша з них - верхньощелепна, або гайморова пазуха; менш розвинені, особливо у дітей, лобова, клиноподібна пазухи і осередки ґратчастої кістки.
Пройшовши через носову порожнину, повітря зігрівається, зволожується, очищається і потрапляє спочатку в носоглотку, потім в ротову частину глотки і, нарешті, в її гортанну частину. Повітря сюди може потрапляти і при диханні через рот. Однак у цьому випадку воно не очищається і не зігрівається.
ЗАХВОРЮВАННЯ ВЕРХНІХ ДИХАЛЬНИХ ШЛЯХІВ
При диханні повітря потрапляє в носові порожнини, де зігрівається й очищується. Носова порожнина волога і тепла, всередині покрита волосками, які допомагають очищати повітря від пороху, що надходять у ніс при вдиху. Особливі клітини, розташовані між волосками-віями, виробляють густу клейку, що уловлює пилинки. Війки коливаються, просуваючи слиз з носової порожнини в горло, де вона проковтується і надходить у шлунок. Зігріте повітря разом зі слизом потрапляє з носової порожнини в горло і гортань. Потраплянню їжі в дихальне горло перешкоджає невеликий шкірний клапоть - надгортанник.
Потрапивши в шлунок, слиз, що містить мікроби, піддається впливу сильної кислоти шлунка, яка нищить велику частину бактерій і інших мікробів. При застуди або грипі у людини слиз виділяється у великій кількості. Ніс і додаткові пазухи виконують дихальну, захисну, нюхову і Резонаторну функції. Найбільш частим є гостре і хронічне захворювання слизової оболонки порожнини носа (нежить - риніт). Утруднення або відсутність носового дихання негативно позначається на дихальної функції, тканини організму одержують менше кисню. Гострі та хронічні запалення придаткових пазух носа (синусити) часто виникають як ускладнення після нежиті, грипу, кору, скарлатини та інших інфекційних захворювань.
При хронічному запаленні придаткових пазух на слизовій оболонці носа можуть утворитися своєрідні нарости - поліпи. Одним з захворювань верхніх дихальних шляхів є аденоїди - надлишкове розростання носоглоткову мигдалики, якому сприяють деякі інфекційні хвороби.
Тонзиліт
Тонзиліт-запалення мигдалин, переважно піднебінних. Розрізняють гострий тонзиліт (ангіна) і хронічний. Часті загострення тонзиліту можуть призвести до порушень функцій серця, появи болю в суглобах.
Ангіна
Інфекційне захворювання, характеризується запаленням піднебінних мигдалин. Його викликають різні мікроби, головним чином стрептококи, що потрапляють в глотку найчастіше при безпосередньому контакті з хворим на ангіну, при користуванні брудним посудом і немитими продуктами. Запальні процеси в організмі виникають там, де порушується капілярний кровообіг.
Для усунення цього недоліку потрібно підсилити рух крові по капілярах, в даному випадку, в районі мигдалин. Це досягається різними лікувальними процедурами, зокрема, компресами або спеціальними вправами. При охолодженні організму капіляри звужуються і кров слабо проходить до тканин і погано їх годує. Спазми судин виникають і з інших причин: у дітей - від страху перед дорослими та ін ситуаціями, що представляють небезпеку; у спортсменів - від втоми після тренувань і т. п.
Бронхіт
Бронхіт-запалення бронхів. Одне з найбільш частих захворювань органів дихання. За перебігом хвороби розрізняють гострий і хронічний бронхіт. Гострий бронхіт звичайно має інфекційну природу і часто виникає при охолодженні організму Він починається загальним нездужанням: з'являються м'язові болі, нерідко нежить, запальні ураження глотки (фарингіт), гортані (ларингіт), трахеї (трахеїт), почуття утруднення в грудях. Виникненню хронічного бронхіту сприяють паління, запилене і забруднене повітря, тривале подразнення слизової оболонки бронхів отруйними газами.
