title: Презентація на тему «Отряд Китообразные»

text:
Отряд Китообразные
Презентацию готовили : Цыбенко Наталья и Ксенофонтова Юлия
КИТООБРАЗНЫЕ (Cetacea)
Отряд вторичноводных млекопитающих. Длина тела современных Китообразных от 1,1 м до 33 м, масса от 30 кг до 150 т. Приспособленные к постоянной жизни в воде. Тело обтекаемой формы, с горизонтальным двулопастным хвостом. Мощный слой подкожного жира способствует сохранению тепла.

КИТООБРАЗНЫЕ.
Усатые киты:  1 — гренландский кит; 2 — голубой кит; 3 — финвал; 4 — малый полосатик; 5 — горбач 6 — серый кит.
Зубатые киты:  7 — клюворыл; 8 — северный берардиус; 9 — высоколобый бутылконос; 10 — иния; 11 — полосатая стенелла; 12 — белобочка; 13 — северный дельфин; 14 — афалина; 15 — гребнезубый дельфин; 16 — серый дельфин; 17 — чёрная косатка; 18 — обыкновенная гринда ; 19 — косатка; 20 — обыкновенная морская свинья.
Обоняние, слух, зрение, осязание
Обоняния у китов практически нет, вкус развит плохо, а осязание – очень хорошо. Зрение в воде слабое, на поверхности видят прекрасно. Лучше всего развит слух. Воспринимают не только звуки, но и инфразвуки, и ультразвуки. Диапазон издаваемых звуков необычайно широк, вплоть до ультразвука. Время между произведённым звуковым сигналом и его возвращением указывает животным расстояние до любого объекта на их пути. Т.е. китообразные обладают уникальными эхолокационными способностями, позволяющими ориентироваться днём и ночью даже на большой глубине или в совершенно мутной воде.
Питаются мелкими водными животными, по большей части рачками. Из верхней челюсти кита свисают многочисленные эластичные ротовые пластины с краями, похожими на бахрому – это китовый ус. Всасывая в огромную ротовую полость воду, кит процеживает её через усы, а отцеженных рачков глотает. За сутки синий кит съедает 2-4 тонны пищи. Китов с китовым усом вместо зубов, называют усатым или беззубым. У зубатых китов бывает до 240 зубов.  Пищу глотают целиком. Слюнных желёз нет. Желудок сложный (из 3—14 отделов) Мечение показало, что усатые Китообразные передвигаются на расстояние до 5—10 тыс. км, но обычно не переходят экватор и возвращаются ежегодно в одни и те же районы
Питание
Продолжительность жизни 30—50 лет. Численность большинства Китообразных сокращается, особенно крупные киты на грани исчезновения. Половой зрелости достигают к 2-6 годам. Беременность у большинства около 1 года. Рождают раз в 2 года, под водой, как правило, 1 детёныша.

Размножение
Киты населяют практически все моря и океаны, от Арктики до Антарктиды, иногда заходят в устья рек, есть несколько речных видов. Все превосходные пловцы и ныряльщики – кашалот погружается на глубины до 1000 м, дельфин – до 500 м. Не всегда киты жили в водной среде. Их предки обитали на земле, затем ушли в океан (отсюда название – вторичноводные). При изменении среды обитания тело китов приобрело обтекаемую форму, исчез волосяной покров.
Население
Голова у китов чаще небольшая, с вытянутым «клювом» или округлая. Ноздри («дыхало») расположены на макушке, открываются только на момент короткого вдоха-выдоха. Китообразные способны подолгу не дышать: от 2—4 мин до 30—40 мин, иногда до 2 ч. Выдох начинается у поверхности воды, в результате чего и получается знаменитый фонтан (выброс вверх струи воды).
Дыхание

Скелеты и контуры тела китообразных: 1 — гренландского кита; 2 — голубого кита; 3 — дельфина - белобочки.
Человек и Китообразные
История взаимоотношений человека и кита очень давняя.
Спасибо за внимание!!!!!


title: Презентація на тему «Інфекції» (варіант 1)

text:
Тема: Основні групи інфекційних захворювань та способи їх поширення
Мета: розглянути основні групи інфекційних захворювань та способи їх поширення
Тип уроку: засвоєння нових знань
Учень повинен:
Назвати основні групи інфекційних захворювань
Назвати способи їх поширення
Обладнання: робочий зошит, підручник
Інфекція або Заражування — стан, коли в організм потрапляє чужорідний агент (бактерія, грибок, найпростіші або вірус), який розмножується і здійснює хвороботворний ефект.
Інфекційний процес – це історично сформована взаємодія сприйнятливого людського організму та патогенного мікроорганізму в певних умовах зовнішнього і соціального середовища з виникненням явного чи прихованого патологічного процесу.
З біологічної точки зору – інфекційний процес – це різновид паразитизму.
Інфекційна хвороба – це крайній ступень прояву інфекційного процесу.
Епідемія – це масове розповсюдження інфекційних захворювань людини в будь-якій місцевості чи країні, що значно перевищує звичайний рівень захворюваності.
Пандемія – епідемія, що охоплює більшу частину населення країни, групи країн, континенту.
Епідемічний процес – безперервний ланцюг послідовно виникаючих та взаємозв’язаних інфекційних станів (хворі, носії), що проявляється у вигляді епідемічних вогнищ з хворими та носіями.
Епідемічне вогнище – це місце перебування джерела інфекції з оточуючою його територією в тих межах, в яких воно може передавати хворобу.
Протікання епідемічного процесу залежить від наявності слідуючих факторів:
Джерело інфекції.
Механізму передачі.
Сприятливості населення.
При відсутності будь-якої ланки неможливий розвиток епідемії.

Періоди при розвитку інфекційного процесу:
Інкубаційний період (особливістю такого періоду є те, що ознаки захворювання проявляються не відразу після зараження, а через певний прихований, інкубаційний період. Такий період може тривати від кількох годин до кількох днів (дифтерія) і навіть тижнів (черевний тиф). Протягом інкубаційного періоду відбувається розмноження й нагромадження мікробів та їхніх отрут, підвищення реактивності організму до збудника),
Період провісників хвороби, або як ще його називають – продромальний період (характеризується наявністю деяких загальних ознак захворювання: невеликим підвищенням температури, загальним нездужанням тощо),
Період розпалу хвороби (у такий період, інфекційний процес досягає високої інтенсивності, тримається на цьому рівні певний час, що є неоднаковим при різних захворюваннях),
Період реконвалесценції, тобто одужання (при сприятливих умовах перебігу, така хвороба переходить у стадію одужання, першою ознакою чого є спадання температури, поліпшення загального самопочуття і т.п. При багатьох інфекційних захворюваннях клінічне одужування не збігається за часом зі звільненням інфікованого організму від збудника хвороби).

