title: Презентація на тему «История Астрономии»

text:
    ИСТОРИЯ АСТРОНОМИИ
Выполнила: Орлова Мария
1. Стоунхендж- обсерватория бронзового века
 Это сооружение из гигантских камней с положенными на вертикально стоящие глыбы горизонтальными перекладинами находится на юге Англии. Уже давно оно привлекало внимание ученых. Но лишь недавно современными методами археологии удалось доказать, что его строительство начато свыше 4000 лет назад, на границе каменного и бронзового веков.  В плане Стоунхендж представляет собой ряд почти точных окружностей с общим центром, вдоль которых через равные интервалы поставлены громадные камни. Внешний ряд камней имеет диаметр около 100 метров. Их расположение симметрично направлению на точку восхода Солнца в день летнего солнцестояния, а некоторые направления соответствуют направлениям на точки восхода и захода Солнца в дни равноденствий и в некоторые другие дни. Несомненно, Стоунхендж служил и для астрономических наблюдений, и для совершения каких-то обрядов  культового характера, поскольку в те далекие эпохи небесным светилам приписывали божественное значение.
 Аналогичные сооружения обнаружены во многих местах Британских островов, а также в Бретани (северо-запад Франции) и на Оркнейских островах.
2. Представления о мире древних египтян

 В своих представлениях об окружающем мире древние народы исходили, прежде всего, из показаний своих органов чувств: Земля казалась им плоской, а небо – громадным куполом, раскинувшимся над Землей. На картине показано, как небесный свод опирается на четыре высокие горы, расположенные где-то на краю света! Египет нах-ся в центре Земли. Небесные светила как бы подвешены на своде.
 В Древнем Египте существовал культ бога Солнца Ра, который объезжает небо на своей колеснице.
Этот рисунок нах-ся на стене внутри одной из пирамид.

3. Представления о мире народов Междуречья
 Близки к древнеегипетским были и представления халдеев – народов, населявших Междуречье, начиная с 7 века до н.э. По их воззрениям Вселенная была замкнутым миром, в центре которого находилась Земля, покоившаяся на поверхности мировых вод и представлявшая собой огромную гору. Между Землей и “плотиной небес ” – высокой непроницаемой стеной, окружавшей мир, - находилось море, которое считалось запретным. Каждый, кто пытался бы исследовать его дали, был обречен на гибель. Небо халдеи считали большим куполом, возвышающимся над миром и опирающимся на “плотину небес”. Он сделан из твердого металла верховным бором Мардуком. Днем небосвод отражал солнечный свет, а ночью служил темно-синим фоном для игры богов – планет, Луны и звезд.

4. Вселенная по представлению древних греков
 Как и многие другие народы, они представляли  себе Землю плоской. Такого мнения, например, придерживался и древнегреческий философ Фалес Милетский. Все явления природы он объяснил, исходя из единого материального начала, которым он считал воду. Земля он считал плоским диском, окруженным недоступным человеку морем, из которого каждый вечер выходят и заходят звезды. Из восточного моря в золотой колеснице поднимался каждое утро бог Солнца Гелиос и совершал свой путь по небу. Позднее пифагорейцы отошли от теории Фалеса, высказав предположение об округлости земли. А. Самосский утверждал, что Земля, вместе с другими планетами вращается вокруг солнца. За это он был подвергнут изгнанию.

5. Система мира по Аристотелю
Великий греческий философ Аристотель понимал, что Земля имеет форму шара и приводил одно из сильнейших доказательств этого- круглую форму тени Земли на Луне во время лунных затмений . Он понимал и то, что Луна темный шар , освещаемый Солнцем и обращающийся вокруг Земли. Но Аристотель считал Землю центром мира. Материю он полагал состоящей  из четырех элементов, которые образуют четыре сферы: земли, воды, воздуха и огня. Еще дальше расположены сферы планет – семи светил, перемещающихся между звездами,. Еще дальше расположена сфера неподвижных звезд.
 Учения Аристотеля были прогрессивными с точки зрения науки, хотя его мировоззрение было идеалистическим, поскольку он признавал божественное начало. Позднее все это было использовано церковью против передовых идей сторонников гелиоцентрической системы устройства мира.
      Это водяные часы – основной прибор для измерения времени в древности наряду с солнечными часами.
6. Система мира Птолемея
Астроном Клавдий Птолемей, работавший в Александрии во 2 веке н. э. Подвел итоги работ древнегреческих астрономов, главным образам Гиппарха, а также собственных наблюдений и построил совершенную теорию движения планет на основе геоцентрической системы мира Аристотеля. Чтобы объяснить наблюдаемые петлеобразные движения планет, Птолемей предложил, что они движутся по малым кругам (эпициклам) вокруг некоторых точек, которые уже вращаются вокруг Земли. Чтобы учесть эксцентричность планетных орбит, ему пришлось ввести дополнительные эпициклы. Несмотря на свою громоздкость и необоснованность, система Птолемея оставалась общепринятой в течение 15 веков, пока она не была опровергнута Коперником. Значительную роль в укреплении позиции системы Птолемея сыграла католическая церковь.

7. Астрономические представления в Индии
В священных книгах древних индусов отражены их представления о строении мира, имеющие много общего с воззрениями египтян. Согласно этим представлениям, плоская Земля с громадной горой в центре поддерживается 4 слонами, которые стоят на огромной черепахе, плавающей в океане.
 В 400-650 года в Индии был создан цикл математических и астрономических сочинений, так называемая СидХанта, написанная разными авторами. В этих работах мы уже встречаем картину мира с шарообразной Землей в центре и круговыми орбитами вокруг ее, близкую к системе мира Аристотеля и слегка упрощенную по сравнению с системой Птолемея. Несколько раз упоминается вращение Земли вокруг оси. Из Индии астрономические познания стали распространяться на запад, в первую очередь к арабам и народам Средней Азии.
Это солнечные часы обсерватории в Дели.
8. Обсерватории древних Майя
 В Центральной Америке в 250-900 год достигла высокого развития астрономия народов Майя, населявшего южную часть современной Мексики, Гватемала и Гондураса. Основные сооружения майя сохранились до наших дней. На картинке изображена обсерватория майя (около 900г.) По форме это сооружение напоминает нам современные обсерватории, однако каменный купол майя не вращался вокруг своей оси и у низ не было телескопов. Наблюдения небесных светил производились невооруженным глазом с помощью угломерных приборов. У майя существовал культ Венеры, что нашло отражение в их календаре, построенным на синодическом периоде Венеры (период смены конфигураций Венеры относительно Солнца), равном 584 суткам. После 900 года культура майя начала приходить в упадок, а затем прекратило свое существование вообще. Их культурное наследие было уничтожено завоевателями и монахами.
 На обороте изображена голова бога Солнца древних майя.

9. Представления о мире в средневековье
В средние века под влиянием католической церкви произошел возврат к примитивным представлениям древности о плоской Земле и опирающимся на нее полушарии неба.
Здесь изображено наблюдения неба с примитивными инструментами астрономов 13 века.

10. Великий узбекский астроном Улугбек
Одним из замечательных астрономов средневековья является Мухаммедд Тарагбайблин Улугбекблин, внук известного завоевателя Тимураблин. Будучи назначен своим отцом Шахрухомблин правителем Самарблинкарда , Улугбекблин построил там обсерваторию, где был установлен гигантский квадрант радиусом 40 метров, не имевший себе равных среди угломерных предметов того времени. Составленный Улугбекблином каталог положений 1018 звезд по точности превосходил другие и много раз переиздавался в Европе вплоть до 17 века. Улугбекблин определил наклон эклиптики к экватору, постоянную годичной процессии, им также составлены таблицы движения планет. Просветительская деятельность Улугбекблина и его пренебрежение к религии вызвали гнев мусульманской церкви. Он был предательски убит.
Здесь показана плита квадранта Улугбекблина с градусными делениями.
11. Определение положения в открытом море с помощью секстанта
Успехи мореплавания и эпоха великих географических открытий потребовали нового развития астрономии, поскольку положение корабля в океане можно было определить только астрономическими средствами. На рисунке, сделанном по оригиналу И. Страда-нуса и гравюре И. Галле (1520), изображен капитан корабля, определяющий высоту Солнца над горизонтом с помощью секстанта — прибора, позволяющего путем поворота плоского зеркала совместить изображение Солнца с горизонтом и по отсчету на шкале определить угол возвышения Солнца над горизонтом. Широта и долгота определялись по карте графически.
Для определения широт и долгот до XVI11 века применялась также астролябия — угломерный прибор, с помощью которого можно было измерять как азимуты, так и зенитные расстояния светил. На обороте открытки изображена астролябия немецкого астронома второй половины XV века И. Региомонтана, изготовленная в 1468 году.

12. Небесный   глобус
Расположение созвездий и звезд на небосводе было удобно изображать на его уменьшенной модели — небесном глобусе. Первые небесные глобусы в Европе начали изготовлять в середине XVI века в Германии, Однако на Востоке такие глобусы появились значительно раньше — во второй половине XIII века. Сохранился небесный глобус, изготовленный в обсерватории в Марате под руководством замечательного азербайджанского астрономй Наси-рэддина Туей мастером Мухаммедом бен Мюйидом эль Орди в 1279 году. На картине изображен небесный глобус 1584 г ода. описанный и, яе роят но, использованный датским астрономом XVI века Тихо Браге. На нем размечены небесный экватор, эклиптика, круги склонений и круги широт, сходящиеся к полюсу мира и к полюсу эклиптики соответственно. Горизонтальное кольцо, охватывающее глобус, означает плоскость горизонта. Вертикальный круг с делениями в плоскости рисунка — небесный меридиан. На глобусе изображены символические очертания созвездий и нанесены звезды, видимые невооруженным глазом (кроме самых слабых).
13. Кабинет   астронома   начала   XVI   века
Картина сделана на основе современного рисунка И. Страдану-са, гравированного И. Галле около 1520 года. Мы видим астронома начала XVI века, современника Коперника. С помощью циркуля он измеряет положение звезды на планисфере (изображение сферы на плоскости). Рядом, на его столе, — небесный глобус, песочные часы, наугольник, таблицы, с которыми он сверяет свои измерения. На другом столе мы видим армиллярную сферу (модель основных кругов небесной сферы), эклиметр, книги, другие приборы. На первом плане — модель Вселенной с твердой Землей в центре, вокруг нее видны орбиты планет. На заднем плане — модель корабля той эпохи. Основная задача астрономов того времени заключалась в возможно более точном определении положений звезд и Луны, по ко-1 о рой определялась долгота. Кроме того, астрономы той эпохи старались усовершенствовать теорию движения планет, основанную на системе мира Птолемея.
14. Портрет   Коперника
Великий польский ученый Николай Коперник (1473—1543) произвел революцию в мировоззрении, доказав, что Земля не находится в центре мира, а является рядовой планетой, обращающейся вокруг Солнца. Сын купца, Коперник получил прекрасное образование сначала в Краковском университете, а затем в университетах Италии. Кроме астрономии, он изучил юриспруденцию и медицину. Ознакомившись с системой мира Птолемея, Коперник убедился в ее несостоятельности и уже в молодости начал разрабатывать гелиоцентрическую систему мира. В ходе этой работы Коперник составил точный каталог положений звезд, систематически наблюдал положения планет. Лишь убедившись в справедливости своей теории, Коперник отдал свой труд «Об обращении небесных сфер» в печать. Книга вышла накануне смерти Коперника.
15. Система   мира   по   Копернику
Согласно гелиоцентрической системе мира центром нашей планетной системы является Солнце. Вокруг него обращаются (в порядке удаленности от Солнца) планеты Меркурий, Венера, Земля, Марс, Юпитер и Сатурн. Единственным небесным телом, которое обращается вокруг Земли, является Луна.
Значение труда Коперника трудно переоценить. Ф. Энгельс писал об этом: «Революционным актом, которым исследование природы заявило о своей независимости... было издание бессмертного творения, в котором Коперник бросил — хотя и робко и, так сказать, лишь на смертном одре — вызов церковному авторитету в вопросах природы». Дальнейшее развитие теория Коперника получила в работах И. Кеплера и И. Ньютона, из которых первый открыл кинематические законы движения планет, а второй обнаружил силу, которая управляет этими движениями, — силу всемирного тяготения. Большое значение для подтверждения системы Коперника имели телескопические открытия Галилея и пропаганда этой системы мира Джордано Бруно во второй половине XVI — начале XVII века.
16. Солнце   и   кометы   на   старинных   изображениях  астрономов
Первые же телескопические наблюдения Галилея привели к открытию пятен на Солнце. Однако их природа была непонятна первым наблюдателям. Во время полных солнечных затмений на краю Солнца наблюдались протуберанцы, напоминавшие огненные фонтаны. Рисунок изображает вид Солнца согласно наблюдениям А. Кирхера и П. Шейнера в 1635 году по рисунку первого. Пятна на Солнце считались тогда разрывами во внешнем раскаленном слое Солнца, под которым расположены гораздо более холодные слои, пригодные для жизни.
«Хвостатые светила» — кометы — в древности и в средние века наводили ужас на суеверных людей. Даже люди, близкие к науке, изображали кометы в виде мечей, следуя уверениям церковников, что они — знамения божьего гнева. Другие изображения более реалистичны. Для картины на открытке использованы изображения комет второй половины XV века.