Бронхіальна астма
Бронхіальна астма - напади задухи, настають через гостре звуження просвіту бронхів і судом гортанної щілини. Найчастіше зустрічається у дітей від 1 до 3 років і рідше - у грудних дітей і дорослих. Напади задухи з'являються зазвичай вночі раптово і пов'язані з утрудненим або свистячим диханням, страхом задихнутися і гавкаючим кашлем, але лихоманки при цьому не буває. Такий стан можна прийняти за стенокардію або круп. Різниця між астмою і крупом полягає в тому, що круп завжди супроводжується гарячковим жаром і хворий завжди закидає голову назад, щоб легше було дихати.
При астмі ж, для того щоб набрати повітря, хворий випрямляється або нахиляється вперед, при цьому відсутня біль у гортані та дихальних шляхах. Напади астми звичайно бувають викликані спазмами дрібних бронхів, набуханням слизової оболонки й закупорювання бронхів що виділяється в достатку слизом. Напади астми трапляються часто. Полегшення хворому при нападах астми приносять положення сидячи або напівсидячи з опущеними вниз ногами і приплив свіжого повітря.
Причиною астми є те, що дратує нерви, і бронхіальні мембрани. Астма має своєю основою отруєння і запалення шлунково-кишкового тракту. Якщо б організм у астматиків не був перенасичений токсинами, вони б не відчували надчутливість до білків та інших речовин.  Астматик є астматиком ще задовго до того, як в нього з'явився бронхоспазм. У наслідок неконтрольованих імпульсів або емоцій, службових, побутових та інших хвилювань, відсутності спокою і самоконтролю, а також через статеві надмірності, переїдання або неправильне харчування, нестачу сну або сну без вентиляції, перезбудження і багатьох інших факторів виникає отруєння організму.
Бронхіальна астма
Астма виникає, в першу чергу, в результаті надмірного захоплення їжею, а також багатьох інших витоків нервової енергії. Астматична криза-це токсичний «Шторм», який відбувається в той момент, коли механізм виділення вже більше не відповідає покладеним на нього завданням. З гострої форми астма швидко переходить в хронічну. За цим слід очікувати емфізему, бронхоектази і туберкульоз: внаслідок звуження тонких бронхіальних трубок і повітряних бульбашок легень повітря не може потрапляти в легені, і весь об'єм крові не в змозі досить окислюватися і захищатися. Адреналін не виліковує астму. Навпаки, його прийом сильно підвищує схильність нападів астми.
Для того щоб полегшити своє становище, хворим на астму необхідно строго дотримуватися певних правил:
3. Щоб не збивати собі подих, обмежити такі прояви емоцій, як хвилювання, переживання, напади гніву, крик, а також тривалий сміх, тривалий розмову і т. п. Треба вчитися спокою, намагатися думати про хороше.
5. Хворим на астму слід уникати сну після їжі, тривалого сну, особливо вдень, лазні, особливо після їжі.
1. Більше перебувати на свіжому повітрі. Кімната, де ви проводите велику частину свого часу, повинна постійно провітрюватися, в ній не повинно бути пилу і зайвих речей.
2. Для кращої регуляції дихання переважно у всіх випадках дихати носом. При такому диханні повітря, що надходить у організм зволожується, очищається і зігрівається.
6. Загартовувати свій організм, починаючи від вологих протирань і ходіння в холодній воді від 30°С до двох хвилин, закінчуючи поступово холодним душем.
4. Намагатися не заповнювати рот льодяниками і жувальною гумкою і взагалі, не їсти багато, особливо на ніч, оскільки переповнений шлунок в цьому випадку буде тиснути на діафрагму і ускладнювати дихання. Небажано харчуватися зернами, від яких пучить живіт, бажано утримуватися від напоїв відразу після їжі (вода, вино і т. д.), воду потрібно пити часто і потроху. Якщо це не допомагає в належній мірі, необхідно пити ячмінний відвар, який потрібно довго кип'ятити. Дуже допомагає повитиця, якщо її зварити, а відвар підсолодити медом. Приймають за 2 години до їжі кілька разів на день. Обмежити вживання кавунів та винограду. З'ясувати для себе, вживання яких продуктів ускладнює ваше положення, а яких полегшує.