Інфекційне захворювання в більшості випадків починається гостро (протягом 1-3 діб) або підгостро (протягом 7 днів). Як правило, на ранніх стадіях багато інфекційні хвороби за своїми проявами схожі.
При інфекційному захворюванні з’являються ознаки інтоксикації – підвищення температури тіла, лихоманка, порушення з боку нервової системи (головний біль, запаморочення, важкість в голові, нудота і т. п.), загальна слабкість, почуття ломоти у всьому тілі і особливо в суглобах. По мірі одужання вираженість проявів інфекційної інтоксикації зменшується.
Інфекційне захворювання відрізняє швидка зміна різних симптомів: поява одних і зникнення або збільшення вираженості інших протягом захворювання.
По мірі розвитку хвороби картина прояснюється: з’являються ознаки переважного ураження будь-яких органів (або органа), що дає можливість класифікувати дане захворювання.
Висип на шкірі або на видимих слизових оболонках при інфекційних захворюваннях, на відміну від висипки при шкірних захворюваннях, з’являється на тлі ознак загальної інтоксикації.
Лімфатичні вузли реагують на збудника інфекції помітним збільшенням і хворобливістю при прощупуванні.
У більшості випадків ускладнення, що виникають при інфекційному захворюванні, наприклад інфекційно-токсичний шок, ниркова та печінкова недостатність, міокардит, інфекційна енцефалопатія і т. п., не зачіпають органи, уражені при даній хвороби, але можуть представляти безпосередню загрозу для життя хворого.
Кишкові інфекції – група інфекцій, що викликає  захворювання травного тракту з основними клінічними проявами, такими як підвищення температури тіла, пронос, блювання.  До кишкових інфекцій відносяться такі небезпечні захворювання як черевний тиф, дизентерія, харчові токсикоінфекції, сальмонельоз, ботулізм, гастроентероколіти. Всі ці захворювання виникають внаслідок вживання інфікованих харчових продуктів або води, які проникають в організм людини через брудні руки, продукти харчування. Кишкові інфекції поширені повсюдно навіть у розвинутих країнах, характеризуються високим рівнем захворюваності. Це одні з найчастіших інфекційних хвороб у дітей.
Черевний тиф (Typhus abdominalis) — гостра бактеріальна інфекція з фекально-оральним механізмом передачі, яка спричиняється сальмонелою черевного тифу, характеризується гарячкою переважно постійного типу, загальною інтоксикацією з розвитком загальмованості нервової діяльності аж до тифозного статусу, шкірною висипкою, збільшенням печінки, селезінки і ураженням лімфатичного апарату тонкої кишки. З часів Гіппократа аж до XIX століття тифом (від гр. «tyfos» - дим, туман, імла) називалися ті хвороби, які супроводжувалися гарячкою, затемненням свідомості і маренням. Таким чином, дуже довгий час під сукупною назвою "тиф" проходили такі захворювання, як ч.т і паратифи, епідемічний висипний, поворотний та інші тифи, септична чума, сепсис та ін. Тільки на початку XIX ст. накопичилися дані, як клінічні, так і морфологічні, що дали можливість виявити  особливості перебігу різних форм "тифів". Протягом багатьох років лікарі різних країн відмічали особливості перебігу черевного тифу, однак достовірне комплексне описання
Salmonella enterica
клінічних проявів черевного тифу були зроблено французькими лікарями: Ш. Бретонне у 1826 р., а потім П. Луї у 1829 р., коли саме останній й запропонував сучасну назву хвороби.
Інкубаційний період від 7 до 30 днів, у середньому 10-14 днів. Тривалість інкубаційного періоду визначається багатьма факторами, але перш за все кількістю збудників, що потрапили в організм, їх вірулентністю, станом макроорганізму. Найкоротший період зустрічається при масивному зараженні, водному шляху передавання, при наявності тяжких фонових хвороб. У перебігу захворювань виділяють кілька періодів:
 У початковому періоді у більшості випадків захворювання починається поступово: підвищується температура, з'являється слабкість, підвищена стомлюваність, почуття розбитості, погіршується апетит, порушується сон. Практично усі симптоми на цьому етапі обумовлені дією ендотоксину. Саме через це відзначається наростаюча блідість шкіри, особливо обличчя, хоча при піднятті температури має відбуватися протилежне. Спазм поверхневих судин та розширення їх у внутрішніх органах призводить до поступового збільшення печінки та селезінки. Відбувається зниження АТ, брадикардія. Порушується правило Лібермейстера – на кожний градус вище 37°С частота серцевих скорочень збільшується не на 10-12, як при більшості випадків гарячки, а лише на 2-4 скорочення. Іноді може бути покашлювання, особливо при зміні положення тіла з горизонтального в вертикальне, що пов’язане з перенаповненням судин легень. Внаслідок повільного кровотоку та розширення судин ЦНС відбувається певний набряк мозку (токсична енцефалопатія), через який головний біль стає постійним, упорним, розлитим, що зростає у другій половині дня. З'являється порушення формули сну: сонливість вдень та безсоння вночі. Як правило, при цьому менінгеальні ознаки не виражені. На ранньому етапі перистальтика ще не порушена, але до кінця цього періоду відбувається затримка випорожнень, певне здуття живота.
Сильна слабкість змушує хворого залишатися в ліжку. Хворий поступово втрачає інтерес до навколишнього, неохоче відповідає на запитання, реакція його сповільнена, чітко видно загальмованість хворого, особливо при спробі встановити з ним словесний контакт. Початковий період закінчується, коли температура досягає максимуму, триває 4-7 днів. Період розпалу без лікування триває 2-3 тижні. Гарячка набуває стійкого постійного характеру на рівні 39-40°С без ознобу. Однак при прийомі жарознижуючих засобів може буде ремітуючою з невластивим типовому перебігу невеликим ознобом. Інтоксикація наростає до максимуму, буває іноді виражена аж до тифозного статусу. При тяжкому перебігу у хворого з'являється сплутаність свідомості ("затьмареність"), він нечітко орієнтується в навколишньому, марить, у нього може навіть виникнути психоз. Обличчя амімічне. У цих випадках хворий неспокійний, повністю дезорієнтований в навколишньому, іноді в нього з'являються галюцинації, агресивність - але все це відбувається в межах ліжка (на відміну від інших тифів – висипного, поворотного!). Іноді це називають "маячня бурмотіння" або «coma vigile - кома пильнування». Всі ознаки, що відбувалися протягом попереднього періоду, здобувають свого найбільшого розвитку. Артеріальний тиск може бути відчутно знижений. Якщо до цього була тільки відносна брадикардія, то вона може перейти у абсолютну. Тони серця приглушуються, може з'явитися систолічний шум на верхівці. У невеликого числа фізично розвинутого типу людей може появитися дікротія пульсу (пальпаторне відчуття додаткового пульсового удару зразу ж після основного). При інших інфекційних хворобах такий феномен не зустрічається. Над легенями прослуховується ослаблене дихання, поодинокі сухі хрипи. Шкіра та обличчя бліді. Шкіра суха на дотик через високу температуру.
Язик потовщений, на початку він покритий білим нальотом, але краї його та кінчик від нальоту вільні, тому чітко помітні відбитки зубів по краях. З 2-го тижня за відсутності догляду за порожниною рота він покривається чорним нальотом ("фулігінозний язик"). Закономірний метеоризм, збільшення печінки й селезінки. Типові запори. При перкусії правої ілеоцекальної ділянки відзначається відчутне укорочення перкуторного звуку – позитивний симптом Падалки. Цей симптом пов'язаний із значним правобічним мезентеріальним лімфаденітом. Можливі дизурічні проблеми. На шкіри починаючи з 8 дня хвороби можуть з'являтися у половини хворих розеольозний висип з типовою локалізацією: бічні поверхні живота, нижня частина грудної клітки, зрідка на передпліччях, шкірі на попереку. Представляють вони собою рожево-червоні або блідо-рожеві плями з чіткими контурами, до 1 см в діаметрі, зникають при натисканні, але тут же з'являються знову. Елементів небагато, елемент існує 3-5 днів. Нові розеоли можуть підсипати протягом гарячки. Висипання з геморагічним компонентом – ознака дуже тяжкого перебігу хвороби. З’являються органні ураження в залежності від преморбідного фону (легені, міокард, нирки, мозкові оболонки та ін.), що може призводити через виразність цих проявів до діагностичних помилок.
Дизентерія (грец. dysentería, от dys... — приставка, що означає скруту, порушення, та грец. énteron — кишка) — гостре інфекційне захворювання людини та тварин, спричинене різними видами шигел. Інфекційне захворювання, що протікає з явищами інтоксикації і переважним ураженням дистального відділу товстої кишки. Зустрічається переважно у людини та вищих приматів. Збудник хвороби часто зустрічається у воді, забрудненій людським калом, і передається фекально-оральним шляхом. Звичайний спосіб передачі безпосередньо від людини до людини – піднесення руки до рота в обстановці поганої гігієни серед дітей.
Симптоми:
Інкубаційний період 2-3 дні. Хвороба починається гостро, з загального нездужання, відчуття застуди, слабкості, втрати апетиту. Температура тіла упродовж 6-7 годин підвищується до 38,5 -39,5 °C, з'являється нерізкий біль у лівій підвздошній ділянці, при дизентерії Зонне можлива блювота. З перших же годин захворювання з'являються рідкі випорожнення; спочатку вони складають тільки калові маси, через 12-20 год у них стає помітним слиз, а у частині випадків і кров у вигляді прожилків у слизу та у вигляді згустків. Стул частий - до 10-12 разів на добу протягом перших 2-3 днів хвороби; у пізніші строки захворювання з прямої кишки хворого може виділятися невелика грудка слизу з прожилками крові. На висоті розвитку захворювання виникають судомні скорочення, спазми сигмоподібної кишки (тенезми). Одночасно з'являються хибні позиви на них. При огляді хворого відмічають дещо бліду, гарячу на дотик шкіру, пульс частий відповідає рівню температури, рівномірно обкладений язик. При пальпації живота визначається хворобливість його нижньої половини, спастичні скорочення сигмоподібної кишки. При ректороманоскопічному дослідженні виявляють різного характеру змін слизової оболонки сигмоподібної та прямої кишки, частіше - гіперемію, катар та дрібні ділянки геморагій на слизовій оболонці.
Лихоманковий період триває 2-4 дні, потім температура нормалізується, стул стає рідшим (2-3 рази на добу), з випорожнень зникає слиз та кров; пізніше зникає спазма сигмоподібної кишки. До 6-7-го дня хвороби настає період одужання; в деяких хворих нестійкий, часом напіврідкий стул може відмічатися до 10-12-го дня хвороби. У деяких випадках дизентерія Зонне протікає у гастроентероколітичній формі. Хвороба починається бурхливо, швидко підвищується температура, з'являється біль по всьому животі, нудота, багаторазова блювота, профузний пронос; стул водянистий. Перебіг цієї форми хвороби зазвичай нетривалий. Нерідко її помилково приймають за харчову токсикоінфекцію. При пізно розпочатому лікуванні, супроводжуючих захворюваннях шлунково-кишкового тракту гостра дизентерія відразу або після тимчасового (3-5 дні) поліпшення переходить у затяжну форму, яка характеризується зміною загострень з повторним виділенням напіврідких або рідких випорожнень, що містять слиз та кров. При цій формі хвороба триває до 2-3-ох місяців. Розвитку хронічної дизентерії сприяють неправильне або недостатнє лікування, супутні захворювання кишечника (в тому числі гельмінтози), недотримання дієти, інтоксикація (куріння, вживання алкоголю).
Інфекції дихальних шляхів найчастіше зумовлюють віруси, рідше хламідії, бактерії та інші збудники. У структурі захворюваності найбільша доля приходиться на грип і ГРВІ, що належать до найпоширеніших хвороб, складаючи до 70 % усієї інфекційної захворюваності. Профілактика та лікування грипу і ГРВІ є важливим завданням медичної науки і практичної охорони здоров'я. Однак активні пошуки вакцин і препаратів, спрямованих на пригнічення репродукції збудників в організмі хворої людини, ще не дали суттєвих практичних результатів.
 Клінічна картина цих захворювань складається переважно з симптомів токсикозу і катаральних змін слизової оболонки верхніх дихальних шляхів (порожнина носа, глотка), які часом поєднуються із запаленням нижніх (гортань, трахея, бронхи) дихальних