title: Презентація на тему «Типи календарів. Видимі рухи планет»

text:
http://images.yandex.ua
http://images.yandex.ua
http://images.yandex.ua
http://images.yandex.ua
http://images.yandex.ua
http://images.yandex.ua
http://images.yandex.ua
http://images.yandex.ua
http://images.yandex.ua
http://images.yandex.ua
http://images.yandex.ua
http://images.yandex.ua
http://images.yandex.ua
http://images.yandex.ua
http://images.yandex.ua
http://images.yandex.ua
http://images.yandex.ua
http://images.yandex.ua
http://images.yandex.ua
http://images.yandex.ua
http://images.yandex.ua


title: Презентація на тему «Розвиток космонавтики» (варіант 3)

text:
Розвиток космонавтики. Внесок українських вчених у розвиток космонавтики

Початком проходження людини в космос було покладено 4 жовтня 1957 року. В цей пам’ятний день вийшов на орбіту запущений у Радянському Союзі перший в історії людства штучний супутник Землі. Він важив 83,6 кг. Прорвавшись крізь земну атмосферу, перша космічна ластівка винесла в космічний простір наукові прилади і радіопередавачі. Вони передали на Землю першу наукову інформацію про космічний простір, оточуючий Землю.Перший супутник почав обертатися навколо Землі по еліптичній орбіті.
Розвиток космонавтики
Другий радянський супутник був виведений на більш витягнуту орбіту 3 листопада 1957 року.  Якщо ракета першого супутника піднімала його на 947 км., то ракета другого супутника була більш потужньою і підняла його на висоту 1671 км при вазі 508,3 кг.
Третій супутник піднявся ще вище – на 1880 км і був ще
важче. Він важив 1327 кг.

   Після ряду пробних запусків, коли місця в кабіні супутника займали різні живі істоти – від грибків і бактерії до відомих всьому світу Білки та Стрілки, - конструкція космічного корабля з усіма його складними системами виведення на орбіту, стабілізації польоту і повернення на Землю була повністю відпрацьована.
   В історичний день 12 квітня 1961 року вийшов в космос корабель “Восток” з першим в історії людства льотчиком-космонавтом на борту Юрієм Олексійовичем Гагаріним. Облетівши Земну кулю, він через одну годину 48 хвилин успішно приземлився в заданому районі Радянського Союзу.
12 квітня 1961 року російська модифікована міжконтинентальна балістична ракета Р-7, обладнана приладами підприємств “Комунар” і “Арсенал”, вивела на навколоземну космічну орбіту першого в історії людства космонавта Юрія Гагаріна. Діяльність конструкторського бюро “Південне” у сфері наукових досліджень почалася в 1961 році з розробки космічних апаратів “Метеор” і “Стріла”. У 1962 році ракета-носій “Космос” вивела на орбіту перший супутник дніпропетровської розробки ДС-2, а в 1967 році ракетою-носієм “Космос” на орбіту був виведений орієнтований в атмосфері супутник “Космічна стріла”.

Україна – визначна в світі космічна держава
Вона входить до п'яти провідних країн на ринку космічних послуг і технологій.     Україна має півстолітній досвід космічної діяльності. Українські підприємства й організації “Комунар”, “Арсенал”, “Моноліт”, Евпаторійський космічний центр брали участь у підготовці  запуску першого штучного супутника Землі, виведеного на орбіту 4 жовтня 1957 року. З початку 60-х років підприємства України почали розробку і виробництво систем керування, бортової автоматики й інших систем і приладів для космічних об'єктів і комплексів.
До української ракетно-космічної  галузі входять 40 підприємств. Провідним центром серед них є всесвітньо відоме конструкторське бюро «Південне» та виробниче об'єднання «Південний машинобудівний завод» у Дніпропетровську. Там створюють та серійно виробляють ракети-носії, космічні апарати, системи управління. Великими досягненнями українських фахівців стало створення космічних апаратів «Січ-1», «Океан-0», «АУОС», ракето носіїв «Зеніт З SL», «Дніпро», «Циклон-1» та «Мікрон».

   Досягнення України в ракетно-космічній галузі дозволили їй разом із США, Росією та Норвегією взяти участь у спільному міжнародному проекті «Морський старт» для запуску в Тихому океані космічних супутників різного призначення. Крім того, наша країна бере участь у міжнародних проектах створення орбітальних станцій «Альфа» та «Мир», у програмі «Глобастер», яка передбачає запуск 36 супутників за допомогою українських «Зенітів». На Південному машино-будівному заводі в Дніпропетровську сконструйовано і виготовлено понад 400 штучних супутників землі. Великий внесок в освоєння космічного простору зробили такі видатні вчені країни, як С. Корольов, В.Челомей. М. Янгель, Ю. Кондратюк, В. Уткін.
Корольов Сергій Павлович (30 грудня 1906, Житомир — 14 січня 1966, Москва) — радянський вчений у галузі ракетобудування та космонавтики, конструктор. Академік АН СРСР (з 1958). Конструктор перших штучних супутників Землі і космічних кораблів. Сім років (1939—1945) відбув у ГУЛАЗІ, де разом з іншими вченими був примушений займатися розробкою балістичних та геофізичних ракет. Після звільнення очолив радянську ракетну програму. Під його керівництвом запущено першу міжконтинентальну балістичну ракету, перший штучний супутник Землі, перший політ людини в космос та вихід людини в космос.
12 квітня 1961 р. відбувся перший політ людини в космос. Сергій Павлович не міг розділити з першим космонавтом Юрієм Гагаріним по праву належні йому славу і визнання. Велику увагу С.П.Корольов приділяв минулому вітчизняної науки. Він надавав велику допомогу в створенні в Калузі меморіального музею К.Е.Ціолковського та будівництві нового музейного комплексу, встановленні пам’ятника Ф.А.Цандеру. З його ініціативи було організовано спеціальну групу, яка займалась збиранням і  систематизацією усіх матеріалів про піонерів вітчизняної ракетної техніки.
Микола Кибальчич – автор першого в світі реактивного апарату для польоту людини. У записці він обґрунтував побудову порохового двигуна, програмний режим згоряння, забезпечення надійності апарата і керування ним у польоті шляхом зміни кута нахилу двигуна, випередивши тим самим стернові ракетні двигуни нинішнього дня… «Це ви мене примусили робити бомби! Якби в Росії не було самодержавного деспотизму, всю винахідливість, яку доклав до створення метальних снарядів, я використав би в цілком мирній науковій діяльності». З виступу М.Кибальчича на суді перед стратою.
   Каденюк Леонід Костянтинович (28 січня 1951, Клішківці) — Герой України, Перший космонавт незалежної України, народний депутат України 4-го скликання. В серпні 1976 року був відібраний до загону радянських космонавтів у групу багаторазової космічної системи «Буран». В 1977 році закінчив Центр підготовки льотчиків-випробувачів. Отримав диплом і кваліфікацію «льотчик-випробувач». З 1977 до 1983 року — космонавт-випробувач групи багаторазової космічної системи «Буран». 1984—1988 рр. — льотчик-випробувач Державного науково-дослідного інституту Військово-повітряних сил СРСР. 1988—1996 рр. — космонавт-випробувач, льотчик-випробувач багаторазової космічної системи «Буран».


title: Презентація на тему «Junk Food»

text:
Junk Food

Basically, it is anything that is hight  in calories but lacking in nutrition. Hamburgers, crips, chocolate bars and hot dogs fall into this category.

Pizzas, although they can have vegetable and cheese and toppings, are also included as they contain a lot of fat.
Obviusly, a diet of junk food is not the best thing for you health, particularly as it is high in saturated fat.
In 1993, the Journal of the National Cancer Institute reported this type of fat to be associated with a greater risk of cancer.
The best advice, then, for those who cannot live without their hamburgers or chocolate bars, is to limit the amount of junk food they eat.
A little now and then will probably do no harm.

But why have out eating habits changed? “It’s lack of time and loss of tradition,” says one expert.


title: Презентація на тему «Global Problems of Ecology»

text:
  I think that everything in
the world must be beautiful.
A human life is a part of
the whole environment and closely
connected with it. It is true.

If a nature exists, then a man will
        live too.
 Look at  our rivers and lakes . Look at our mountains and forests.
How beautiful they are! Take
care  of our planet and  do not destroy
our universe, for if you destroy it no one
will repair it after you!
But what are we doing?Just look!
Littering

Air pollution

Water pollution

Endangered species

Destruction of natural resources
There are different resources that we need as air. But there is no resource as the air itself. We can feel its absence in less than in a minute. It is known that pollution of atmosphere is caused by the work of factories, plants, cars etc. Here are the results of human activity!
1
Carbon dioxide
It is formed from the combustion of all kinds of fuel. The increase of its existence in atmosphere leads to increase of its temperature. This is the way how we have ecological consequences.
2
Carbon monoxide
It is formed from the incomplete combustion of fuel. It can break the thermal balance of atmosphere.
3
Sulphur dioxide
It is in smokes of the industrial enterprises.
4
Nitric oxides
It causes respiratory diseases and a bronchitis in newborns. Smog is formed with them and caused respiratory diseases.
5
Phosphates
There are many of them in fertilizers. They pollute rivers and lakes.
6
Mercury
It is one of the most dangerous polluter. It harmfully operates on our nervous system.
7
Oil
It leads to the great ecological consequences: destruction of organisms, fish, mammals.
Look !How beautiful can be our planet!
 We must take care of it.
The importance of this is pointed out by the
ecologists, scientists, who study the relations
between living things and their environment.
Each of us must do everything possible to keep
the land,  the air and the water clean.


title: Презентація на тему «Еras in painting»

text:
Mikheyeva Nastya 10-P
 eras in painting

Renaissance
Mannerism

Baroque

Classicism

Rococo

Neoclassicism

Romanticism

Impressionism

Realism

Modernism
Symbolism

Avant-garde

Cubism

Expressionism

Surrealism

Futurism

Abstract art

Transavantgarde


Презентація на тему «Підсистема Галактики та її спіральна структура. Типи зоряного населення»


title: Презентація на тему «Астрономія» (варіант 4)

text:
Астрономія
Робота учня 11-А класу Демченка Ігоря
Астрономія (від грец. «астрон» — «зоря», «номос» — «закон») — наука про небесні світила, про закони їхнього руху, будови і розвитку, а також про будову і розвиток Всесвіту в цілому.
Що вивчає астрономія
Астрономія - наука про Всесвіт, що вивчає розташування, рух, будову, походження і розвиток небесних тіл і утворених ними систем
Зокрема, астрономія вивчає Сонце, інші зірки, планети Сонячної системи та їх супутники, позасонячні планети (екзопланети), астероїди, комети, метеорити, міжпланетний речовина, міжзоряний речовина, пульсари, чорні діри, туманності, галактики і їх скупчення, квазари і багато іншого
Основні розділи астрономії
Астрометрія — підрозділ науки астрономії, що вивчає небесні тіла в конкретні моменти часу
 Небесна механіка — вивчає рух небесних тіл під впливом сили тяжіння та фігури рівноваги небесних тіл, що визначається силою гравітації та обертання. З'явилася небесна механіка лише у XVII столітті, коли стало можливим вивчення сил, що керують рухом небесних тіл.
Астрофізика — вивчає фізичну природу небесних тіл, тобто фізичний стан і хімічний склад небесних тіл, а також досліджує питання про джерела енергії, випромінюваної Сонцем і зорями.
Зоряна астрономія — вивчає будову, походження і розвиток зоряних систем і міжзоряної матерії.
Фізична космологія — досліджує будову та еволюцію Всесвіту у найбільших масштабах, розглядає питання про утворення і розвиток систем небесних тіл, зокрема нашої Галактики та Сонячної системи.
Стародавня наука
Астрономія є однією з найстародавніших наук, вона виникла на основі практичних потреб людини й розвивалася разом з ними. Елементарні астрономічні відомості вже тисячі років тому мали народи Вавілону, Єгипту, Китаю і застосовували їх для вимірювання часу та орієнтування за сторонами горизонту.
Наша Земля - частина Всесвіту. Місяць і Сонце спричиняють на ній припливи і відпливи. Сонячне випромінювання та його зміни впливають на процеси в земній атмосфері й на життєдіяльність організмів. Механізми впливу різних космічних тіл на Землю також вивчає астрономія.
Зв’язок астрономії з іншими науками
Сучасна астрономія  тісно пов'язана з математикою і фізикою, біологією і хімією, географією, геологією і космонавтикою. Використовуючи досягнення інших наук, вона в свою чергу збагачує їх, стимулює розвиток, висуваючи перед ними все нові завдання.
Вивчаючи астрономію, слід звертати увагу на те, які відомості є достовірними фактами, а які — науковими припущеннями, що з часом можуть змінитися.