7. Виконувати фізичні вправи - спочатку швидка ходьба, через певний час повільний біг на малі відстані, які збільшуються, виходячи з самопочуття хворого. Певну користь приносять регулярні посилені фізичні вправи і вправи для дихання. Однак при нападах намагатися поменше рухатися - рухи посилюють навантаження на серце і легені. В усьому потрібні помірність і поступовість. Не можна підганяти час і форсувати навантаження.
8. Ліки слід періодично (через 2-3 тижні) міняти, щоб організм до них не звикав. У міру поліпшення стану знижувати норму прийому ліків. Перед виконанням фізичних вправ ліки не приймати зовсім. У серйозних випадках необхідно звернутися до лікаря, а в якості профілактики можна використовувати народні засоби.
Кашель
Кашель говорить про захворювання органів дихання. Виникає при запаленні слизової оболонки дихальних шляхів (гортані, дихального горла, бронхів) і легеневої тканини (запалення легень, туберкульоз, бронхіальна астма), а також при попаданні в дихальні шляхи пилу, їдких газів, тютюнового диму, рідини і т.д. Кашель може мати також і алергічне походження. Іноді він є наслідком хвилювання, емоційної напруги.
Коклюш
Коклюш-гостра інфекційна хвороба з циклічним перебігом і характерними нападами судомного кашлю. Зараження можливо тільки при спілкуванні з хворим, тому що збудник коклюшу нестійкий і поза організмом швидко гине. Хворим кашлюком необхідно негайно звернутися до лікаря, а якщо такої можливості немає, скористатися методами народної медицини.
Застуда
Застуда-охолодження організму, при якому розвиваються різні захворювання: аденовірусні, риновірусної інфекції, грип і т. п. Виражається в загальному нездужанні, кашлі і т. д. і супроводжується підвищенням температури. При локальному охолодженні організму відбувається порушення кровообігу в різних частинах тіла. У місці охолодження кровообіг сповільнюється, в інших місцях залишається на колишньому рівні.
Чим більше дисбаланс, тим більше підвищується температура тіла, - це початок хвороби. На початку захворювання, при температурі тіла не вище 37,5 градусів, треба постаратися зберегти температурний баланс тіла при допомогою фізичних вправ для охолоджених ділянок тіла, переважно для верхнього плечового поясу. При появі поту вправи припинити, тепло одягтися і випити 2 склянки гарячого молока. У протягом двох годин не лягати в ліжко.
Існує техніка очищення носових шляхів, яка прийшла до нас від йогів. Вони називають дихання через праву ніздрю сонячним, позитивним, а через ліву - місячним, негативним. Дійсно, якщо дихати через праву ніздрю, закривши ліву, то наше тіло зігрівається, а якщо дихати лівою - то охолоджується. Коли в людини працює тільки одна ніздря, половина його тіла «Живе» на чверть своїх можливостей. Практика свідчить про те, що будь-які хронічні порушення дихання через ніс (хронічний нежить, гайморит, викривлення перегородки внаслідок травми), що змушують людини дихати однієї ніздрів, приводять, рано чи пізно, до важких захворювань.
Грип
Грип - вірусне інфекційне захворювання, що викликає ураження слизової оболонки дихальних шляхів і загальну інтоксикацію організму. Джерелом зараження грипом є хвора (особливо в перші 5 днів хвороби) людина. Грип характеризується низкою клінічних проявів, загальних для всіх різновидів вірусу. Найчастіше у хворої людини починається озноб, з'являються головний біль, кашель з рідкою пінообразною мокротою (хоча пітливість не перевищує звичайного рівня), ломота в м'язах рук і ніг, відчуття розбитості в тілі, рясно виділяється сеча. Язик у хворого блідий, з тонким білим нальотом, пульс поверхневий.
Нежить
Нежить (риніт) - запалення слизової оболонки носа. Гострий нежить може бути як самостійною недугою, так і симптомом багатьох інфекційних та алергічних захворювань. Виникненню югострого нежиті сприяє переохолодження.