шляхів і легень.
В основі розвитку синдрому токсикозу лежить дія збудника (частіше вірусу) і його токсичних субстанцій на важливі центри організму, які здійснюють нейровегетативну, ендокринну і гуморальну регуляції в організмі. При цьому, як правило, виникають гарячкова реакція, головний біль, запаморочення голови, загальна слабкість, біль в очах, ломота у тілі, м'язовий біль, пітливість, порушення сну. В тяжких випадках приєднуються нудота, блювання, порушення свідомості.
 Проникнення збудника у верхні дихальні шляхи зумовлює розвиток запалення їхньої слизової оболонки. Спостерігаються гіперемія і набряк слизової зіву, глотки, носа, гортані, трахеї. Для ушкодження альвеолярного епітелію характерні задишка і ціаноз. Хворі скаржаться на утруднене носове дихання, сиплість голосу, біль у глотці й гортані, болюче дряпання за грудиною, кашель.
Туберкульо́з (від лат. tuberculum — горбок) — інфекційна хвороба, яка викликається мікобактеріями туберкульозу і характеризується утворенням специфічних гранульом в різноманітних органах та тканинах (найчастіше у легенях) і поліморфною клінічною картиною. Сьогодні у світі налічується 50—60 мільйонів хворих на туберкульоз, щороку захворює 7−10 мільйонів, помирає 3 мільйони осіб. Одна хвора людина може інфікувати за рік 10-15 людей. Туберкульоз супроводжував людство з давніх-давен. Ще у залишках кісток древніх людей знаходили сліди туберкульозного ураження. Опис хвороби знаходили у єгипетських ієрогліфах, старих перських книгах, індійських ведах.
Збудник туберкульозу — Mycobacterium tuberculosis (MTB, також відома в медицині як «мікобактерія туберкульозу» — МБТ), або Паличка Коха — патогенна бактерія роду Mycobacterium типу актинобактерій (Actinobacteria). Туберкульоз людини і тварин викликають представники Mycobacterium tuberculosis complex, ряд інших представників роду викликає інші, у тому числі опортуністичні інфекції людини і тварин.
Інфекції, які входять до групи кров’яних, об’єднані за спільним, трансмісивним, механізмом передачі. Під поняттям «трансмісія» розуміємо передачу збудника за допомогою живого переносника. Механічний перенос мікроорганізму через нестерильні медичні інструменти відносять не до трансмісивного (фактором передачі не є живий об’єкт, в якому уможливлюється розмноження й тривале зберігання збудника), а до контактно-ранового механізму передачі.
Більшість кров’яних інфекцій є типовими зоонозами. А оскільки ареал популяцій тварин зазвичай займає велику площу у природі, а самі особини тваринного світу дуже розріджені, паразитичні види, аби зберегти себе, змушені були адаптуватися до ще однієї передаточної ланки, яка зв’язує макроорганізми між собою. Таким зв’язуючим елементом є ектопаразити – членистоногі, які для живлення використовують кров різних теплокровних і холоднокровних тварин. Відтак, в еволюції сформувалася незвичайна – кров’яна – локалізація паразиту.
Малярі́я (с.в. італ. mala — «погане» і італ. aria — «повітря»), раніше відома як болотна лихоманка — інфекційне захворювання, що викликається протозойними паразитами роду плазмодіїв (Plasmodium, 80-90% випадків смерті — «тропічна малярія», що викликається Plasmodium falciparum) та передається людині при укусах комарів роду Anopheles (в переважній більшості випадків так званих «малярійних комарів»). Перебіг хвороби супроводжується гарячкою, ознобом, потом, спленомегалією (збільшенням розмірів селезінки), гепатомегалією (збільшенням розмірів печінки) і анемією, характеризується хронічним перебігом з можливістю рецидивів.
Малярія щорічно викликає близько 350—500 мільйонів випадків захворювання і приблизно 1,3-3 мільйонів смертей людини — як мінімум одна смерть кожні 30 секунд. Африка на південь під Сахари відповідає за 85-90% цих випадків, значна більшість з яких відбуваються в дітей віком до 5 років. Смертність, як очікується, зросте вдвічі протягом наступних 20 років.
Найпоширенішим медикаментом для лікування малярії зараз, як і у давні часи, є хінін. На деякий час він був замінений хлорокіном, який був найпопулярнішим протималярійним засобом протягом багатьох років в більшості частин світу, але недавно хінін знову набув популярності, коли Pasmidium falciparum з мутацією, яка надала йому резистентності проти хлорокіну, виник в Азії та розповсюдився в Африці та деяких інших частинах світу. Також існують декілька інших речовин, які використовуються для лікування і, іноді, для профілактики малярії. Багато з них можуть використовуватися для обох цілей, з підвищенням дози для лікування. Їхнє застосування залежить переважно від стійкості паразитів в області, де використовується той чи інший препарат.
У 1880 році французький військовий лікар Шарль Луї Альфонс Лаверан навів перші свідоцтва, що малярія викликається найпростішими, — перший випадок, коли найпростіші були ідентифіковані як причина хвороби. За це та інші відкриття його було нагороджено Нобелівською премією з фізіології та медицини в 1907 році.
Інфекції зовнішніх покривів включають хвороби: з поверхневою локалізацією патологічного процесу вірусні кон'юнктивіти і кератокон'юнктивіти, короста, грибкові ураження шкіри (стригучий лишай, парша, фрамбезія, молочниця, споротрихоз, бластомікози та ін; ранові - правець, анаеробна гангрена; піодермії, бешиха, мадуромікоз (Мадурська стопа ), вакцина і паравакціна; з глибокими проникненнями збудника: актиномікоз, анкілостомідозі, шистосомози; від укусу тварин: сказ, содоку; венеричні хвороби: сифіліс, гонорея, м'який шанкр, лімфогранулематоз, хламідіози, урогенітальний мікоплазмоз.
Натуральна ві́спа — вірусне захворювання, збудник віспи — складний вірус, він має власну ДНК, розмножується в цитоплазмі клітин. В 1979 році Всесвітня організація охорони здоров'я офіційно повідомила, що віспа людини ліквідована за допомогою вакцинації, незважаючи на це, все ще існує можливість внутрішньолабораторного зараження при проведенні наукових досліджень з подальшим розповсюдженням хвороби.
Дівчинка з Бангладешу, хвора натуральною віспою (1973 р.). Про повне знищення віспи у Бангладеші було оголошено у грудні 1977 р., коли ВООЗ офіційно підтвердила цей факт.
Віспа — одне з найдавніших захворювань. Опис віспи було знайдено в єгипетському папірусі Аменофіса I, складеному близько 4 тис. років до нашої ери. В кінці XVIII століття англійський лікар Едвард Дженнер винайшов безпечне щеплення від віспи на основі вірусу коров'ячої віспи, яка потім була щеплена в Європі масово.
Вітряна віспа (лат. Varicella, грец. Ανεμοβλογιά) — гостре інфекційне захворювання з повітряно-крапельним шляхом передачі. Характеризується лихоманкою, папуловезикульознми висипанням із доброякісним протіканням. Хвороба викликається вірусом з родини Herpesviridae — варицела-зостер (Varicella Zoster). Вірус варицела-зостер є причиною двох клінічно несхожих захворювань: вітряної віспи, що виникає переважно у дитячому віці, та оперізуючого герпеса, або оперізуючого лишая, клінічні прояви якого спостерігаються, як правило, у людей зрілого віку.
Вітряна віспа проявляється у вигляді генералізованого розеольозно-везикульозного висипання; оперізуючий герпес — висипами зливного характеру на одному або декількох розташованих поруч дерматомах. Шрами, які виникають внаслідок вторинного бактеріального ураження пошкодженої вірусом шкіри залишаються в людини на все життя. У разі відсутності вторинного інфікування шрамів не лишається, оскільки вірус не пошкоджує генеративний шар шкіри.
Тривалість інкубаційного періоду - від 11 до 21 дня (у середньому 15-17 днів). Зрідка спостерігається короткочасний період передвісників (продрому), що триває добу; у цей період на шкірі виникає висип, що зникає через декілька годин. Часто хвороба розпочинається гостро - з підвищення температури до 38-39 °C, потім на різних ділянках тіла, переважно на шкірі тулуба, з'являється доволі рясний висип у вигляді круглих рожевих плям діаметром 1-3 мм; такий же висип виникає на слизових носоглотки та зіва. Потім це висипання перетворюється на пухирці, наповнені прозорою рідиною; навколо кожного пухирця (вазікули) утворюється вузька червона облямівка (обідок гіперемійованої шкіри або слизової оболонки). У центрі деяких пухирчиків з'являється вдавлення, внаслідок чого елементи висипу стають схожими на ті, що виникають при натуральній віспі. Вже на другий день багато пухирців лопаються або внаслідок свербіжу хворий здирає їх нігтями, вміст пухирців засихає на шкірі, утворюючі сухі темно-бурі кірки. Характерний поліморфізм висипу: одночасна наявність пухирців та сухих кірок на шкірі та слизових оболонках.
Для етіотропного лікування використовують ацикловір, який рекомендують починати вживати не пізніше, ніж через 24 години від початку хвороби.
Також необхідно слідкувати за чистотою постілі та білизни. Пухирці, що відкрилися, змащують тампоном, змоченим 1% спиртовим розчином метиленового синього; для зменшення свербіжу відповідні ділянки шкіри змащують 5% спиртовим розчином ментолу. При тяжких формах вводять гамма-глобулін (3-6 мл в/м). У хворих пустульозною або гангренозною формою вітряної віспи застосовують в/м ін'єкції пеніциліну для пригнічення вторинної (бактеріальної) інфекції. У випадках вітрянкового крупу може потребуватися трахеотомія. А також звичайним розчином діамантового зеленого 1% (зеленка). Підвищену температуру можна збивати двома видами жарознижуючих препаратів: парацетамолом або ібупрофеном. Протипоказано вживання похідних аспірину через ризик виникнення синдрому Реє.
Чума́ (Pestis) — гостре інфекційне захворювання людей та деяких тварин (головним чином гризунів (300 видів), зокрема пацюків (щурів), з яких інфекцію переносять на людину блохи), що розвивається за типом геморагічної септицемії. Чуму відносять до категорії особливо небезпечних інфекцій, бо, по-перше, її збудник має високу заразність (до чуми, туляремії, бруцельозу сприйнятливі всі люди), по-друге, збудник здатний спричиняти не тільки епідемії, але і пандемії, по-третє, перебіг хвороби дуже важкий. Відомі три великі пандемії чуми, які забрали близько 200млн. людських життів.
Збудник чуми Yersinia pestis відкритий у 1894 одночасно французом А.Єрсеном та японцем Кітасато. Великий внесок у вивчення чуми зробили українські вчені Д.С.Самойлович (уперше запропонував робити щеплення проти чуми) і Д.К.Заболотний (вивчав природні вогнища чуми, її носіїв).
Джерело інфекції – дикі, синантропні та домашні тварини (біля 300 видів). Основний резервуар інфекції – гризуни (біля 300 видів). Зараження гризунів відбувається головно через укуси бліх. Існує понад 90 видів бліх-переносників збудника чуми. В організмі блохи розмножуються у стравоході і живляться кров'ю. Заразними є екскременти блохи і кров'яний згусток, який блоха відригує, кусаючи свою жертву. Основними носіями є ховрахи, байбаки, піщанки.
Імунітет:
стійкий
довготривалий
антибактеріальний та антитоксичний
переважно клітинний
формується стан ГЧУТ
Традиційним засобом першого етапу лікування від чуми були стрептоміцин, хлорамфенікол або тетрациклін. Також є свідоцтва позитивного результату від використання доксицикліну або гентаміцину. Треба відзначити, що виділені штами стійкі до одного або двох перерахованих вище агентів і лікування по можливості повинне виходити з їх сприйнятливості до антибіотиків. Для деяких пацієнтів одного лише лікування антибіотиками недостатньо, і може потребуватися підтримка кровопостачання, дихальна або ниркова підтримка.
Перші відомості про неї припадають на кінець другого і початок третього століття. Найвідоміша так звана «юстиніянова чума» (551 — 580), яка виникла у Східно-Римській імперії й охопила весь Близький Схід. Від цієї епідемії загинуло близько 20 мільйонів осіб. У 10 ст. була велика епідемія чуми в Європі, зокрема в Польщі, Україні й у Росії. У 1090 у Києві за два тижні від чуми загинуло понад 10000 осіб. У 12 ст. епідемія чуми кілька разів виникала серед хрестоносців. У 13 ст. в Польщі, Україні та в Росії було кілька вибухів чуми. У 14 ст. в Європі вибухнула найстрашніша епідемія «чорна смерть», занесена зі Східного Китаю. У 1334 від неї загинуло майже 5 мільйонів осіб, що становило 1/4 усього населення Європи.
Дякую за увагу!