Небесна сфера
Небесна сфера - це уявна сфера як завгодно великого радіусу, в центрі якої знаходиться спостерігач.

Властивості небесної сфери:
-кутові вимірювання на сфері не залежать від її радіуса.
-центр небесної сфери вибирається довільно. Для кожного спостерігача - свій центр, а спостерігачів може бути багато.
-На небесну сферу проектуються зірки, Світила (Сонце і Місяць), і планети.

Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Еволюція зір» (варіант 8)

text:
Еволюція зір
Еволю́ція зір — зміна фізичних характеристик, хімічного складу та внутрішньої будови зорі із часом.
Еволюція зорі класу G на прикладі Сонця
Протозоря
Структура протозорі:1. Оптично прозора газова оболонка у вільному падінні.2. Несправжня фотосфера, що випромінює переважно в інфрачервоному діапазоні.3. Непрозора пилогазова оболонка («кокон»).4. Фронт ударної хвилі.5. Гідростатично рівноважне ядро.
Еволюція зорі починається з гравітаційного колапсу молекулярної хмари міжзоряного газу. Типова молекулярна хмара має розмір приблизно 100 світлових років у поперечнику і масу в 6×106сонячних мас (M☉). У процесі гравітаційного колапсу хмара фрагментується на менші частки, кожна з яких стискається вже окремо. Тому зорі зазвичай народжуються групами. Під час колапсу потенційна енергія гравітаційної взаємодії молекул газу між собою перетворюється на тепло. Густина й тиск колапсуючого газу найшвидше зростають у центрі хмари. Утворюється ядро, яке називають протозорею.
Подальший розвиток подій залежить від маси протозорі.
	Коричневі карлики та субзоряні об'єкти
Якщо протозоря має масу менше 0,08 M☉, то температура в її надрах ніколи не досягне рівня, достатнього для початку термоядерної реакції перетворення гідрогену на гелій, але може можуть відбуватися термоядерні реакції за участі літію та дейтерію. Такий об'єкт називають коричневим карликом. Вони мають масу не менше 0,0125 M☉ (або 13 мас Юпітера. У менш масивних об'єктах умови для початку термоядерних реакцій не виникають. Вони визначаються як субкоричневі карлики, але якщо вони обертаються навколо іншої зорі, то класифікуються як планети.
Для протозір із масою більше 0,08 M☉ температура в ядрі врешті решт досягне 3×106K, необхідної для початку реакцій протон-протонного циклу. Стискання зорі може тривати ще деякий час і припиняється, коли виділення енергії внаслідок термоядерних реакцій повністю врівноважує витрати енергії на випромінювання. Протозоря стає повноцінною зорею та опиняється на головній послідовності.
Головна послідовність

Енергія, що виділяється в термоядерних реакціях, підтримує випромінювання зорі та високий тиск у її надрах, який врівноважує тяжіння. У зір із масою до 1,2 M☉ перетворення гідрогену на гелійвідбувається переважно шляхом протон-протонного циклу, у масивніших зір — шляхом вуглецево-азотного циклу. Світність та ефективна температура зорі на головній послідовності змінюється дуже мало. Це найтриваліша стадія еволюції — тривалість усіх подальших стадій становить лише 10% від часу перебування на головній послідовності. Час перебування зорі на головній послідовності визначається її масою й може бути наближено подано формулою:
Перебування зорі на головній послідовності закінчується утворенням у її надрах гелієвого ядра. Подальша доля зорі залежить від її маси. З погляду еволюції зорі поділяють на такі групи:
зорі малої маси:

зорі помірної маси:

масивні зорі:

Межа між зорями малої маси та зорями помірної маси визначається умовами, в яких розпочинаються термоядерні реакції за участі гелію: у зорях помірної маси потрійна гелієва реакція розвивається в невиродженому ядрі й відбувається спокійно; у зорях малої маси ця реакція розпочинається у виродженому ядрі та має характер теплового вибуху.
Межа між зорями помірної маси та масивними зорями визначається аналогічно за умовами початку реакцій у вуглецевому ядрі.
Еволюція зір після головної послідовності
Туманність Котяче Око —планетарна туманність, яка сформувалась після загибелі зірки, яка за масою була близькою до Сонця
Коли майже весь гідроген в ядрі перетворюється на гелій, термоядерні реакції сповільнюються, зменшується температура та, відповідно, тиск у ядрі. Гідростатична рівновага порушується й під дією сил тяжіння відбувається стискання ядра. Це призводить до зростання його густини та температури. У цей період структура зорі змінюється. Зовнішні шари розширюються, а температура поверхні зменшується, світність зорі зростає, вона перетворюється начервоного гіганта. Термоядерне горіння гідрогену продовжується в шарі на периферії ядра, а маса гелієвого ядра поступово зростає.
У зорях із масою меншою 0,5 M☉ умови для інших термоядерних реакцій ніколи не виникають. Після припинення термоядерних реакцій протон-протонного циклу такі зорі поступово остигатимуть, хоча тривалий час іще будуть слабко випромінювати в інфрачервоному й мікрохвильовому діапазоні.У зорях із масою від 0,5 до 2,25 до M☉ коли маса гелієвого ядра сягає 0,4—0,5 M☉, а температура в ньому становить приблизно 100 мільйонів К, починаєтьсяпотрійна альфа-реакція, в якій гелій перетворюється на карбон. Оскільки реакція відбувається у виродженому ядрі, вона набуває вибухового характеру.
	Зорі малої маси
У зір помірної маси після вичерпання Гідрогену в ядрі також розпочинається потрійна гелієва реакція, але на відміну від зір малої маси вона перебігає спокійно. Гелій в ядрі перетворюється на Карбон, водночас (завдяки реакціям вуглецево-азотного циклу) утворюється також деяка кількість Оксигену таНітрогену. Ці елементи накопичуються у виродженому ядрі зорі, яке поступово зростає. Врешті-решт температура та густина в такому ядрі досягають величин, коли розпочинаються реакції між ядрами карбону. Оскільки ці реакції розпочинаються у виродженому стані ядра, початок реакції матиме характер теплового вибуху.
Бурхливий початок реакції призводить до скидання оболонки, яка, крім Гідрогену й Гелію, містить значну кількість інших елементів (зокрема, Карбону, Нітрогену та Оксигену).
Після скидання оболонки зоря залишається без джерел термоядерної енергії й перетворюється на білого карлика.
Зорі помірної маси
Масивні зорі
Зорі з масою понад 8 сонячних після спалювання гелію залишаються досить масивними для початку в їх надрах подальших реакцій нуклеосинтезу: спочатку  — за участі карбону, потім кремнію, магнію і так далі, до заліза. Кожна нова реакція розпочинається в центрі зорі, а всі попередні продовжуються в зовнішній частині ядра, таким чином структура зорі стає багатошаровою (подібною до цибулини). Основна частина хімічних елементів до феруму, з яких складається Всесвіт, утворилися саме в результаті нуклеосинтезу в надрах зір. Залізо не може бути паливом для подальших ядерних реакцій (синтезу або розпаду), оскільки має найбільшу енергію зв'язку на один нуклон, усі ядерні реакції за участі заліза відбуваються з поглинанням енергії. Внаслідок цього масивна зоря накопичує залізне ядро. Щоправда, завдяки s- та p-процесам у невеликій кількості утворюються також ядра хімічних елементів, важчих заліза.
Коли температура й тиск усередині ядра досягають певного рівня, нейтрон стає стабільною часткою. Тиск виродженого електронного газу далі вже не зростає, оскільки вільні високоенергетичні електрони взаємодіють із протонами з утворенням нейтронів. Починається нейтронізація речовини в ядрі зорі. Це створює умови для гравітаційного колапсу, коли оболонка зорі падає на ядро. Енергія, що вивільняється внаслідок падіння зовнішньої оболонки на нейтронізоване ядро настільки велика, що зоря буквально вибухає. Такі події називають спалахом наднової. За короткий час під час спалаху наднової випромінюється стільки енергії, скільки її випромінюють усі зорі галактики разом узяті
Оболонкова структура масивної зорі на пізніх стадіях еволюції (зображення не в масштабі).
Зоряні залишки
Гравітаційний колапс зір масою 10-30 сонячних мас зупиняється, коли дається взнаки тиск вироджених нейтронів. Після спалаху наднової й розльоту оболонки від зорі залишається дуже щільний об'єкт розміром близько 15 км у діаметрі, який називають нейтронною зорею. Нейтронна зоря швидко обертається і має потужне магнітне поле, наслідок чого випромінює електромагнітні імпульси з частотою обертання; такі об'єкти спостерігають як пульсари. Якщо ж маса ядра зорі перевищує 30 сонячних мас, тиск вироджених нейтронів не в змозі зупинити гравітаційний колапс, що може призвести до утворення гіпотетичного об'єкта, якому дали назву чорна діра.
Презентацію виконала
Учениця 11-А класу
ЗОШ№32
Шавурська Марія


Презентація на тему «Прояви сонячної активності та їх вплив на Землю» (варіант 1)


title: Презентація на тему «Будова Всесвіту. Розподіл галактик. Квазари» (варіант 1)

text:
Будова Всесвіту. Розподіл галактик. Квазари
Голуб
Горовий
Даниленко
Міняйленко 11-А
План
1. Класифікація галактик у Всесвіті.
2. Закон Габбла.
3. Розподіл галактик у Всесвіті.
4.Квазари.
5. Висновок.
Класифікація галактик
Едвін Павелл Габбл - американський астроном; дослідник галактик, позагалактичних туманностей, сформулював закон Габбла, створив класифікацію галактик.
Еліптичні галактики  (Е)— це кулеподібні скупчення мільйонів зірок, які нагадують велетенські сферичні скупчення.
Спіральні галактики (S) — це величезні скупчення мільйонів зірок, більшість з яких зосереджено у плоскій формі диска, з яскравою сферичною опуклістю у центрі.
Галактична Перемичка
Вважається, що довжина галактичної перемички становить близько 27 000 світлових років. Вона складається переважно із червоних зірок, які вважають дуже старими.
Перемичку оточено кільцем, що має назву «Кільце у п'ять кілопарсеків».
Лінзоподібна галактика Веретено у сузір'ї Дракона.
Неправильна галактика (Ir) є галактикою з неправильними зовнішніми обрисами або з нерівномірним розподілом яскравості.
Закон Габбла

Закон Габбла

      Швидкість, з якою “тікають” від нас інші галактики, збільшується прямо пропорційно відстані до цих галактик:
V=Hr
       де  V – швидкість галактики, H – стала Габбла, r – відстань до галактики в мегапарсеках.
       За останніми вимірами H≈70 км/(с*Мпк) (тобто швидкість розлітання галактик збільшується на 70 км/с на кожний мільйон парсеків).
    Новий етап у переписі галактик – “Морфологічний каталог галактик” радянського дослідника Воронцова-Вельямінова.
Розподіл галактик у Всесвіті
Спостерігаючи гравітаційну взаємодію планет і зір, астрономи звернули увагу на своєрідну ієрархічну структуру руху космічних тіл:

Планети та їхні супутники
Зоряні скупчення
Галактики
Скупчення галактик
Наша Галактика й галактика М31 входять до Місцевої групи галактик.
Найбільші скупчення галактик спостерігаються у сузір'ях Діви та Волосся Вероніки.
Велика стіна – місце, де на відстані 500 млн св. років виявляється значне збільшення кількості галактик у порівнянні з іншими напрямками.
Окремі галактики взаємодіють між собою, навіть відбуваються їхні зіткнення, коли одна галактика поглинає іншу,— спостерігається своєрідний галактичний «канібалізм».
На останній, четвертій, ступені ієрархічної структури скупчення галактик майже не взаємодіють між собою, тому не виявлено якогось спільного центра, навколо якого могли б обертатися мільйони галактик.
Інсценування сцени поглинення нашої галактики галактикою Андромеди.
Ще однією характерною рисою розподілу галактик у просторі є те, що вони розміщені у Всесвіті у великому масштабі не хаотично, а утворюють дуже дивні структури, які нагадують величезні сітки з волокон. Ці волокна оточують гігантські, відносно пусті області — порожнечі.
Квазари
Кваза́ри (англ. quasars, скор. від англ. quasi-stellar radio source — квазізоряне радіоджерело) — позагалактичні об'єкти, які мають зореподібні зображення і сильні емісійні лінії з великим червоним зміщенням у спектрі.
Квазари виявлені в 1963 як джерела радіовипромінювання. Згодом було виявлено квазаги, які за оптичними характеристиками не відрізняються від квазарів, проте не мають радіовипромінювання. Сьогодні обидва типи об'єктів називають квазарами:
перші — радіоголосними (або радіоактивними)
другі — радіотихими (або радіоспокійними). Радіоголосні квазари становлять декілька відсотків від загальної кількості квазарів.