Гайморит
Розрізняють запалення слизової оболонки гайморової пазухи (гайморит), запалення лобної пазухи (фронтит), запалення в клітинах гратчастої кістки (етмондіт) і запалення основної пазухи (офенондіт). Гостре запалення гайморової пазухи часто виникає під час нежиті, грипу, кору, скарлатини та інших інфекційних захворювань. При гаймориті відчувається напруга або біль в ураженій пазусі, порушується носове дихання і нюх на ураженій стороні, нерідко з'являється сильний біль у області чола, а також при жуванні.
Іноді турбують зуби. Традиційно при гострому та  інфекційному гаймориті застосовують різні лікарські рослини. При хронічних негнійних формах лікарі радять настій трави звіробою з розрахунку 1 ч. л. сухої трави на 1 склянку води. Звіробій надає протизапальну дію / підсилює захисну функцію лейкоцитів - білих кров'яних тілець, прискорює відновлення тканин. Недарма цю рослину називають антибіотиком. Рекомендується інгаляція з трав лаванди або мати-й-мачухи. У домашніх умовах для лікування гаймориту можна приготувати ліки з трав.
ЗАХВОРЮВАННЯ ЛЕГЕНЬ
З гортанної частини глотки повітря направляється в гортань, яка є не тільки органом, що проводить повітря, але і органом голосоутворення. Безпосереднім продовженням гортані є трахея (дихальне горло); довжина її від 9 до 12 см, а діаметр близько 1,5-2 см. З області шиї трахея переходить у грудну порожнину і на рівні 4-5 грудних хребців поділяється на правий і лівий головні бронхи. Бронхи діляться спочатку на часткові, а потім на сегментарні бронхи. Останні продовжують ділитися на дрібніші бронхи, утворюючи бронхіальне дерево правої і лівої легень. Бронхіоли діляться на трубочки зовсім маленького діаметра - тонше людського волосся. На їх кінцях знаходяться крихітні повітряні бульбашки-альвеоли.
Зовні кожна альвеола покрита тонкою сіткою капілярів, по яких тече кров. Стінки альвеол такі тонкі, що гази легко проникають через них у капіляри. Повітря з носа і рота по трахеї вільно пересувається вгору, до легень. У легенях зосереджені близько 300 мільйонів альвеол, що мають величезну загальну поверхню, що забезпечує високу ефективність газообміну між повітрям в легенях і кров'ю в капілярах.  Легені лежать в грудній порожнині по обидві сторони від серця. Легені укладено в замкнутий тонкостінний мішок, утворений тонкою, вологою, блискучою оболонкою - плеврою. Між плеврою і легенями знаходиться рідина, що полегшує рух легень при диханні. Легені борознами поділені на кілька великих частин, званих частками.
Ліва легеня має тільки дві частки, а права легеня більша лівої і містить три частки. Легені найкраще піддаються лікуванню в період своєї найбільшої активності, тобто з 3 до 5 години ранку. Ознаками порушень їх діяльності є потускнення, перетин і випадання волосся, часта гикавка, позіхання, сонливість, кашель, підвищення температури тіла в період з 15 до 18 год. Кисень розноситься по тілу з потоком крові і бере участь в отриманні енергії з їжі. В результаті окислення органічних молекул утворюються непотрібний організму вуглекислий газ і вода. Кисень необхідний організму для більш ефективного одержання енергії, тому що процеси з участю кисню дають вихід енергії приблизно в 10 разів більше, ніж безкисневі.
Вдихаючи кисень при підвищеному тиску, можна лікувати деякі захворювання. Надлишок вуглекислого газу з крові переходить у альвеоли легень і далі при видиху виходить через рот і ніс назовні. При нормальному подиху при кожному вдиху в легені надходить близько 500 см3 повітря, яке потім, збагатившись вуглекислим газом, виділяється при видиху. Кисень, що виділився з альвеол у кров розчиняється в рідкій плазмі крові і потім з'єднується з молекулами гемоглобіну в еритроцитах.
На думку К. П. Бутейко, автора методики лікування хвороб за допомогою раціональної організації дихання, від глибокого дихання збільшується вміст холестерину в крові, розширюються вени, можуть виникнути геморой і нежить. 20-40 хв глибокого дихання можуть, на його думку, викликати смерть. Щоб виміряти глибину дихання, потрібно зробити спокійний повний видих без напруги і засікти по годиннику, скільки хвилин вдасться протриматися, не дихаючи (максимальна пауза).