Презентація на тему «Око» (варіант 1)


title: Презентація на тему «Інфекційні хвороби» (варіант 1)

text:
Інфекційні
хвороби
Кір
Кір — інфекційна хвороба, спричинена вірусом роду Morbillivirus, яка характеризується вираженою інтоксикацією, катаральними явищами з боку дихальних шляхів, кон'юнктивітом, появою своєрідних плям на слизовій оболонці щок (плями Копліка) і папулезно-плямистим висипом на шкірі.
Причина виникнення - вдихання з повітря найдрібніших крапель слизу, що містять віруси, які потрапили в повітря при чханні, кашлі або розмові хворої на кір людини.
Симптоми
Інкубаційний період при кору становить від 7 до 21, рідше 28 днів. Початок захворювання гострий. У хворих з'являються симптоми інтоксикації, катаральні явища. Температура звичайно висока, турбує головний біль, слабкість, нежить, кашель, виникають симптоми кон'юнктивіту. До кінця першого — початку 2-го тижня хвороби на слизовій оболонці щоки виникають плями, ніби посипані манною крупою. Це цінна діагностична ознака, що дозволяє поставити діагноз до появи висипу. Він носить назву плями Бельського-Філатова-Копліка. Плями існують 2-3 дні, іноді довше і зазвичай зникають з появою висипу. Температура на короткий час знижується, потім звичайно підвищується знов, і у хворого з'являється висип. Перші елементи висипу з'являються за вухами і на обличчі, потім висип поширюється на тулуб і кінцівки. Елементами висипу є плями — папули(горбики), що підносяться над поверхнею шкіри. Зникнення висипу відбувається в зворотній послідовності, тобто він починає згасати спочатку на кінцівках, потім на тулубі і нарешті на обличчі. У хворих частий пульс, низький тиск. Іноді спостерігається ураження шлунково-кишкового тракту: зниження апетиту, нудота і блювання, почастішання випорожнень. В більшості випадків кір перебігає сприятливо, але при розвитку ускладнень, особливо енцефаліту іменінгоенцефаліту, можливі летальні наслідки.
Профілактика
Проводиться своєчасне виявлення і ізоляція хворих. Дезинфекція проводять осередковану і заключну. Основним засобом профілактики є протикорова вакцина MMR, що забезпечує захист від захворювання.
Краснуха
Краснуха — епідемічне вірусне захворювання, антропонозна вірусна інфекція з генералізованою лімфаденопатією (запаленням лімф.вузлів) та дрібноплямистою екзантемою (шкірним висипом).
Збудник — РНК-геномний вірус роду Rubivirus родини Togaviridae. Усі відомі штами відносять до одного серотипу. У зовнішньому середовищі вірус швидко інактивується під впливом ультрафіолетових променів, дезінфектантів і нагрівання. При кімнатній температурі вірус зберігається упродовж декількох годин, добре переносить замороження. Він проявляє тератогенну активність.
Джерелом інфекції є хворі краснухою. Найбільш заразні хворі у перші 5 днів від початку захворювання. Інфекція передається повітряно-крапельним шляхом. Частіше хворіють діти у віці 4-10 років.
Захворювання надзвичайно небезпечне для вагітних, тому що призводить до ураженню плоду та розвитку вроджених виродливостей.
Симптоми
Інкубаційний період від 12 до 24 днів. З початку захворювання відмічаються підвищення температури тіла (37,5-38,5 °C), нежить, невеликий сухий кашель, кон'юнктивіт; самопочуття хворого задовільне. Висип на шкірі з'являється наприкінці 1-го або на 2-3-й день хвороби; він складається з дрібних розеольозних елементів на обличчі, які потім швидко, упродовж 15-20 годин, поширюються без будь-якої послідовності по всьому тілу. Через 2-3 дні висип зникає. Одночасно потиличні лімфатичні вузли набувають щільноеластичну консистенцію, вони не спаяні між собою та підшкірною клітковиною. Картина крові характеризується лейкопенією, з 3-4-го дня хвороби з'являється моноцитоз.
Для розпізнавання хвороби важливі епідеміологічні дані, відсутність послідовності висипань, характер висипних елементів, що не піднімаються над шкірою, збільшення шийних лімфатичних вузлів.
Профілактика
Необхідна ізоляція хворих до 5-го дня з моменту висипання.