Квазари мають найвищі світності серед усіх об'єктів Всесвіту.

Квазари належать до галактик з активними ядрами. Більшість з них пов'язані зі спіральними галактиками. За природою квазари, напевне, близькі до галактик сепфертівських, до яких вони примикають з боку високих світностей.

На початку ХХІ ст. встановлено, що квазари — це галактики, які мають в центрі надмасивні чорні дірки.
Спектри квазарів мають значні червоні зміщення, що є результатом розширення Всесвіту.
Із закону Хаббла виходить, що квазари розташовані від нас на дуже великих відстаннях, тому ми їх бачимо у далекому минулому.
Найяскравіші квазари випромінюють енергію більшу ніж один трильйон сонць. Таке випромінювання розподілено у спектрі майже рівномірно.
 Деякі квазари також є потужними джерелами γ-променів та радіовипромінювання.
Оскільки властивості квазарів є близькими до властивостей всіх активних галактик, то їхнє випромінювання можна порівняти з малими активними галактиками, в яких є супермасивні чорні діри. Щоб створити  типову для квазара яскравість, супермасивній чорній дірі потрібно поглинати матерію зі швидкістю 10 зірок за рік. Найяскравіші відомі квазари поглинають матерію об'ємом 1000 сонячних мас щороку. Найбільше споживання речовини за оцінками сягає до 600 мас Землі за годину.
Квазари «вмикаються» і «вимикаються» в залежності від свого оточення — чорні діри поглинають навколишній газ і пил за відносно короткий проміжок часу, значно менший за вік Всесвіту, після завершення цього квазар стає звичайною галактикою.
Квазари дають інформацію про ранній період Всесвіту — кінець реіонізації. Спектри найвіддаленіших квазарів містять абсорбційні лінії, які свідчать про те, що середовище у ці часи було заповнене нейтральним газом.
Висновок
Галактики поділяють на еліптичні Е, спіральні S та неправильні Іr.
Згідно із законом Габбла, швидкість, з якою “тікають” від нас інші галактики, збільшується прямо пропорційно відстані до цих галактик.
Ми живемо у Всесвіті, який розширюється у безмежному просторі.
Найбільші скупчення галактик спостерігаються у сузір'ях Діви та Волосся Вероніки.
Галактики теж утворюють окремі скупчення, які розміщені у великому масштабі не хаотично, а утворюють структури.
Квазари знаходяться на великій відстані від Землі, мають швидкість віддалення близьку до світлової і найвищі світності серед усіх об'єктів Всесвіту.


Презентація на тему «Види ракет»


title: Презентація на тему «Еволюція зір» (варіант 9)

text:
Еволюція зір

Еволюція зір
Хмара міжзоряного газу з протозорями
Коричневий карлик
Субкоричневий карлик
Головна послідовність
Планетарна туманність
Білий карлик
Наднова
Нейтронна зоря
Чорна діра
Утворення
Газова хмара
Утворення ядра
Протозоря
Структура протозорі:

1. Оптично прозора газова оболонка у вільному падінні.
2. Несправжня фотосфера, що випромінює переважно в інфрачервоному діапазоні.
3. Непрозора пилогазова оболонка («кокон»).
4. Фронт ударної хвилі.
5. Гідростатично рівноважне ядро.
Коричневий карлик
Субкоричневий карлик
    Такі космічні тіла ми спостерігаємо і в нашій сонячній системі - Юпітер, Сатурн, Нептун.
Головна послідовність
Світність та ефективна температура зорі на головній послідовності змінюється дуже мало. Це найтриваліша стадія еволюції. Час перебування зорі на головній послідовності визначається її масою й може бути наближено подано формулою:
Початок термоядерних реакцій
Вік Сонця
Червоний гігант
Головна послідовність
Перебування зорі на головній послідовності закінчується утворенням у її надрах гелієвого ядра. Подальша доля зорі залежить від її маси. З погляду еволюції зорі поділяють на такі групи:
Зорі малої маси
Червоний гігант

    Коли весь гідроген перетворюється на гелій, термоядерні реакції сповільнюються, зменшується температура та тиск у ядрі. Відбувається стискання ядра, його густина та температура підвищуються. Зовнішні шари розширюються, а температура поверхні зменшується, світність зорі зростає, вона перетворюється на червоного гіганта.
Планетарна туманність
    Згодом Гелій в ядрі перетворюється на Карбон, водночас утворюється також деяка кількість Оксигену та Нітрогену. Ці елементи накопичуються у виродженому ядрі зорі, яке поступово зростає. Врешті-решт температура та густина в такому ядрі досягають величин, коли розпочинаються реакції між ядрами карбону.
Бурхливий початок реакції призводить до скидання оболонки, яка, крім Гідрогену й Гелію, містить значну кількість інших елементів
Білий карлик
    Після скидання оболонки зоря залишається без джерел термоядерної енергії й перетворюється на білого карлика.
Масивні зорі
    Такі зорі залишаються досить масивними для початку в їх надрах подальших реакцій нуклеосинтезу. Кожна нова реакція розпочинається в центрі зорі, а всі попередні продовжуються в зовнішній частині ядра, таким чином структура зорі стає багатошаровою.
    Коли температура й тиск усередині ядра досягають певного рівня, з протонів і електронів починають утворюватися нейтрони.
Наднова
    Починається нейтронізація речовини в ядрі зорі. Це створює умови для гравітаційного колапсу, коли оболонка зорі падає на ядро. Енергія, що вивільняється внаслідок падіння зовнішньої оболонки на нейтронізоване ядро настільки велика, що зоря буквально вибухає. Такі події називають спалахом наднової.
Нейтронна зоря
     Гравітаційний колапс зір масою 10-30 сонячних мас зупиняється, коли дається взнаки тиск вироджених нейтронів. Після спалаху наднової й розльоту оболонки від зорі залишається дуже щільний об'єкт розміром близько 15 км у діаметрі, який називають нейтронною зорею.

     Якщо нейтронна зоря має сильне магнітне поле, вузькоспрямоване випромінювання та обертається, її називають пульсаром.
Чорна діра
     Якщо ж маса ядра зорі перевищує 30 сонячних мас, тиск вироджених нейтронів не в змозі зупинити гравітаційний колапс, що може призвести до утворення гіпотетичного об'єкта, якому дали назву чорна діра.
Зміст
1. Еволюція зір

2. Утворення
3. Коричневий та субкоричневий карлики
4. Головна послідовність
5. Зорі малої маси
6. Масивні зорі

Автор:
Богдан Гарбуз


Презентація на тему «Подвійні зорі» (варіант 5)


title: Презентація на тему «Юпитер»

text:
Юпитер

•Юпитер представляет собой гигантский газовый шар, диаметр которого в десять раз превышает диаметр Земли, составляя одну десятую диаметра Солнца, а масса равна 0,1% массы Солнца.

•Химический состав Юпитера (по числу молекул) очень близок к составу Солнца: 89% водорода (находящегося на Юпитере в молекулярной форме) и 10% гелия (в «солнечной» пропорции 3,4 : 1).

•Также химический состав Юпитера включает водяной пар, метан и аммиак.

~86% Водород (H2)
~13% Гелий (He)
0.1% Метан (CH4)
0.1% Водяной пар
0.02% Аммиак (NH3)
0.0002% Этан (C2H6)
Атмосфера
Одно из атмосферных явлений – Большое Красное Пятно – устойчивый вихрь в атмосфере Юпитера, наблюдается уже более 340 лет в 22 южнее экватора. Оно медленно перемещается, делая за сто лет примерно 3 оборота. Размеры: 24–40,000х12–14,000 км. О природе этого исполинского вихревого смерча пока мало что известно. Но предполагают, что он может существовать в атмосфере планеты тысячи лет.

Магнитосфера
•Юпитер обладает обширной магнитосферой, которая подобна земной, но увеличена примерно в 100 раз. Закручивание электронов вокруг силовых линий порождает радиоизлучение, причем задержанные около планеты электроны дают синхротронное излучение в диапазоне дециметровых волн.

•Декаметровое излучение, наблюдаемое только от некоторых областей планеты, связано с взаимодействием ионосферы Юпитера со спутником Ио, орбита которого проходит внутри огромного плазменного тора. Это взаимодействие порождает также полярные сияния.

•18 декабря 2000 года с орбитального телескопа "Chandra" в полярных районах верхних слоев атмосферы Юпитера в течение 10 часов наблюдался пульсирующий источник рентгеновского  лучения. Он вспыхивал каждые 45 минут. Никакие из существующих ныне теорий не могут объяснить ни природу возникновения излучения, ни его пульсирующий характер.

Спутники Юпитера

Ио
Ганимед
Европа
Каллисто
Спасибо
за внимание!


title: Презентація на тему «Famous Scientists And Inventors»

text:
Kuzmenko Halyna  Form 11
Presentation:
Famous Scientists And Inventors
Famous scientist of physics and chemistry (1867-1934)

Maria Sklodowska
Maria Sklodowska was born in Warsaw,of Poland,on 7 November 1867,the fifth and youngest child of well-known teachers Bronislawa and Wladyslaw  Sklodowski . Maria´s older siblings were  Zofia (born 1862), Jozef (1863) , Bronislawa (1865) and Helena(1866).  She was  one of the first woman scientist to win worldwide fame , and indeed , one of the great scientist . She had  degrees  in mathematics and physics .

She studied at Warsaw’s clandestine Floating University and began her practical scientific training in Warsaw. In 1891 she studied in Paris, where she earned her higher degrees  and conducted her subsequent scientific work.     Her achievements included a theory of radioactivity, techniques for isolating radioactive isotopes , and the discovery of two elements , polonium and radium. She founded the Cure Institutes in Paris and Warsaw.
Wladyslaw Skladowski with daughters (from left)Maria,Bronislawa,Helena,1890

She won of two Nobel Prizes, for Physics in 1903 and for Chemistry in 1911,she performed ploneering studies with radium and polonium and contributed profondly to the understending of radioactivity.

Pierre Curie was her husband. He was a instructor at the School of Physics and Chemistry. On 19 April 1906 Pierre was killed in a street accident.                      Maria Curie visited Poland for the last time on the spring of 1934, Curie died.

Famous scientist and founder of practical cosmonautics                                                                                (1906-1966)

S. P. Korol’ov

Academician S.P. Korol’ov is a famous scientist and founder of practical cosmonautics. He was the chief constructor of the first Earth sputniks and space-ships.                                    Korol’ov  was born in 1906 in the small Ukrainian town of Zhitomyr into a family of teachers. He spend his childhood with his grendparents  in the town of Nezhyn where he studied at home with a teacher.

In 1925 Korol’ov entered the Kyiv Politechnical Institute where he studied aviation and mathematics, but in the evening he had to work at the post-office and he played very small roles in films . After two years in Kyiv Korol’ov come to Moscow. At the Moscow Higher Technical School he learned about Tsiolkovskyi’s ideas on space travel and about his rocket.In 1930 Serhii Pavlovych graduated from the Moscow Higher Techical School and become an aviation engineer.

On October 4, 1957 the first man-made sputnik of the Earth was launched into space. It was the result of thirty years hard work and Chief Constructor was Korol’ov. For hes brilliant work in the name of science and progress he was awarded two Gold Stars of the Hero of Socialist labour.                 S.P. Korol’ov died in 1966.

Famous scientist of physics                      (1879-1955)

Albert Einstein

Albert Einstein was born in Ulm , Germany. He was an unusual child. He seemed to be very slow and dreamy and his parents were worried about him. He started to talk later then most children did. As a schoolboy , he thought a long time before answering questions. But he was far from being stupid. He learned mathematics and loved to use it in thinking about science. He studied physics in Switzerland where he got his first job. In his spare time, he wrote out some of his original ideas on physics. In 1905 he  published an article on his special theory of relativity.         In 1914 Einstein moved to Germany. He got a teaching job at the Royal Prussian Academy of Sciences.                                         In 1921 he got the Nobel Prize in physics.                                          In 1955, he died.
hildren
Famous scientist of biology    (1802-1882)

Charles Darwin
About 120 years ago Charles Darwin published his famous book “On the Origin of Species”. In this book Darwin put forward his idea that  species of animals and plants develop under the influence of the environment. At that time this idea met with strong opposition. Even today some people do not accept evolution as the major factor of formation of plants, animals- and even mankind.