Здоровим людям з нормальним диханням кисню вистачає на 60 с, хворим - до 15 с. Бутейко радить дихати за системою: вдих - пауза-пауза, видих - пауза-пауза, не концентруючи увагу на вдиху, який відбувається при цьому природним шляхом, без нашої свідомої участі. Але це лише один з елементів методики. Наприклад, зменшенням глибини дихання можна лікувати хвороби щитовидної залози, для цього потрібно говорити на видиху, підтягнувши живіт і стиснувши легені.
Пневмонія
Пневмонія-запалення легенів. Це інфекційне захворювання легень, що виникає або як самостійна хвороба, або як ускладнення інших захворювань. Пневмонія не заразна і не передається від людини до людині. Розвитку захворювання сприяють сильне переохолодження, значні фізичні і нервово-психічні перевантаження та інші чинники, що знижують опірність організму. Запалення легень здебільшого викликають різкий, пронизливий вітер в суворий час року, холодне питво для вгамування спраги в гаряче стані або після виснажливої фізичної роботи і т. д. Найчастіше причиною запалення служить переохолодження, що викликало затримку поту і замикання капілярів, що, в свою чергу, приводить до припливу крові всередину тіла, зокрема, до легень, і перевантаження.
Головною причиною емфіземи легенів С. Кнейпп вважав загальну слабкість організму, недокрів'я, неправильний і недостатній кровообіг. Другою причиною, з його точки зору, є гази, які тиснуть на органи верхніх частин тіла, що ускладнює природне дихання.
Плеврит
Плеврит-запалення плеври. Зазвичай виникає як ускладнення запалення легень, рідше - як наслідок туберкульозу, ревматизму та інших інфекційних та алергічних захворювань, а також поранень і ушкоджень грудної клітини. Ознаки плевриту: - Постійна лихоманка; - Колючий біль під ребрами, причому ця біль часто виявляється тільки при вдиху; - Неглибоке і часте дихання; - Кашель, що виникає тільки від ушкодження легень. Іноді на початку хвороби кашель буває сухий, а надалі - з мокротою, однак поява мокротиння в самому початку захворювання є доброю ознакою.
Захворювання легень частішають взимку і восени, особливо в дощову осінь, наступну за сухим літом. Холодне повітря шкідливий для легенів, якщо тільки вони не страждають від сильного перегріву. Хвороби легень часто тягнуть за собою захворювання печінки. Легені можна вправляти, голосно розмовляючи або посилено вдихаючи повітря.
Туберкульоз легень
У кожному ураженому місці виникають порушення кровообігу і складу крові. Якщо туберкульоз тільки розпочався, його ще можна вилікувати. Поки мокротиння плаває на воді, є ще надії на лікування, якщо ж тоне - допомога марна. При лікуванні ніколи не потрібно робити сильнодіючих процедур. Якщо хвороба гніздиться у верхній частині тіла, потрібно робити верхні обтирання разом з обливанням колін (останнє не більше 30 с) і ходити босоніж по мокрій траві або мокрому камінню. Краща їжа в цьому випадку - молоко, що зміцнюють супи, борошниста їжа. Кращий напій - свіжа вода.
Туберкульоз - хронічне інфекційне захворювання, що характеризується утворенням у різних органах, частіше в легенях, специфічних запальних змін. Застарілі назви туберкульозу - сухоти, зла сухотка, скорбота сухотна і т. д. Хворіють на туберкульоз, крім людей, домашня худоба, в основному велика рогата, і домашні птахи, які можуть бути переносниками захворювання. У спадщину туберкульоз не передавався. С. Кнейпп вважав, що початком туберкульозу часто слугує яке-небудь гниття в організмі, яке потім все більше поширюється і захоплює різні органи тіла. Туберкульоз може бути присутнім у грудях, плеврі, животі, кишках, нирках, горлі і т. д.


Презентація на тему «Ендемічні захворювання» (варіант 1)


title: Презентація на тему «Шлунок» (варіант 2)

text:
Click to edit Master text styles
Second level
Third level
Fourth level
Fifth level