title: Презентація на тему «Кровотечі» (варіант 1)

text:
        Кровотечі
Кровотеча — це витікання крові із кровоносних судин при порушенні їхньої цілісності.
Причиною кровотечі може бути ушкодження судин внаслідок травмування (укол, поріз, удар). Розрізняють кровотечі зовнішні й внутрішні (кров виливається із внутрішніх органів в оточуючі їх тканини чи порожнини). Інтенсивність кровотечі залежить від кількості ушкоджених судин, їх калібру, виду ушкодженої судини (артерія, вена, капіляр), рівня артеріального тиску, стану системи, що згортає кров.
       Артеріальна кровотеча
При даному виді кровотеч кров яскраво-червоного кольору, викидається з рани сильним пульсуючим струменем. Ця кровотеча найнебезпечніша і дуже інтенсивна. В такій ситуації зупинити кров можна тільки способом накладання джгута вище місця поранення. Варто не забувати про те, що під джгут необхідно підставити шматок м`якої тканини, щоб попередити пошкодження шкірного покриву та обов`язково занотувати аркуш з точно вказаним часом (год. хв.).
Влітку (при високій температурі повітря)час тримання джгуту у нерухомому положенні може досягати 1,5 - 2 год. Після закінчення можливого часу джгут необхідно поступово відпустити і через 5 хв. за необхідності накласти знову на повторний час (якщо кровотеча відновлюється). Взимку (при низьких температурах повітря) максимальна тривалість накладання джгуту може сягати до 1 год. Звільнення від джгуту проводимо таким же чином, як і у першому випадку.

Венозна кровотеча
При даному виді кровотеч кров, темно-вишневого кольору, витікає менш інтенсивно, рідко носить загрозливий характер. Однак потрібно пам'ятати, що при пораненні вен шиї і грудної клітки є небезпека виникнення в судинах негативного тиску під час глибокого вдиху.
Пухирці повітря, проникаючи з потоком крові в серце, можуть викликати повітряну емболію — закупорку серця і кровоносних судин та стати причиною смерті. В даній ситуації припинити кровотечу можна способом накладання джгута нижче місця поранення. Методика накладання джгута така ж сама, як і при його накладанні у випадку артеріальної кровотечі.
Капілярна кровотеча
Даний тип кровотеч спостерігається при неглибоких порізах шкіри, садинах. Завдяки зсіданню крові капілярна кровотеча припиняється самостійно. Варто лише використати певні антисептичні засоби чи засоби з вмістом спирту для дезінфекції ушкодженої ділянки покриву.
Паренхіматозна кровотеча
Паренхіматозна кровотеча виникає в разі пошкодження печінки, нирок, селезінки і завжди небезпечна для життя. Самостійної зупинки кровотечі майже ніколи не відбувається. У деяких випадках кровотеча може стати небезпечною не через кількість крові, яка витікає з ушкодженої судини, а внаслідок того, що кров викликає стискування життєво важливих органів. Так, скупчення крові в ендокарді може привести до стискування серця (тампонаді) та його зупинці, а скупчення крові в порожнині черепа приведе до стиснення мозку й смерті. При крововиливах у міжтканеві простори утворюються гематоми. Кровотечі небезпечні тим, що зі зменшенням кількості циркулюючої крові погіршується діяльність серця, що в свою чергу, знижує постачання киснем життєво важливі органи (мозок, нирки, печінку). Це прискорює розвиток термінальних станів.
Перша допомога при артеріальній кровотечі
При артеріальній кровотечі спочатку слід негайно притиснути артерії пальцем в певних анатомічних точках. При травмах голови, обличчя, кровотечу зупиняють пальцевим притисненням загальної сонної, зовнішньої щелепної, скроневої артерій. При ушкодженні артеріальних судин верхньої та нижньої кінцівок кровотечу зупиняють пальцевим притисненням у відповідних місцях, де судини розташовані неглибоко і можуть бути притиснені до найближчої кістки.
Недоліком методу пальцевого притиснення є неможливість тривалої зупинки кровотечі і можливе інфікування рани.
Перша допомога при венозній кровотечі
Венозна кровотеча найкраще зупиняється пов’язкою, що давить. На ділянку, що кровоточить, накладають чисту марлю, поверх її – розгорнутий бинт або складену в кілька разів марлю, в крайньому випадку – складена чиста носова хустка. Таким чином здійснюється тиск на відкриті кінці ушкоджених судин, що дозволяє здавити їх і кровотеча припиняється. Якщо при наданні допомоги немає під рукою пов’язки, що давить, а в потерпілого сильна кровотеча з ушкодженої вени, місце, яке кровоточить треба відразу пригорнути пальцями. При кровотечі з вени верхньої кінцівки в деяких випадках досить просто підняти руку нагору. Але у всіх випадках на рану варто накласти пов'язку. Найбільш зручним для таких цілей є індивідуальний перев'язний пакет, що продається в аптеках.
Перша допомога при капілярній кровотечі
При капілярній кровотечі втрата крові порівняно невелика. Таку кровотечу можна швидко зупинити, наклавши на ділянку, що кровоточить, чисту марлю, поверх марлі - шар вати і перев’язавши рану. Якщо під рукою немає ні марлі, ні бинта, то місце, що кровоточить, можна перев'язати чистою носовою хусткою. Накладати прямо на рану волохату тканину не можна, тому що на її ворсинках перебувають численні бактерії, які можуть викликати зараження рани. З цієї же причини безпосередньо на відкриту рану не можна накладати й вату


Презентація на тему «Загальна характеристика типу Кільчасті черви»


title: Презентація на тему «Менингит»

text:
Менингит
Презентация по биологии
Ученицы 10 – А класса
Харьковского лицея №89
Ксенофотновой Юлии
Менинги́т  (термин состоит из др.-греч. μῆνιγξ — «мозговая оболочка» и суффикса лат. -itis - обозначающий воспалительный процесс) —  опасное заболевание, это воспаление оболочек головного и спинного мозга. Болезнь может возникнуть как самостоятельно, так и в качестве осложнения другого процесса.
Общее понятие
Изображение: Чистая культура Neisseria meningitidis.
Различают:

! Лептоменингит — воспаление мягкой и паутинной мозговых оболочек.

! Пахименингит — воспаление твердой мозговой оболочки.

Мягкая мозговая оболочка (лат. Pia mater, букв. нежная мать) — внутренняя, прилежащая к мозгу мозговая оболочка.

Паутинная (арахноидальная) мозговая оболочка — одна из трёх оболочек, покрывающих головной и спинной мозг. Находится между двумя остальными оболочками.

Твёрдая мозговая оболочка (лат. dura mater, греч. pachymeninx) — одна из трёх оболочек, покрывающих головной и спинной мозг. Находится наиболее поверхностно, над мягкой и паутинной мозговыми оболочками.
Симптомы
Головная боль
Онемение (ригидность) мышц шеи
Лихорадка
Нарушения сознания (вплоть до комы)
Повышенная чувствительность к свету
Повышенная чувствительность к звуку.

При ослабленной иммуной системе менингит может протекать или в качестве легкой инфекции с незначительным повышением температуры и головной болью, или быстро перерасти в кому.
Менингит диагностируется благодаря исследованию ликвора, после взятия люмбальной пункции.
Бактериальные менингиты обычно начинаются остро, менингеальные симптомы ярко выражены. Серозный туберкулезный менингит имеет постепенный характер течения.
Лечение
Лечение менингита всегда должно иметь комплексный характер и проводится в больнице.
 Больному показан строгий постельный режим, прием антибиотиков и противовирусных препаратов. Иногда тяжелые состояния болезни требуют реанимационных процедур. При правильном и своевременном лечении менингит полностью излечим.
Для профилактики некоторых видов менингита делают прививку, действующую около четырех лет, но защитится от болезни на 100 % невозможно. Вакцина не защищает детей до 18 мес. Главное – своевременно диагностировать ее и немедленно начать лечение.
Профилактика
Спасибо за внимание!


title: Презентація на тему «Возникновение жизни или абиогенез»

text:
Возникновение жизни или абиогенез
Подготовила: ученица 11-Г класса
Соловей Екатерина
Учитель: Диордиева Наталья Васильевна
Самозарождение жизни
Эта теория была распространена в Древнем Китае, Вавилоне и Древнем Египте. Аристотель придерживался теории спонтанного зарождения жизни. Согласно этой гипотезе, определённые «частицы» вещества содержат некое «активное начало», которое при подходящих условиях может создать живой организм. Аристотель был прав, считая, что это активное начало содержится в оплодотворенном яйце, но ошибочно полагал, что оно присутствует также в солнечном свете, тине и гниющем мясе.
С распространением христианства теория спонтанного зарождения жизни оказалась не в чести, но эта идея все продолжала существовать где-то на заднем плане в течение ещё многих веков.
Вплоть до XIX века в научной среде существовало представление о «жизненной силе» — некоей всепроникающей субстанции, заставляющей зарождаться живое из неживого (лягушек — из болота, личинок мух — из мяса, червей — из почвы и т. д.).