 FaMOUS  INVENTOR OF THE ELECTRIC WELDING(1870-1953)

Eugene Paton
Eugene Paton was born in the family of Russian Consul in Nice, France in 1870. He was a graduate of Dresden Polytechnic Institute, Germany. But when he came back to Petersburg as a famous engineer, he suddenly changed his mind as to his occupation. He became a student of Petersburg University being a famous engineer and having the project of the Dresden railway station to his credit.                           In a year , he passed all the exams and got a degree of a railway engineer. Paton was the first to found the Soviet school of bridge-building. He was awarded the title of the Honourable member of the Ukrainian Academy of Sciences. He decided to change his profession when he was 60. He became the founder of the first institute of the electric welding in the world. When he was 80, he headed the design and construction of the first boltless bridge in Kyiv. The bridge is 1150 metres long and is called after Paton.


title: Презентація на тему «Наша спутница Луна»

text:
1-2
3,123*02:59.39
3-4
2,962*23:02.13
5-6
2,792*18:54.54
7-8
1,401*09:30.29
9-10
1,311*07:31.12
11-12
0,9021:36.21


title: Презентація на тему «Малі тіла Сонячної системи» (варіант 8)

text:
Малі тіла сонячної системи
Підготували учениці 11А класуБорисюк Каріна, Волос Інна, Горбатюк Анастасія

Малі тіла сонячної системи
Малі тіла Сонячної системи — астрономічні об'єкти Сонячної системи менші за планети.
      Малі тіла сонячної системи           космічне сміття

астероїди  комети  метеороїди  міжпланетний пил

Астероїди
Астеро́їд, або мала́ плане́та,  — невелике небесне тіло діаметром від 50 м до 544 км,що складається зі скельних порід або заліза та нікелю, а також має орбіту навколо Сонця.

Термін астероїд було введено Вільямом Гершелем, оскільки перші виявлені астероїди виглядали на небі, як зірки (або точки), на відміну від планет, які під час спостереження у телескоп виглядають дисками. Водночас астероїди, на відміну від зір, рухалися. Точне визначення терміна «астероїд» досі не встановлено.

Астероїди
Найвідоміші астероїди: Паллада, Юнона, Веста, Ероc, Амур, Гідальго, Ікар.
Церера – перший і найкрупніший із виявлених астероїдів. Завбільшки з Ірландію.
Найяскравіший Астероїд – Веста, єдиний астероїд, видимий неозброєним оком.

Астероїд Веста. Знімок космічного телескопа Хаббл.
Астероїди
 Опис основних сімей астероїдів
Головний пояс астероїдів, греки, троянці та гільди
Астероїди. Дослідження.
Перші детальні фотографії схожих на астероїди об'єктів було отримано 1971 року Марінером 9. Марінер зробив фото двох супутників Марса — Фобоса й Деймоса, які, імовірно, є астероїдами, захопленими полем тяжіння планети. На зображеннях видно нерівну, схожу на картоплину, форму, властиву більшості астероїдів.
Першим справжнім астероїдом, сфотографованим 1991 року зблизька, стала 951 Гаспра. Фотографії було зроблено космічним апаратом Галілео, який на той час пролітав поряд з астероїдом на шляху до Юпітера. Галілео сфотографував також 243 Іду з її супутником Дактилем.

Обертання астероїда 951 Гаспра.
Астероїди. Характеристика
Об'єкти поясу астероїдів дуже різні за розмірами, від 544 км у діаметрі, як Палада, до 10 м. Кілька найбільших мають близьку до сферичної форму, вони дуже схожі на мініатюрні планети. Така форма пояснюється тим, що речовина, з якої вони утворені, переплавилася після утворенняВони мають сформоване внутрішнє ядро та зовнішню кору. Однак більшість астероїдів невеликі і мають неправильну форму.

Порівняльні розміри Вести, Церери та Місяця.
Метеороїд
Метеоро́їд або метео́рне ті́ло — порівняно невелике тверде небесне тіло, що рухається у міжпланетному просторі
Видимий слід метеороїда, який увійшов у атмосферу Землі, називається метеором, а метеороїд, що впав на поверхню Землі — метеоритом.

Метеор
Метеор (грец. "небесний"), "зорепад" - явище, що виникає при згорянні в атмосфері Землі дрібних метеорних тіл (наприклад, уламків комет чи астероїдів). Аналогічне явище більшої інтенсивності (яскравіше -4 зоряної величини) називається болідом. Давня назва - "літавець".
Перші документальні відомості про метеори виявлено у давньоєгипетському папірусі, який зберігається в Ермітажі.
Розрізняють спорадичні метеори та потокові — метеорні дощі

Метеорний потік
Метеорити
Метеори́т (від грец.«підвішений у повітрі») — тверде тіло небесного походження, що впало на поверхню Землі з космосу.
Вважають, що за добу падає 5-6 тонн метеоритів, або 2 000 тонн на рік. Крім того, за добу на земну поверхню падає від 300 до 20 000 тонн метеоритного пилу. Найбільший зі знайдених метеоритів — Гоба, маса якого (за оцінками, оскільки метеорит ніколи не зважувався) сягала майже 90 тонн.

Найбільший зі знайдених метеоритів - Гоба
Метеорит Вілламетт
Метеорити
Основними компонентами метеоритної речовини є залізо-магнезіальні силікати й нікелисте залізо.

Метеорити. Кам`яні
Хондрити названо так через наявність незвичайних включень сферичної або еліптичної форми — хондр — яких не виявлено в земних породах. Розмір хондр зазвичай становить близько міліметра, хоча буває і декілька міліметрів.
Група кам'яних метеоритів (близько 10%) — ахондрити. Ахондрити становлять ряд від майже мономінеральних олівінових або піроксенових порід до об'єктів, подібних за структурою й хімічним складом із земними й місячними базальтами. Вони бідні залізом і сидерофільними домішковими елементами, у них дещо різний вміст Fe, Mg й Ca. Здебільшого ці метеорити схожі на вивержені породи Землі та Місяця, що пройшли магматичну диференціацію.
Метеорити. Залізні.
Залізні метеорити майже цілком складаються з нікелистого заліза з невеликими домішками фосфору та кобальту, можуть містити невеликі кількості мінералів у вигляді включень.Нікелисте залізо (FeNi) — це твердий розчин нікелю в залізі.
Метеорити.Залізо-кам`яні
Залізо-кам'яні метеорити поділяють на два типи, що розрізняються хімічними й структурними властивостями: паласити та мезосидерити. Паласитами називають ті метеорити, силікати яких складаються із кристалів магнезіального олівіну або їхніх уламків, укладених у суцільній матриці з нікелистого заліза. Мезосидеритами називають залізо-кам'яні метеорити, силікати яких являють собою в основному перекристалізовані суміші з різних силікатів, що входять також до складу металу.
Тунгуський метеорит
Приблизне місце події
Тунгуський метеорит
Тунгу́ський метеори́т — великий метеорит, що впав 30 червня 1908 року в районі басейну річки Підкам'яна Тунгуска (Росія, Сибір).
За свідченнями 30 червня 1908 року о 7 годині 14,5±0,8 хвилин за місцевим часом (0 год 14,5 хв за Грінвічем) над басейном Єнісею з південного сходу на північний захід пролетіла велика вогняна куля. Політ завершився вибухом на висоті 7—10 км над незаселенним районом тайги. Потужність вибуху оцінюється у 10—20 мегатон[1], що відповідає енергії найпотужніших водневих бомб.
В результаті вибуху було повалено дерева на території понад 22 000 км², вибито вікна в будівлях у радіусі кількох сотень кілометрів від епіцентру вибуху. На нічному небі над територією від Атлантики до центрального Сибіру спостерігалось інтенсивне світіння хмар.
Тунгуський метеорит
На місці події не було виявлено кратерів чи значних залишків метеорита. Не було виявлено ніяких слідів радіоактивного забруднення. Однак подальший аналіз частинок на місці падіння (у торфі) виявив дрібні оплавлені кульки силікатів та магнетиту з підвищеним вмістом алюмінію, брому, цезію, кобальту та іридію[2]. Останній є звичайним для метеоритів, але дуже рідко трапляється на поверхні Землі.
          Альтернативні версії
Куля, що її бачили очевидці, є антиматерією. Під час зіткнення з Землею відбувся процес анігіляції, внаслідок якої стався вибух.
Досліди сербського вченого Ніколи Тесли.
Земля зіткнулася з невеликою чорною дірою.

Комети
Коме́та — мале тіло Сонячної системи, яке обертається навколо Сонця і має так звану кому (атмосферу) і/або хвіст. Кома і хвіст комети — це наслідки випаровування ядра комети під дією сонячного випромінювання. Ядро являє собою малу планету, що складається з каменю, пилу і криги.

Комета Гейла — Боппа. Спостереження 29 березня 1997 року у Пазині, Хорватія.

Комети
Як правило, комети складаються з «голови» — невеликого яскравого згустку-ядра, що оточена світлою туманною оболонкою (комою), яка складається з газу та пилу.
У комет з наближенням до Сонця утворюється «хвіст» — слабка світна смуга, що у результаті дії сонячного вітру найчастіше спрямована у протилежну від Сонця сторону.
Видимий хвіст може складатися з двох частин: газового і пилового
Хвости комет розрізняються завдовжки і формою. У деяких комет вони тягнуться через все небо. Наприклад, хвіст комети, що з'явилася в 1944 році, був завдовжки 20 млн км. А комета C/1680 V1 мала хвіст, що протягнувся на 240 млн км. Також були зафіксовані випадки відділення хвоста від комети.
Комети
Маси комет приблизно в мільярд разів менше маси Землі (5,9737×1024 кг), щільність речовини хвостів комет наближається до нуля. Хвости «небесних гостей» майже не впливають на планети Сонячної системи. У травні 1910 Земля проходила крізь хвіст комети Галлея, ніяких пов'язаних з цім змін на планеті та в русі планети не відмічено.
Маси комет приблизно в мільярд разів менше маси Землі (5,9737×1024 кг), щільність речовини хвостів комет наближається до нуля. Хвости «небесних гостей» майже не впливають на планети Сонячної системи. У травні 1910 Земля проходила крізь хвіст комети Галлея, ніяких пов'язаних з цім змін на планеті та в русі планети не відмічено.
Зіткнення великої комети з планетою призводить до великомасштабних наслідків в атмосфері, магнітосфері, кліматі останньої. Гарним і досить якісно дослідженим прикладом такого зіткнення було зіткнення уламків комети Шумейкер-Леві 9 з Юпітером в липні 1994 року. Ця комета підійшла занадто близько до Юпітера й була попросту розірвана його гравітаційним полем на 23 фрагмента розміром до 2 км. Ці уламки, розтягнувшись в одну лінію 1,1 млн км (це втроє більше, ніж від Землі до Місяця), продовжували свій політ назустріч Юпітерові, поки не зіштовхнулися з ним. Цілий тиждень, з 16 по 22 липня 1994 року, тривав кометопад. Один за одним відбувалися гігантські спалахи, коли черговий уламок комети входив в атмосферу Юпітера з гігантською швидкістю 64 км/с (230 тисяч км/год). У процесі падіння порушення в структурі радіаційних поясів навколо планети досягли такого ступеня, що над Юпітером з'явилося дуже інтенсивне полярне сяйво.

Використані джерела
http://uk.wikipedia.org/wiki/
http://space.vn.ua/son_sys/Comet.html
http://shkolyar.in.ua/wiki/asteroidy
http://www.lnu.edu.ua/faculty/geology/
www.ng.ru/science/


title: Презентація на тему «Робота з екології на тему: «Колонізація космосу»»

text:
   Робота з екології на тему:     «Колонізація космосу»
Роботу виконала:
учениця 11-А класу
ЗОСШ №256 м. Києва
Лавриненко І. О.
Керівник роботи:
Рудящий М. І.
   Колонізація космосу — гіпотетичне створення
автономних людських поселень поза Землею.
   Дослідники цієї проблеми вважають, що на Місяці
 і найближчих до Землі планетах достатньо ресурсів для створення такого поселення. Сонячна енергія там наявна у значних обсягах. Досягнень сучасної науки цілком достатньо для початку колонізації, але необхідно чимало інженерної роботи.
                                Засоби:
Життєзабезпечення:
   Для постійного перебування людини поза Землею поселення має підтримувати параметри навколишнього середовища в придатних для життя межах, тобто створювати так званий гомеостаз. Також у ньому має існувати безліч видів тварин, мікроорганізмів і рослин.
   Може бути кілька видів взаємодії між позаземним навколишнім середовищем і середовищем людського поселення:
       Людське поселення повністю ізольоване від навколишнього середовища (штучна біосфера).
       Зміна навколишнього середовища до стану, придатного для життя земних організмів (терраформування).
       Зміна земних організмів і пристосування їх до нового середовища.
Також можливі комбінації перерахованих варіантів. Але не можна забувати і про гравітацію, оскільки при відсутності земного тяжіння тіло людини дуже швидко зношується (переважно дуже швидко атрофуються м'язи, органи і серцева тканина — серцевий м'яз)

Самозабезпечення:
  Самозабезпечення — необов'язковий атрибут позаземного поселення, але воно може бути кінцевою метою колонізації космосу, тому що дозволить значно прискорити зростання колонії і набагато зменшить її залежність від Землі. Проміжними етапами можуть бути колонії, які вимагають тільки інформації з Землі (наукової, інженерної тощо) і колонії, які вимагають періодичних постачань з Землі деяких видів продукції (електроніки, медикаментів тощо).
Створення самозабезпечуваних колоній може в перспективі призвести до появи незалежних / ворожих Землі колоній.
Чисельність населення:
  У 2002 році антрополог Джон Мур припустив, що поселення чисельністю 150–200 осіб зможе нормально існувати 6-8 поколінь (близько 200 років).
Розташування колонії:
      Найкраще розташування колонії є одним з основних предметів суперечки прихильників космічної колонізації.
      Колонії можуть розташовуватися в таких місцях:
  Планета, екзопланета, супутник планети або астероїд;
  Орбіта навколо Землі, Сонця або іншого космічного тіла;
  Точка Лагранжа. (Точки Лагранжа - (менш відомі як точки лібрації (від лат. libro — коливання або стаціонарні точки)) — 5 точок в орбітальній конфігурації, де тіло з незначною масою, що зазнає тільки гравітаційного впливу двох взаємопов'язаних масивних тіл, буде перебувати у незмінній позиції щодо них. Локальний розв'язок задачі трьох тіл.)
Планети, супутники і астероїди.
Марс. Марс розглядається одним з найбільш ймовірних кандидатів як місце першого позаземного поселення. Його загальна площа приблизно дорівнює площі земного суходолу. На Марсі є запаси води, а також присутній вуглець (у вигляді двоокису вуглецю в атмосфері). Ймовірно, Марс піддавався тим самим геологічним і гідрологічним процесам що і Земля, і може містити запаси мінеральних руд (хоча це не доведено). Наявного обладнання було б достатньо, щоб отримувати необхідні для життя ресурси (воду, кисень тощо) з марсіанського ґрунту та атмосфери.
Атмосфера Марса досить тонка (всього 800 Па, або близько 0,8% земного тиску на рівні моря), а клімат холодніше. Сила тяжіння на Марсі становить близько третини земної. Обговорюється можливість терраформування Марса щоб зробити всю або частину його поверхні придатною для життя.
Венера.
Привабливість освоєння:
 Венера — сестра-близнюк нашої планети: діаметр Венери 12104 км (95 % діаметра Землі), маса 4,87×1024 кг (81,5 % маси Землі), прискорення сили ваги 8,9 м/с² (91 % земної сили ваги). Венера є найближчою до нас планетою сонячної системи. На Венеру потрапляє багато сонячної енергії, яку потенційно можна використовувати для тераформування (зміна кліматичних умов планети, супутника чи іншого космічного тіла для приведення атмосфери, температури та екологічних умов до стану, придатного для проживання земних рослин і тварин. Сьогодні ця задача становить лише теоретичний інтерес, але в майбутньому може розвинутися і на практиці.).
Труднощі освоєння й тераформування:
На Венері дуже спекотно — середня температура на поверхні +467 °C (спекотніше, ніж на Меркурії). Тиск на поверхні Венери 93 атмосфери. Атмосфера Венери складається на 97 % з CO2. На Венері практично немає води, тому її необхідно доставляти туди штучним способом. Наприклад, з комет або астероїдів, або знайти спосіб синтезу води (наприклад, з атмосферного CO2 і водню).
Венера обертається у зворотний бік у порівнянні із Землею й іншими планетами Сонячної системи, нахил осі обертання до площини орбіти становить 178°. Через таку незвичайну комбінацію напрямків і періодів обертання й обігу навколо Сонця зміна дня й ночі на Венері відбувається за 117 земних діб, тому день і ніч тривають по 58,5 діб.

Зображення колонізації Місяця
Екзопланета.
Перевагою колонізації екзопланети є можливість вибрати поверхню з близькими кліматичними характеристиками до Землі, у так званій зоні придатній для життя. Це дозволить створювати колонію без штучного гомеостазу.
Недоліком є колосальна відстань до відомих нині екзопланет з близькими до Землі характеристиками.
Астероїди.
Перевага невеликих астероїдів в тому, що вони можуть кілька разів за десятиліття проходити досить близько від Землі. В інтервалах між цими проходами астероїд може віддалятися на 350 млн км від Сонця (афелій) і до 500 млн км від Землі.
Але у дрібних астероїдів є і недоліки. По-перше, це дуже маленька гравітація, а по-друге, завжди буде небезпека зіткнення астероїда з яким-небудь масивним небесним тілом.
Супутники Юпітера.
Три супутника Юпітера — Європа, Ганімед і Каллісто — є основними кандидатами для колонізації космосу в межах Сонячної системи поряд з Марсом, Венерою, Місяцем,Меркурієм і поясом астероїдів.
Європа. Основна складність у колонізації Європи полягає сильному радіаційному поясі Юпітера. Людина без скафандра на поверхні Європи отримала б смертельну дозу радіації менше ніж за 10 хв. Вважається, що під льодовою поверхнею супутника існує океан. Життя в ньому може бути більш захищене від радіації.
Ганімед — найбільший супутник у Сонячній системі і, крім того, єдиний супутник Юпітера, який має магнітосферу, яка захистить колонізаторів від згубної дії радіації.
Каллісто. За оцінками НАСА, Каллісто може стати першим колонізованим супутником Юпітера. Каллісто геологічно дуже стабільний і знаходиться поза зоною дії радіаційного поясу Юпітера. Цей супутник може стати центром подальших досліджень околиць Юпітера, зокрема, Європи.
Орбітальні колонії.
Орбітальні колонії — конструкції, які по суті є збільшеними в розмірах і удосконаленими орбітальними станціям.

Космічне поселення
Космічне поселення - космічна станція призначена для постійного проживання, а не в якості простої лабораторії або іншого подібного об'єкта. Жодного космічного поселення досі не побудовано, однак існує велика кількість проектів різного ступеня реалістичності, створених інженерами та письменниками-фантастами.
Необхідність великих об'єктів на орбітах планет не викликає сумнівів. Природно, що вони повинні виконувати різні функції і, відповідно, мати різні види і розміри.
Проблеми:
Космічному поселенню необхідно вирішити ряд проблем для підтримки нормального життя людей:
 Початкові капітальні витрати
 Внутрішні системи життєзабезпечення
 Створення штучної сили тяжіння
 Захист від ворожих зовнішніх умов:
Від радіації
Забезпечення тепла
Від сторонніх об'єктів
 Транспорт і маневрування
Орбітальна підтримка станції
 Мобільність самої станції
 Психологічні проблеми
 Фізіологічні проблеми

Стенфордський тор
Стенфордський тор — проект космічного поселення (великий космічної станції, т. зв. «Просторового середовища») у формі тора (бублика), здатного вмістити від 10 до 140 тис. постійно проживаючих людей.
Стенфордський тор було запропоновано протягом літа 1975 НАСА студентами Стенфордського університету з метою осмислити проект майбутніх космічних колоній. Пізніше Джерард О'Ніл представив свій Острів Один або Сферу Бернала, як альтернативу тору. «Стенфордський тор», тільки у більш детальній версії, що являє собою концепцію кільцеподібної обертової космічної станції, був представлений Вернером фон Брауном (або Вернеру фон Брауну) .
Він являє собою тор діаметром близько 1,8 кілометра (для проживання 10 000 чоловік, як описувалося в роботі 1975 року) і обертається навколо своєї осі (1 оберт на хвилину), створюючи штучну гравітацію в 0 , 9 — 1 g у внутрішній частині зовнішнього кільця за рахунок відцентрової сили.
Сонячне світло надходить всередину через систему дзеркал. Кільце з'єднується з маточиною через «спиці», що є коридорами для руху людей і вантажів з осі і назад. Нарешті, маточина на обертовій осі станції відчуває найменшу штучну гравітацію і найкраще підходить для стикувального вузла для прийому космічних кораблів. Невагомість створюється в нерухомому модулі, пристикованому до осі станції.
Внутрішній простір тора є житловим, воно досить велике для створення штучної екосистеми, природного оточення і всередині подібно довгою вузькою льодовикової долині, чиї кінці, в кінцевому рахунку, вигинаються вгору, щоб сформувати коло. Населення живе тут в умовах, подібних густонаселеному передмісті, причому, всередині кільця є відділення для заняття сільським господарством і житлова частина.
Вигляд Стенфордського тора
Зовнішній вигляд стенфордського тора. Центр підстави — нерухоме сонячне дзеркало, яке відбиває сонячне світло на обертове кільце з вторинних дзеркал навколо центру
Зовнішній вигляд Стенфордського тора в частковому розрізі.
Сфера Бернала
Сфера Бернала - це тип орбітальної станції і космічного поселення, під назвою «просторова середа», призначена для постійного проживання людей, вперше була розроблена в 1929 у Джоном Десм здатну вмістити ондом Берналом. Оригінальний проект Бернала являв собою сферу діаметром 1,6 км (1миля), 20 - 30 тис. чоловік і наповнену повітрям.
Острів I
У серії проектних робіт, розглянутих у 1975 і 1976 роках Стенфордським університетом, з метою вивчення проектів майбутніх космічних колоній, Джерард Кітчен О'Нейл запропонував Острів Один, модифіковану Сферу Бернала, діаметром всього лише 500 метрів і оберертом зі швидкістю 1,9 обороту в хвилину, виробляючи подібну земній штучну гравітацію в районі екватора сфери. У результаті внутрішній ландшафт сфери походив би на велику долину, що проходить по екватору сфери. Острів Один буде забезпечувати життя і відпочинок космічному населенню, в середньому, тисячі чоловік зі спеціальним відділенням, призначеним для заняття сільським господарством. Сонячне світло проникало б в середину сфери через мережу зовнішніх дзеркал і прямувало через велике вікно на полюсі сфери. Форма сфери була визнана оптимальною для стримування внутрішнього тиску і відбиття сонячної радіації.
Острів II
О'Нейл придумав і наступне покоління даних космічних станцій як поліпшену версію Острова Один. Острів Два буде приблизно 1800 метрів в діаметрі, сприятлива для життя екваторіальна окружність складе 6,5 кілометрів (4 милі). При таких розмірах це середовище може бути комфортабельним будинком приблизно для 140 000 чоловік. Розміри були продиктовані економікою: середовище повинне було бути досить невеликим, щоб знизити транспортні витрати і час на рух, і досить велике, щоб ефективно утримувати необхідну промислову базу.
Острів III – два циліндри, що обертаються в протилежнх напрямках, кожен 5 миль ( 8 км) в діаметрі , і  можуть становити до 20 миль ( 32 км) в довжину. Кожен циліндр має шість рівних ділянок смуг по довжині циліндра ; три вікна , три « країни». Більше того , зовнішні сільськогосподарські кільця , 10 миль ( 16 км) радіусом , обертаються з різними швидкостями з метою ведення різних видів сільського господарства. Промисловий блок розташований в середині ( позаду блоку супутникових антен) , де мінімальна гравітація або повна невагомість сприяє проведенню деяких операцій для виробництва ряду матеріалів.
Вигляд сфери Бернала
Зовнішній вигляд сфери Бернала.
Внутрішня частина сфери - вид через світлове вікно сфери.


title: Презентація на тему «Солнечная активность» (варіант 2)

text:
Солнечная активность
Солнечная активность — комплекс явлений и процессов, связанных с образованием и распадом в солнечной атмосфере сильных магнитных полей.
Первые сообщения о пятнах на Солнце относятся к наблюдениям 80 г. до н. э. в Китае, первые рисунки относятся к 1128 г.
В 1610г.астрономы начали использовать телескоп для наблюдения Солнца
История изучения солнечной активности
Телескоп
Последние 30 лет солнечной активности
В 1845 г. профессора Д.Генри и С.Александер наблюдали солнце с помощью термометра и определили, что пятна излучают меньше радиации по сравнению с окружающими областями солнца. Позже было определено излучение выше среднего в областях факул.
Связь изменений СА и климата Земли исследуется начиная с 1900 года. Ч. Г. Аббот из Смитсонианской обсерватории
Уильям Гершель
График, демонстрирующий показатели солнечной активности, включая число пятен и космогенное образование изотопов.
Искусственный спутник Земли (ИСЗ) — космический летательный аппарат, вращающийся вокруг Земли по геоцентрической орбите.
Орбитальные обсерватории «Нимбус 7», запущенная 25 октября 1978 года, и «Солнечный максимум», запущенная 14 февраля 1980 года, определили, что благодаря ярким областям вокруг пятен, общий эффект заключается в увеличении яркости
Нимбус 7
Солнечный максимум
Количество солнечных пятен характеризуется с помощью числа Вольфа, которое известно также как цюрихское число. W=k(m+10n),гдеW — число Вольфа; f — количество наблюдаемых пятен; g — количество наблюдаемых групп пятен; k — нормировочный коэффициент.