Эксперименты до доказательству и опровержению теории
Известный учёный Ван Гельмонт описал эксперимент, в котором он за три недели якобы создал мышей. Для этого нужны были грязная рубашка, тёмный шкаф и горсть пшеницы. Активным началом в процессе зарождения мыши Ван Гельмонт считал человеческий пот.

В 1668 году итальянский биолог и врач Франческо Реди подошёл к проблеме возникновения жизни более строго и подверг сомнению теорию спонтанного зарождения. Реди установил, что маленькие белые червячки, появляющиеся на гниющем мясе — это личинки мух. Проведя ряд экспериментов, он получил данные, подтверждающие мысль о том, что жизнь может возникнуть только из предшествующей жизни (концепция биогенеза). В горшочках с мясом, накрытых марлей, мухи не заводились.

Теория стационарного состояния
Согласно теории стационарного состояния, Земля никогда не возникала, а существовала вечно; она всегда была способна поддерживать жизнь, а если и изменялась, то очень незначительно. Согласно этой версии, виды также никогда не возникали, они существовали всегда, и у каждого вида есть лишь две возможности — либо изменение численности, либо вымирание.
Однако гипотеза стационарного состояния в корне противоречит данным современной астрономии, которые указывают на конечное время существования любых звёзд и, соответственно, планетных систем вокруг звёзд. По современным оценкам, основанным на учете скоростей радиоактивного распада, возраст Земли, Солнца и Солнечной системы исчисляется ~4,6 млрд лет. Поэтому эта гипотеза обычно не рассматривается академической наукой.
Сторонники этой гипотезы не признают, что наличие или отсутствие определённых ископаемых остатков может указывать на время появления или вымирания того или иного вида, и приводит в качестве примера представителя кистепёрых рыб —латимерию. По палеонтологическим данным кистеперые вымерли в конце мелового периода. Однако это заключение пришлось пересмотреть, когда в районе Мадагаскара были найдены живые представители кистеперых

Используя палеонтологические данные для подтверждения теории стационарного состояния, её сторонники интерпретируют появление ископаемых останков в экологическом аспекте. Так, например, внезапное появление какого-либо ископаемого вида в определённом пласте они объясняют увеличением численности его популяции или его перемещением в места, благоприятные для сохранения остатков. Теория стационарного состояния представляет собой только исторический или философский интерес, так как выводы этой теорий противоречат научным данным.

Теория Опарина — Холдейна
В 1924 году будущий академик Опарин опубликовал статью «Происхождение жизни», которая в 1938 году была переведена на английский и возродила интерес к теории самозарождения. Опарин предположил, что в растворах высокомолекулярных соединений могут самопроизвольно образовываться зоны повышенной концентрации, которые относительно отделены от внешней среды и могут поддерживать обмен с ней. Он назвал их Коацерватные капли, или просто коацерваты.
Согласно его теории процесс, приведший к возникновению жизни на Земле, может быть разделён на три этапа:
Возникновение органических веществ
Возникновение белков
Возникновение белковых тел

Астрономические исследования показывают, что как звёзды, так и планетные системы возникли из газопылевого вещества. Наряду с металлами и их оксидами в нём содержались водород, аммиак, вода и простейший углеводород — метан.
Условия для начала процесса формирования белковых структур установились с момента появления первичного океана (бульона). В водной среде производные углеводородов могли подвергаться сложным химическим изменениям и превращениям. В результате такого усложнения молекул могли образоваться более сложные органические вещества, а именно углеводы.
Наука доказала, что в результате применения ультрафиолетовых лучей можно искусственно синтезировать не только аминокислоты, но и другие органические вещества. Согласно теории Опарина, дальнейшим шагом по пути к возникновению белковых тел могло явиться образование коацерватных капель. Молекулы, окружённые водной оболочкой, объединялись, образуя многомолекулярные комплексы — коацерваты.

Зарождение жизни в горячей воде
Научные исследования показывают, что зарождение жизни в минеральной воде и, в особенности, гейзерах наиболее вероятно. В 2005 г. академик Юрий Викторович Наточин высказал предположение, отличное от общепринятой концепции возникновения жизни в море, и аргументировал гипотезу, согласно которой средой возникновения протоклеток были водоемы с преобладанием ионов К+, а не морская вода с доминированием ионов Na+. В 2009 г. Армен Мулкиджанян и Михаил Гальперин на основе анализа содержания элементов в клетке также пришли к выводу, что, вероятно, жизнь зародилась не в океане. Дейвид Уард доказал, что в горячей минеральной воде появились и сейчас образуются строматолиты. Самые древние строматолиты были обнаружены в Гренландии. Их возраст насчитывает 3,5 миллиардов лет. В 2011 г. Тадаси Сугавара создал протоклетку в горячей воде. Исследования Мари-Лор Пон минерала серпентина в геологической формации Исуа, Гренландия, в 2011 г. показали, что жизнь могла зародиться и в грязевых вулканах. Лауреат Нобелевской премии биолог Джек Шостак отметил, что мы можем легче представить себе накопление органических соединений в первичных озёрах, чем в океане. Такого же мнения группа учёных под руководством Евгения Кунина

Современные научные представления

Химическая эволюция или пребиотическая эволюция
первый этап эволюции жизни, в ходе которого органические, пребиотические вещества возникли из неорганических молекул под влиянием внешних энергетических и селекционных факторов и в силу развертывания процессов самоорганизации, свойственных всем относительно сложным системам, к которым относится большинство углеродсодержащих молекул.
Также этими терминами обозначается теория возникновения и развития тех молекул, которые имеют принципиальное значение для возникновения и развития живого вещества.

Генобиоз и голобиоз:В зависимости от того, что считается первичным, различают два методологических подхода к вопросу возникновения жизни:
Генобиоз — методологический подход в вопросе происхождения жизни, основанный на убеждении в первичности молекулярной системы со свойствами первичного генетического кода.

Голобиоз — методологический подход в вопросе происхождения жизни, основанный на идее первичности структур, наделённых способностью к элементарному обмену веществ при участии ферментного механизма.

Мир полиароматических углеводородов как предшественник мира РНК
Гипотеза мира полиароматических углеводородов пытается ответить на вопрос, как возникли первые РНК, предлагая вариант химической эволюции от полициклических ароматических углеводородов до РНК-подобных цепочек.

Панспермия

Согласно теории Панспермии, предложенной в 1865 году немецким ученым Г. Рихтером и окончательно сформулированной шведским ученым Аррениусом в 1895 году, жизнь могла быть занесена на Землю из космоса. Наиболее вероятно попадание живых организмов внеземного происхождения с метеоритами и космической пылью. Это предположение основывается на данных о высокой устойчивости некоторых организмов и их спор к радиации, глубокому вакууму, низким температурам и другим воздействиям. Однако до сих пор нет достоверных фактов, подтверждающих внеземное происхождение микроорганизмов, найденных в метеоритах. Но если бы даже они попали на Землю и дали начало жизни на нашей планете, вопрос об изначальном возникновении жизни оставался бы без ответа.

Фрэнсис Крик и Лесли Оргел предложили в 1973 году другой вариант — управляемую панспермию, то есть намеренное «заражение» Земли (наряду с другими планетными системами) микроорганизмами, доставленными на непилотируемых космических аппаратах развитой инопланетной цивилизацией, которая, возможно, находилась перед глобальной катастрофой или же просто надеялась произвести терраформирование других планет для будущей колонизации. В пользу своей теории они привели два основных довода — универсальность генетического кода (известные другие вариации кода используются в биосфере гораздо реже и мало отличаются от универсального) и значительную роль молибдена в некоторых ферментах. Молибден — очень редкий элемент для всей Солнечной системы. По словам авторов, первоначальная цивилизация, возможно, обитала возле звезды, обогащённой молибденом.
Против возражения о том, что теория панспермии (в том числе управляемой) не решает вопрос о зарождении жизни, они выдвинули следующий аргумент: на планетах другого неизвестного нам типа вероятность зарождения жизни изначально может быть намного выше, чем на Земле, например, из-за наличия особенных минералов с высокой каталитической активностью.


Презентація на тему «Бджоли – люди»


title: Презентація на тему «Захворювання головного мозку»

text:
Захворювання головного мозку.
План  1. Менінгеальний синдром  2. Менінгіти  3.  Пухлини головного мозку  4. Субарахноїдальний крововилив  5.  Тромбоз синусів твердої мозкової оболонки  6.  Енцефаліт гострий
1. Менінгеальний синдром  Включає сукупність таких симптомів ураження мозкових оболонок, як головний біль, блювота, ригідність потиличних і спинних м'язів, симптоми Керніга (неможливість повного розгинання ноги в колінному суглобі після попереднього згинання ніг під кутом в тазо-стегновому і колінному суглобах) і Брудзинського (при пасивному згинанні голови до грудей у хворого, що лежить на спині, відбувається рефлекторне згинання ніг в колінних і тазостегнових суглобах), а у маленьких дітей синдром підвішування Лесажа (при піднятті дитину на руки ноги його залишаються зігнутими в колінних і тазостегнових суглобах). Менінгеальний синдром розвивається при менінгіті, субарахноїдальному або паренхиматозном крововиливі, абсцесі мозку, набряку мозку.  Головний біль - найбільш демонстративне прояв ураження мозкових оболонок. Головний біль, обумовлена запальним процесом, на відміну від субарахноїдального крововиливу розвивається поступово, наростання її триває кілька годин або днів.  Біль носить характер "розпирала" відчувається по всій голові або переважно в лобних, скроневих або потиличних відділах. Нерідко біль поширюється на шию, супроводжується світлобоязню, посилюється при русі голови. Менінгеальний синдром може бути проявом менінгізму, який нерідко виникає при інфекційних захворюваннях і токсикозах, Явища минущого менінгізму, що виникають приблизно у 20% випадків після люмбальної пункції, носять назву постпункціонного синдрому.  Вирішальне значення у визначенні природи менінгеального синдрому належить дослідженню спинномозкової рідини. У випадку менінгіту при поперековому проколі ліквор витікає під підвищеним тиском, зовнішній вигляд його визначається кількістю клітинних елементів.  Він може бути прозорим, каламутним або гнійним.  Характерною особливістю гострої стадії менінгіту служить плеоцитоз при незначному або помірному підвищенні вмісту білка (клітинно-білкова дисоціація). При субарахноїдальному крововиливі ліквор забарвлений кров'ю. Слід пам'ятати, що в осіб похилого віку та дітей до 3 місяців менінгеальний синдром виражений незначно. У дітей можна виявити додатковий ознака - вибухання тім'ячка черепа як наслідок гіперсекреції ліквору. Невідкладна допомога визначається характером захворювання.  Госпіталізація в неврологічне або інфекційне відділення необхідна у всіх випадках виявлення менінгеального синдрому.

2. Менінгіти  Менінгіт - гостре інфекційне захворювання з переважним ураженням мозкових оболонок. Виділяють первинні і вторинні менінгіти. Залежно від характеру запального процесу в оболонках мозку розрізняють гнійні і серозні менінгіти.  Гнійні менінгіти - група захворювань з переважним ураженням оболонок мозку бактеріальної природи.  До первинних гнійний менінгіт відноситься менінгококовий епідемічний цереброспінальний менінгіт.  Симптоми розвиваються гостро, температура підвищується до 38 39 ˚ С, виникає резчайшая головний біль, яка може віддавати в шию, спину і ноги. Головний біль супроводжується блювотою, загальною гіперестезією, з'являються менінгеальні симптоми.  Свідомість спочатку збережено, але за відсутності адекватного лікування хворий швидко впадає в сопорозно стан. Нерідко відзначаються герпетичні висипання на шкірі і слизових оболонках і геморагічна висипка. У крові високий нейтрофільний лейкоцитоз з зсувом формули вліво, збільшення ШОЕ. Спинномозкова рідина в перші години захворювання може бути не змінена, але вже на 1-2-й день тиск її різко підвищується, вона стає каламутною, набуває сіруватого або жовтувато-сіруватий колір. Кількість клітин досягає сотень і тисяч в 1 мкл: плеоцитоз переважно нейтрофільний, лише при мляво поточному процесі можливе переважання лімфоцитів. У лікворі різко знижений вміст цукру.  Вторинні гнійні менінгіти можуть бути наслідком травми черепа, результатом дисемінації інфекції з гнійних вогнищ при гнійному отиті або гаймориті на оболонки мозку або результатом метастазування інфекції з віддалених гнійних вогнищ. Симптоми. Захворювання починається з різкого погіршення загального стану, головного болю, підвищення температури, ознобу. Рано виникають менінгеальні симптоми. Швидко наступає порушення свідомості, нерідко супроводжуване психомоторним збудженням, галюцинаціями, судомами. Спинномозкова рідина каламутна, різко підвищений нейтрофільний цитоз. У крові виявляється високий нейтрофільний лейкоцитоз зі зрушенням формули вліво, збільшення ШОЕ.  Необхідно розрізняти гнійний менінгіт і абсцес мозку, що має багато спільних рис. Абсцес головного мозку характеризується брадикардією, наростанням осередкових симптомів при стиханні ознак запального процесу, зміщенням серединних структур при ехографії.

3. ПУХЛИНИ ГОЛОВНОГО МОЗКУ  Головний біль, що виникає при пухлині головного мозку, обумовлена підвищенням внутрішньочерепного тиску, здавленням або розтягуванням твердої мозкової оболонки і судин.  Головний біль може бути приступообразной, особливо сильно турбує вночі або рано вранці. Поступово головний біль наростає в інтенсивності і стає все більш тривалою, набуваючи постійний характер. Біль посилюється при будь-яких обставин, які призводять до підвищення внутрішньочерепного тиску: фізичному напруженні, хвилюванні, кашлі, чханні і пр. Інтенсивність головного болю може залежати від положення хворого, посилюватися при лежанні на одному боці і зменшуватися при певному положенні, не завжди звичайному, наприклад, при положенні на ліжку з опущеною вниз головою.  Хворі описують головний біль як розпираючий, що розриває. На висоті нападу вони хапаються за голову, кричать, стогнуть або застигають у якомусь певному положенні.  Підвищення внутрішньочерепного тиску супроводжується, крім головного болю, блювотою, особливо вранці, застійними явищами, що виявляються при дослідженні очного дна, іноді зміною психіки, розвитком стану оглушення, галюцинацій, марення.  При пухлинах задньої черепної ямки, особливо при пухлинах IV шлуночка, розвиваються напади різкого головного болю, що супроводжуються нудотою або блювотою, запамороченням, розладом дихання або серцевої діяльності. Больові відчуття посилюються при спробі змінити положення голови. У результаті ущемлення довгастого мозку внаслідок тиску на нього мигдаликів мозочка, що вклинюються в потиличний отвір, розвивається оклюзивною-гіпертензіонний криз з порушенням дихання та судинного розладами.  При пухлинах супратенторіальної локалізації, частіше скроневої частки, може виникнути скронево-тенторіальное вклинення, що виявляється симптомами підвищення внутрішньочерепного тиску, різким посиленням головного болю, що супроводжується блювотою, в поєднанні з ознаками здавлення і деформації середнього мозку: параліч погляду вгору, зниженням реакції зіниць на світло, розладом конвергенції, анізокорія, закидання голови назад, порушенням слуху, вегетососудістимі розладами, двосторонніми патологічними знаками, підвищенням сухожильних рефлексів.  Невідкладна допомога. Голова хворого повинна перебувати у піднесеному стані. Для зменшення набряку мозку вводять 2 мл 1% розчину лазиксу внутрішньом'язово або внутрішньовенно, манітол по 1-1,5 г / кг на добу у вигляді 15-20% розчину, гліцерин по 1 мл / кг через кожні 3-4 години і всередину. Застосовують також анальгетики.  Госпіталізація. Хворий з гіпертензійним синдромом підлягає терміновій госпіталізації в нейрохірургічне відділення.

4. Субарахноїдальний крововилив Найчастіше субарахноїдальний крововилив буває обумовлено інтракраніальних аневризмами, локалізуються переважно на основі мозку. Субарахноїдальний крововилив може бути одним з компонентів важкої черепної травми. Рідше воно обумовлене гіпертонічною хворобою і хворобами крові.  У клінічній картині захворювання переважає синдром роздратування мозкових оболонок: головний біль, блювота, ригідність м'язів потилиці, симптоми Керніга, Брудзинського, нерідко психомоторне збудження. У деяких випадках розвивається епілептичний припадок.  Головний біль виникає раптово "як удар по голові", швидко стає генералізованої і поширюється на шию і спину. Біль у спині та ногах може виникнути через кілька годин або днів після крововиливу в результаті подразнення вилила кров'ю корінців попереково-крижових нервів. Іноді вже в перші години після інсульту на очному дні можуть бути виявлені крововиливи в сітківку або застійні соски. У гострій фазі захворювання виникають гіпертермія, рідше альбумінурія, глюкозурія, артеріальна гіпертонія і зміни ЕКГ.  Діагноз підтверджується виявленням крові в спинномозковій рідині.  Люмбальна пункція дозволяє диференціювати субарахноїдальний крововилив від менінгіту. Для спонтанних субарахноїдальних крововиливів характерне значне підвищення в спинномозковій рідині вмісту білка (до 5-15 г / л). Еритроцити виявляються в ній протягом 7-10 днів. Щоб уникнути помилки слід мати на увазі, що в перші години після інсульту кров іноді не встигає потрапити в нижні відділи спинального подоболочечное простору і спинно-мозкова рідина може виявитися прозорою. Домішка до неї крові при травматичною пункції вдається правильно розпізнати на підставі просвітління рідини в другій і третій пробірках і при відсутності Ксантохромія після центрифугування.  Невідкладна допомога. Строгий постільний режим. При психомоторному збудженні внутрішньом'язово вводять 2 мл 0,5% седуксену або 2 мл 2,5% аміназину.  Для зменшення головного болю 1 мл 50% розчину анальгіну внутрішньом'язово або внутрішньовенно або 1 мл 2% розчину промедолу підшкірно. Внутрішньовенно вводять по 100мл5% розчину амінокапронової кислоти кожні 4-6 годин. Одночасно призначають 1 мл 1% розчину вікасолу внутрішньом'язово та глюконат кальцію - 10 мл 10% розчину внутрішньовенно. При артеріальній гіпертонії призначають допегит по 3-4 таблетки (  0,25 г  ) На день і діуретики - 2 мл 1% розчину лазиксу внутрішньом'язово або внутрішньовенно. Госпіталізація термінова на ношах в неврологічне або нейрохірургічне відділення.