Презентація на тему «Сонце» (варіант 1)


title: Презентація на тему «Метеори і метеорити» (варіант 1)

text:
Метеори і метеорити
Метеор
Метеором називають частки пилу чи осколки космічних тіл (комет чи астероїдів), які за вході у верхні верстви атмосфери Землі з космосу, згоряють, залишаючи по собі смужку світла, яку ми бачимо. Популярне назва метеора – це падаюча зірка.

Його космічна природа встановлена на підставі вивчення речовини. Такі метеорити називають знахідками, і вони становлять близько половини світової колекції метеоритів. Інша половина - метеорити, підняті незабаром після того, як вони впали на Землю
Метеоритам прийнято давати імена за географічними назвами місць, що є сусідами з місцем падіння або знахідки.

Метеорити поділяються на три великі класи: залізні, кам'яні та залізо-кам'яні.
Залізні метеорити складаються в основному з нікелістого заліза.
Характерною ознакою основного типу кам'яних метеоритів - хондритів - є наявність всередині них округлих утворень - хондр.
Третій клас - залізокам'яні метеорити - це шматки нікелістого заліза з вкрапленнями зерен кам'янистих матеріалів.

Серед падінь переважають кам'янисті метеорити. Значить, таких шматків більше літає в космосі. Що стосується знахідок, то тут переважають залізні метеорити: вони міцніші, краще зберігаються в земних умовах, різкіше виділяються на тлі земних гірських порід.
Метеорити є осколками малих планет - астероїдів, які населяють переважно зону між орбітами Марса і Юпітера.
Мікрометеорит
Це часточка метеоритної речовини, яка настільки невелика, що втрачає свою енергію ще до того, як вона могла б спалахнути в атмосфері Землі. Мікрометеоритами випадають на Землю як дощ найдрібніших частинок пилу. Кількість речовини, щорічно випадає на Землю в такій формі, оцінюється в 4 млн. кг. Розмір часток зазвичай менше 120 мкм.

Дослідження місць падінь метеоритів
Один з 100000 метеоритів, що падають на Землю, має руйнівну силу. За останні 200 років спостережень на території США в оселі потрапило 23 метеорита, а на території колишнього СРСР 4 метеорита.
1511 Генуя (Італія). Під час сонячного затемнення стався метеорний дощ. У результаті вбито кілька рибалок і священик.
 1684 Тобольськ (Росія). У результаті падіння метеорита пробитий купол церкви.
 1836 Бразилія. У результаті падіння метеорита вбита вівця.
1911 Єгипет. Ослаблим метеоритом вбита собака.

Кратер Чиксулуб
Великий земної ударний кратер на північному узбережжі півострова Юкатан у Мексиці, в даний час в значній мірі прихований осадовими породами. Вважається, що він пов'язаний з подією 65 млн. років тому ударним подією, яка, мабуть, стало причиною масового вимирання живих істот, включаючи динозаврів.
Метеорит Гоба
Найбільший відомий метеорит в світі. Його розміри 3х3х1 м. Належить до типу залізних метеоритів і важить приблизно 55000 кг. Він все ще перебуває на місці падіння в Намібії, де був виявлений в 1928 р. Метеорит покритий шаром іржавого еродованої речовини; з урахуванням ерозії початкова маса метеорита повинна перевищувати 73000 кг.
Сіхоте-Алінський дощ
Великий метеоритний дощ, який випав 12 лютого 1947 в східній Сибіру. Найбільший знайдений метеорит важив 1745 кг, але, за наявними оцінками, на поверхню Землі впали тисячі осколків, загальна вага яких досягає 100 т. Більшість їх не знайдено.
Аніхіто
Найбільший метеорит з що знаходяться в музеях світу. Цей залізний метеорит був знайдений Робертом Пірі в Гренландії в 1897 р. Вага - 31 тонна. Експонується в Хейденском планетарії в Нью-Йорку.


title: Презентація на тему «Вивчення Всесвіту за допомогою космічних апаратів»

text:
Вивчення Всесвіту за допомогою космічних апаратів

Із початком космічної ери настає новий етап вивчення Всесвіту за допомогою ШСЗ та АМС.
Космічні методи мають суттєву перевагу перед наземними спостереженнями, тому що значна частина електромагнітного випромінювання зір і планет затримується в земній атмосфері.
Великий внесок у вивчення Всесвіту зробили українські вчені. За їхньою участю були створені перші КА, які почали досліджувати не тільки навколоземний простір, але й інші планети.
Автоматичні міжпланетні станції серії «Луна», «Марс», «Венера» передали на Землю зображення інших планет із такою роздільною здатністю, яка в тисячі разів перевершує можливості наземних телескопів.
Космічний телескоп «Габбл»
Виготовлення оптичної системи
 Допуск для виготовлення його головного дзеркала було встановлено в 1/20 довжини хвилі видимого світла (приблизно 30 нанометрів).
Незважаючи на невдалий початок роботи (телескоп було запущено на орбіту із дефектом головного дзеркала) зусиллями космічної експедиції дефект вдалося майже повністю компенсувати, що надало змогу наблизитися до розрахункових характеристик
 Іншою складною інженерною проблемою було створення космічного корабля для телескопа і решти приладів. Основними вимогами були захист устаткування від постійних перепадів температур (через нагрів від прямого сонячного освітлення та охолодження в тіні Землі), а також особливо точне орієнтування телескопа.
Телескоп змонтовано усередині легкої алюмінієвої капсули, яку вкрито багатошаровою термоізоляцією, що забезпечує стабільну температуру. Жорсткість капсули і кріплення приладів забезпечує внутрішня просторова рама з вуглецевого волокна. До травня 1985 року перевитрата коштів склала близько 30 % від початкового обсягу, а відставання від плану — 3 місяці
За 15 років роботи на навколоземній орбіті «Габбл» отримав 700 тисяч зображень 22 тисяч небесних об'єктів — зірок, туманностей, галактик, планет. Потік даних, які він щоденно генерує в процесі спостережень, становить близько 15 Гб. Загальний їхній обсяг, накопичений за весь час роботи телескопа, перевищує 20 терабайт. Близько 4000 астрономів дістали можливість застосовувати його для спостережень, опубліковано близько 4000 статей у наукових журналах.


title: Презентація на тему «Супутники Юпітера»

text:
http://www.bing.com/images/search?q=%...
http://www.bing.com/images/search?q=%....
http://guinnessrecord.ru/index.php/razdely/poznavatelnye-f...
http://znaimo.com.ua


title: Презентація на тему «Астрономія основи»

text:
Астрономіяоснови
Що вивчає астрономія?
Основи практичної астрономії
Вимірювання часу
Закони руху планет. Закони Кеплера
План:
Розділ 1
Що вивчає астрономія?
Астроно́мія (грец. αστρον — зірка і νομος — закон) — одна з найдавніших наук, що включає спостереження і пояснення подій, які відбуваються за межами Землі та її атмосфери. Вона вивчає походження, розвиток, властивості об'єктів, що спостерігаються на небі (і перебувають поза межами Землі), а також процеси, пов'язані з ними.

 Астрономія вивчає…
 …галактика…
Астрономи досліджують зірки, планети і їх супутники, комети і метеоритні тіла, туманності, зоряні системи і речовину, що заповнює простір між зірками і планетами, в якому б стані вона не знаходилась.

 Астрономи вивчають…
Зображення Крабоподібної туманності, отримане космічним телескопом Хаббл.
Дані про будову і розвиток небесних тіл, про їх положення і рух в просторі дозволяють отримати уявлення про будову Всесвіту в цілому.

 Астрономія вивчає…
 будова сонячної системи
 Коротка історія
 Астрономія — одна з найстаріших наук, яка виникла з практичних потреб людства.
 Астрономія успішно розвивалась у Стародавньому Вавилоні, Єгипті, Китаї та Індії. У китайському літописі описується затемнення Сонця, яке відбулося у 3-му тисячолітті до н. е.
Теорії, які на основі розвинутих арифметики й геометрії пояснювали та передбачали рух Сонця, Місяця і яскравих планет, були створені в країнах Середземномор'я в останні століття дохристиянської ери і разом із простими, але ефективними приладами, служили практичним цілям аж до епохи Відродження.

 Коротка історія
 Особливо великого розвитку досягла астрономія у Стародавній Греції. Піфагор вперше дійшов висновку, що Земля має кулясту форму, а Арістарх Самоський висловив припущення, що Земля обертається навколо Сонця. Гіппарх у 2 ст. до н. е. склав один з перших зоряних каталогів.
У творі Птолемея «Альмагест», написаному в 2 ст. н. е., викладено т. з. геоцентричну систему світу, яка була загальноприйнятою протягом майже півтори тисячі років. У середньовіччя астрономія досягла значного розвитку у країнах Сходу.
 Коротка історія

В 15 ст. Улугбек спорудив поблизу Самарканда обсерваторію з точними на той час інструментами. Тут було складено перший після Гіппарха каталог зір. З 16 ст. починається розвиток астрономії в Європі.
Нові вимоги висувались у зв'язку з розвитком торгівлі та мореплавства і зародженням промисловості, сприяли звільненню науки від впливу релігії і привели до ряду великих відкриттів.
 Основні розділи астрономії
Відповідно до предметів і методів досліджень астрономію поділяють на:
Астрометрія — підрозділ науки астрономії, що вивчає небесні тіла в конкретні моменти часу.
Небесна механіка — вивчає рух небесних тіл під впливом сили тяжіння та фігури рівноваги небесних тіл, що визначається силою гравітації та обертання. З'явилася небесна механіка лише у XVII столітті, коли стало можливим вивчення сил, що керують рухом небесних тіл.

 Основні розділи астрономії
 Астрофізика — вивчає фізичну природу небесних тіл, тобто фізичний стан і хімічний склад небесних тіл, а також досліджує питання про джерела енергії, випромінюваної Сонцем і зорями.
Зоряна астрономія — вивчає будову, походження і розвиток зоряних систем і міжзоряної матерії.
Фізична космологія — досліджує будову та еволюцію Всесвіту у найбільших масштабах, розглядає питання про утворення і розвиток систем небесних тіл, зокрема нашої Галактики та Сонячної системи.
 небесна механіка
…ось що вивчає астрофізика…
Розділ 2
Основи практичної астрономії
 Небесна сфера
Небе́сна сфе́ра — уявна сфера, що оточує Землю, на якій, як здається, лежать небесні тіла. Розташування небесних тіл, таких як зірки, планети і галактики, визначається за їх координатами на небесній сфері.
Еквіваленти широти і довготи на небесній сфері (у другій екваторіальній системі координат) називаються схиленням (вимірюється у градусах від +90° до -90°) та прямим піднесенням (вимірюється в годинах від 0 до 24).
Небесні полюси лежать над полюсами Землі, а небесний екватор розташований над земним екватором. Земному спостерігачеві здається, начебто небесна сфера обертається навколо Землі. Насправді, уявний рух небесної сфери зумовлений обертанням Землі навколо своєї осі.
 наша небесна сфера
 Екваторіальна система небесних координат і карти зоряного неба
 Екваторіа́льна систе́ма координа́т — одна з систем небесних координат. В цій системі основною площиною є площина небесного екватору. Однією з координат при цьому є схилення δ (рідше — полярна відстань p).

Іншою координатою може бути:
або годинний кут t (в Першій екваторіальній системі координат)
або пряме піднесення (в Другій екваторіальній системі координат)
 Перша екваторіальна система координат
 Схиленням δ світила називається дуга небесного меридіану від небесного екватору до світила, або кут між площиною небесного екватору та напрямком на світило.
Схилення відраховують в межах від 0° до +90° до північного полюсу світу і від 0° до −90° до південного полюсу світу.
Полярною відстанню p світила називається дуга кола схилення від північного полюсу світу до світила, або кут між віссю світу і напрямком на світило.
Полярні відстані відраховують в межах від 0° до 180° від північного полюсу світу до південного.
Годинним кутом t світила називається дуга небесного екватору від верхньої точки небесного екватору (тобто точки перетину небесного екватору з небесним меридіаном) до кола схилення світила, або двохгранний кут між площиною небесного меридіана і колом схилення світила.
 Друга екваторіальна система координат
 В цій системі, як і в першій екваторіальній, основною площиною є площина небесного екватору, а однією з координат при цьому є схилення (δ) (рідше — полярна відстань p).
Друга координата — пряме піднесення (α). — вимірює кут „схід-захід” вздовж екватора. Початок відліку знаходиться в точці, де Сонце перетинає небесний екватор весною (точка весняного рівнодення).
Прямим піднесенням α світила називається дуга небесного екватора від точки весняного рівнодення до кола схилення світила, або кут між напрямком на точку весняного рівнодення та площиною кола схилення світила.
Прямі піднесення відлічують у бік, протилежний добовому обертанню небесної сфери, в межах від 0° до 360° (в градусній мірі) або від 0h до 24h (в годинній мірі).
 Екваторіальна система координат
Розділ 3
Вимірювання часу та календар
   Вимірювання часу
 Час є філософською, фізичною та соціальною категорією, тому задача точного вимірювання часу є однією з найважливіших проблем сучасної науки. З нашого досвіду відомо, що час «тече» рівномірно, подібно до води в спокійній, тихій річці. За цим принципом були в давнину сконструйовані водяні та пісочні годинники. З часом був створений механічний годинник, дія якого основана на принципі періодичних коливань маятника, що довго може зберігати сталим період своїх коливань.
   Вимірювання часу
 Для визначення кутової швидкості обертання Землі орієнтирами можуть служити небесні світила — Сонце, зорі та інші небесні світила. Тому і використовують дві системи відліку часу — зоряний час і сонячний час. Зоряний час переважно використовують астрономи, а в повсякденному житті всі люди застосовують тільки сонячний час. Проміжок часу, за який Земля робить повний оберт навколо своєї осі відносно Сонця, називають сонячною добою. Доба поділяється на 24 години. За традицією початок сонячної доби (0 год) настає опівночі.
 Місцевий час
 Сонячний час у певному місці, або місцевий час, можна визначити за допомогою сонячного годинника — звичайної палички, тінь від якої допоможе приблизно виміряти місцевий час. Місцевий полудень — 12 година за місцевим часом — настає о тій порі, коли триває верхня кульмінація Сонця,— тоді тінь від палички найкоротша.
Сонячна доба — час, за який Земля робить повний оберт навколо своєї осі відносно Сонця.
1 год = 1/24 доби
1 год=60 хв = 3600 с
 Місцевий час
 У повсякденному житті користуватись місцевим часом незручно, бо в кожній точці на поверхні Землі він різний, і ми, переїжджаючи від одного місця до іншого, мусили б постійно переводити стрілки годинника на кілька хвилин. Ця проблема усувається, якщо користуватись поясним часом, який запровадили в кінці XIX ст. Землю поділили меридіанами на 24 годинні пояси і домовились, що всі годинники в одному поясі будуть показувати однаковий час, який дорівнює місцевому часу середнього меридіана.
 Місцевий час
 Нульовий пояс проходить через Гринвіцький меридіан, тому годинники у Великій Британії показують місцевий час Гринвіцького меридіана — цей час називають всесвітнім часом. У сучасних мобільних телефонах місцевий час нульового поясу позначають GMT (з англ. Гринвіцький середній час). Західна Європа живе за часом першого поясу, який на 1 годину випереджає всесвітній.
 Місцевий час
 Місцевий час визначається за допомогою сонячного годинника. Кожний меридіан має свій місцевий час
Поясний час дорівнює місцевому часу середнього меридіана відповідного поясу.
Всесвітній час (англ. UT) — місцевий час Гринвіцького меридіана. Всесвітній час застосовують в астрономи для визначення моментів різних космічних подій.
Київський час — час другого поясу, який на 2 години випереджає всесвітній час мешканці (київський час), випереджає всесвітній час на 2 години. Якщо поїхати на захід, до Польщі, то стрілки наших годинників треба перевести на 1 годину назад, а якщо подорожувати на схід, до Росії, наприклад до Москви,— то на 1 годину вперед.
 Карта часових поясів
Розділ 4
 Закони руху планет
Закони Кеплера
 Закони Кеплера
Закони Кеплера — три емпіричні залежності, що описують рух планет навколо Сонця. Названо на честь німецького астронома Йоганеса Кеплера, який відкрив їх шляхом аналізу спостережень руху Марса навколо Сонця, здійснених данським астрономом Тихо Браге.
  1 закон Кеплера
Всі планети обертаються навколо Сонця еліптичними орбітами, в одному з фокусів яких перебуває Сонце
(всі орбіти планет і тіл Сонячної системи мають один спільний фокус, в якому, власне, і розташовано Сонце).
 1 закон Кеплера
 2 закон Кеплера
Радіус-вектор планети (тіла Сонячної системи) за рівні проміжки часу описує рівновеликі площі.
Лінійна швидкість руху планети неоднакова в різних точках її орбіти: що ближча планета до Сонця, то більша її швидкість. Швидкість руху планети у перигелії найбільша, а в афелії — найменша. Однак площа, яку «замітає» радіус-вектор за певний проміжок часу, не залежить від того, в якій частині орбіти перебуває планета. Площа, яку «замітає» радіус вектор за одиницю часу називається секторною (сегментною) швидкістю.
Таким чином, другий закон Кеплера кількісно визначає зміну швидкості руху планети орбітою.
 2 закон Кеплера
 3 закон Кеплера
Квадрати зоряних періодів обертання планет відносяться, як куби великих півосей їхніх орбіт.
На відміну від двох перших законів Кеплера, що стосуються властивостей орбіти кожної окремо взятої планети, третій закон пов'язує властивості орбіт різних планет між собою. Якщо сидеричні періоди обертання двох планет  та , а довжини великих півосей їхніх орбіт, відповідно,  та , то виконується співвідношення:
 3 закон Кеплера
Цей закон Кеплера пов'язує середні відстані планет від Сонця з їхніми зоряними періодами обертання і надає змогу встановити відносні відстані планет від Сонця, інакше кажучи, дає змогу подати великі півосі всіх планетних орбіт в одиницях великої півосі земної орбіти.

Велику піввісь земної орбіти взято за астрономічну одиницю відстаней, але її абсолютне значення було визначено пізніше, лише у XVIII столітті.
Підготувала
учениця 11-б класу
ЗОШ №23 м. Луцька
Масовець Олена


title: Презентація на тему «Сонце» (варіант 3)

text: 5780 K


Презентація на тему «Галактичні туманності»


title: Презентація на тему «Малі тіла сонячної системи» (варіант 5)

text:
Малі тіла сонячної системи
Астрономія. Наша планетна система
Малі тіла сонячної системи
Астероїди
Комети
Метеори й метеорити
Астероїди
розміри від 1 км до 1500 км;
відсутня атмосфера і гідросфера;
різна форма: від кульової до сигароподібної;
різна структура поверхні, здатність відбивати світло;
різні періоди осьового обертання: від декількох годин до декількох діб.

Загальна кількість астероїдів – 30-50 тисяч, розміром більше 200 км – близько 30 штук, від 80 до 200 км – близько тисячі.
Найбільший астероїд – Церера, радіус 470 км.
Найближчі до Сонця астероїди – Фаетон і Ікар, найбільш віддалений – Хірон.
На астероїді Гаспра є магнітне поле.
Астероїд – “зіркоподібний”
Імена астероїдів – назви божеств, відомих людей, часто спереду вказують рік відкриття
Орбіти астероїдів
Орбіти 100 найкрупніших астероїдів, що перетинають орбіту Землі, показану червоним еліпсом
Орбіти астероїдів
Астероїди
Астероїди
Найбільший астероїд  - Церера. Діаметр – близько 1030 км. За гіпотезою має чистий лід.
Астероїд Гаспра. Має кратери розміром до 160 м. Має магнітне поле.
Астероїд Ерос – перший астероїд,  який досліджений космічною станцією NEAR
Астероїди
Астероїд Матільда 253 з відстані 1200 км. Знімок було отримано з КА 27.06.1997 р. На видимій частині астероїда видні численні ударні кратери з размірами від 0,5 до 30 км. На видимій поверхні є 5 кратерів з діаметром більше 20 км (!).
Великий кратер астероїда Ерос
Астероїди
Астероїд Іда (40 км) та її супутник Дактиль (1,5 км). Обертається на відстані 100 км від Іди

Тутатіс – подвійний астероїд
Небезпека: близько тисячі астероїдів мають орбіти, які перетинають орбіту Землі
Аризонський кратер – утворився від падіння небесного тіла вагою 10 000 т.
Комети
мають ядро і хвіст;
рухаються по дуже витягнутих, еліпсоподібних орбітах навколо Сонця;
переважна більшість комет знаходяться в хмарі Оорта (1012 – 1013 штук) та поясі Копейра (35 тис. розмірами більше 100 км, інших – близько 1 млрд.)

Комета – “довговолоса”, називають іменами вчених, які їх відкрили
Рух по орбіті комети Галлея
Комети
Комета Галлея в небі над штатом Джорджія, 1986 рік. Період обертання навколо Сонця – 76 років
Комета Хейла-Боппа, 1997 рік
Зіткнення комети Шумейкера-Леві-9 з Юпітером, 1992 рік
Ядро та хвіст комети Галлея
Комета видима в Австралії, 2007 рік
Деяку роль в утворенні гідросфери й атмосфери, можливо, також зіграли крижані ядра комет, що падали на ранню Землю
Метеори й метеорити
Метеор – світлове явище, що виникає на висоті від 80 до 130 км при вторгненні в земну атмосферу метеорних тіл (шматків каменю або скупчення космічного пилу).
Боліди – особливо яскраві метеори.
Метеорити – метеорні тіла, які досягають Землі.
Радіант – точка на небі, з якої розлітаються метеори.
Метеорні потоки:
   Персеїди (20 липня – 20 серпня);
   Ліріди (середина квітня);
   Леоніди (середина листопада).
Спостереження боліда в штаті Вайомінг, 1972 рік (час 101 с).
Метеорити
В 1908 році над Підкам’яною Тунгускою пролетів яскравий болід. Вибухова хвиля поклала дерева на площі діаметром більше 100 км.
 Вчені не знайшли практично ніяких останків самого боліда. Швидше за все, Тунгуський метеорит був кометою або невеликим (~30 м) астероїдом, що врізався в Землю.
Метеорити
Слід від удару 12-кілограмового метеориту
Близько півночі 24.07.2005 в Чикаго (США) Колбі Наварро працював на компютері. Метеорит розміром ~10 см через стелю попав у принтер і відскочив до стінки (внизу на врізці).
Місцезнаходження основних ударних кратерів - астроблем
Метеорити
Кам’яний хондрит
Залізний метеорит
Залізно-кам’яний метеорит
У нас в Україні, у Вінницькій області, 430 млн. років тому в результаті падіння невеликого астероїда близько 100 м у поперечнику утворилося заглиблення, яке мало глибину 700 метрів і діаметр 4 х 10 кілометрів. Нині воно має назву Ільїнецький кратер.
	В 1851 р. професор Київського університету К.Феофілактов шукав у цих місцях поклади горючих корисних копалин.
	Вчених здивувало те, що мінерали мали незвичайну форму — були ніби сплюснутими під дією величезного тиску. А за кілометр від цього місця на поверхню виходила дуже крихка порода, найвірогідніше, після впливу високої температури.
ЗУСТРІЧ” КОСМІЧНИХ ТІЛ ІЗ ЗЕМЛЕЮ

Щодня на Землю надходить від 100 до 1000 т неземної речовини.
Але тільки 1% від цієї кількості представлено великими уламками, що мають можливість долетіти до її поверхні.
Тобто, щодня на Землю падає від 1 до 10 т метеоритів(!). Але падають вони переважно в місцях, де людина її не бачить (океани, ліси).
Якщо маса тіла невелика, то продовжується подальше зменшення його швидкості до величини 50-150 м/с. З такими швидкостями на Землю упала більшість метеоритів.
Але при великій масі тіло не встигає ні згоріти, ні сильно загальмуватися і тому зіштовхується з поверхнею з космічною швидкістю. У цьому випадку відбувається вибух, викликаний переходом великої кінетичної енергії тіла в теплову, механічну й інші види енергії, а на земній поверхні утвориться вибуховий кратер. В результаті значна частина речовини плавиться і випаровується.