5. ТРОМБОЗ синусів твердої мозкової оболонки . Виникає при наявності в організмі гнійних осередків (мастоїдит, отит, флегмона орбіти, фурункульоз).  Розвиваються лихоманка з ознобом, головний біль, блювота, брадикардія, менінгеальні і осередкові симптоми в залежності від локалізації процесу. При тромбозі кавернозного синуса відзначаються екзофтальм, набряк вен і кон'юнктиви, кореня носа, паралічі окорухових м'язів, біль в області іннервації першої гілки трійчастого нерва.  При тромбозі поперечного синуса - припухлість в області соскоподібного відростка, біль при поворотах голови на здорову бік, іноді двоїння в очах, соперозное стан. Тромбоз верхнього сагітального синуса супроводжується вонікновенем епілептичних припадків, гемі - і параплегией, сопорозном станом, перехідним в кому. У частині подібних випадків при люмбальної пункції отримують Кров'янисту спинномозкову рідину. Можливість тромбофлебіту мозкових вен треба мати на увазі при виникненні церебральної симптоматики у породіль і породіль.  Невідкладна допомога. Призначають масивну терапію антибіотиками: за 12000000-24000000 БД пеніциліну на добу внутрішньом'язово, внутрішньовенно гепарин у дозі 18000-25000 ОД.  Госпіталізація екстрена в стаціонар.
6. Енцефаліт ГОСТРИЙ  Кліщовий весняно-літній енцефаліт є природно-вогнищевих ендемічним захворюванням. У СРСР зустрічався на Далекому Сході, в Сибіру (південні райони), на Уралі і рідко в центральних областях. Захворювання розвивається після укусу кліща, супроводжується сильним головним болем "блювотою. У зв'язку з ураженням сірої речовини стовбура мозку і шийного відділу спинного мозку на тлі загальноінфекційного симптомів виникають грубі бульбарні порушення і мляві паралічі шиї і верхніх кінцівок.  Висипнотифозний енцефаліт характеризується сильним головним болем, маренням, збудженням, менінгеальними симптомами, появою висипки на шкіру тулуба і згинальних поверхнях рук.  Геморагічний енцефаліт включає групу уражень головного мозку інфекційного, алергічного, дісметаооліческого і токсичного генезу.  Захворювання проявляється різкою головним болем, нудотою, блювотою, виникненням осередкових знаків, затемненням свідомості.  Некротичний енцефаліт, який викликається вірусом herpes simplex - рідкісне важко протікає захворювання. Характеризується гострим початком, розвитком коматозного стану, гіпертермією, судомами, руховими порушеннями у вигляді геміпарез або геміплегія і іншими неврологічними симптомами, що свідчать про важку поразку речовини головного мозку.  Комариний осінньо-річний (японський) енцефаліт зустрічається на Далекому Сході. Переносником інфекції є комарі. Гостре гарячкове захворювання, що виявляється високою температурою, сильним головним болем, раннім і глибоким порушенням свідомості, менінгеальними симптомами, гіперемією обличчя і кон'юнктиви. Захворювання часто супроводжується ускладненнями у вигляді пневмонії, церебральних геморагій, порушень психіки. Одна з особливостей захворювання - можливість раптової смерті в стадії одужання, що починається.  Невідкладна допомога. Постільний режим. При важкому перебігу, розвитку коматозного стану з перших годин необхідні масивні дози глюкокортикоїдних гормонів - преднізолону внутрішньовенно крапельно 600-1000 мг / добу.  У випадках середньої тяжкості призначають всередину по 4 мг 4 рази на добу дексаметазон. При кліщовий енцефаліт вводять специфічний гама-глобулін - 6-9 мл внутрішньом'язово.  Госпіталізація в інфекційне відділення.

Кінець.Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Jeff Bezos»

text:
JEFF BEZOS
JEFF JORGENSEN (BEZOS)
	Bezos, was born 1964 in Albuquerque, New Mexico. Jeff, born of a mother under 18 years, as soon as he was born and his father escaped. Jeff Bezos, education has shown a very successful life. After graduating from River Oaks Elemantary School, graduated from high school gifted children and graduated first in his class in the Faculty of Computer Science at Princeton University.

Business Life
	In 1986,company started to work in Fitel after receiving the bachelor’s degree. In December 1990, was hired as vice president of DE Shaw hedge fund company. DE Shaw, the company is a result of the company's research suggested that the internet has to buy books in the first step, not acceptance resign and he embarked on this work.

Amazon.com
Jeff Jorgensen (Bezos) founded “amazon.com” something never seen before in the world. Internet has created the most recognized brand, was one of the richest men in the world. Jeff Bezos, which is one of the most popular internet shopping websites are made, which was founded on July 16, 1995 "amazon.com" the founder and owner.
This is a great brand's founder Jeff Bezos, the brand found by searching the dictionary. The brand's first letter "A" wants to be, especially Jeff, move up one rank in alphabetical thought can make a difference. Dictionary "A" investigating things that begin with the letter, which is considered the world's largest river, the Amazon river ended and has made the decision that name. As the reason for choosing the name of the Amazon, lies one day wants to be such a big company.
Now,
	"Kindle Fire" (read Amazon's tablet computer) has created a new revolution in book publishing. This pocket book is a book-sized tablet for half the price of a book printed at any time and anywhere to download and read the book possible. The book is possible to make out the payment in the same computer. A lot of free dictionaries and classics, the computer can be installed without payment.


title: Презентація на тему «Геном Людини»

text:
Геном Людини
Міжнародні проекти геному людини
 Найбільш масштабним і дорогим біологічним науково-дослідним проектом вважають проект "Геном людини". Під час його 15-річної історії виникла біоінформатика, тобто те, чим учасники медичних проектів розподілених обчислень (РО), допомагають займатися колективам дослідників небезпечних хвороб.
Проект "Геном людини" (Human Genome Project)
Прое́кт гено́му люди́ни (англ. Human Genome Project, HGP) — міжнародний проект наукових досліджень геному людини, мета якого полягає у визначенні послідовностей ДНК та локалізація генів та їх функцій.
Загальна характеристика
 Головною метою, поставленої перед проектом, стало визначення точної послідовності азотистих основ і положення генів у молекулі ДНК кожного виду клітин людини, що відкрило б причини спадкоємних захворювань і шляхи до їхнього лікування. Крім того, потрібно було одержати три типи карт хромосом: генетичні, фізичні й секвенсові (від англ. sequence - послідовність). Виявити всі гени, що є присутніми у геномі, і встановити відстані між ними - значить локалізувати кожен ген у хромосомах. Такі генетичні карти крім інвентаризації генів і визначення їхніх положень відповідають на винятково важливе питання про те, як гени визначають ті або інші ознаки організму. Адже багато ознак залежать від декількох генів, часто розташованих у різних хромосомах, і знання положення кожного з них дозволить зрозуміти, як відбувається диференціювання (спеціалізація) клітин, органів і тканин.
Мета
 В 1988 р. один з першовідкривачів знаменитої подвійної спіралі ДНК, нобелівський лауреат Дж. Уотсон, привселюдно висловив думку про те, що наука впритул наблизилася до розкриття хімічної основи спадковості людини. На той час було вже відомо, що спадкоємний апарат людини, геном, становить близько 3 млрд. нуклеотидних пар. У той час ця величина здавалася небачено великою, і сама думка, що такий обсяг інформації може бути отриманий, здавалася зовсім фантастичною.
   Основні етапи й результати роботи проекту "Геном людини"
 В 1980-ті роки технології були занадто примітивними для вирішення завдання розшифровки генома й серед біологів було багато супротивників цього проекту. Біологи всерйоз побоювалися, що їх усіх змусять нескінченну кількість разів виконувати нудні операції із ДНК людини. Такі побоювання розсіялися після появи нових технологій, що дозволили передати машинам рутинну роботу з визначення послідовності. І 1990-ті роки ввійшли в історію як роки впевненого вдосконалювання можливостей визначати послідовність повних геномів.
 В 1988 р. засоби на вивчення геному людини виділило Міністерство енергетики, а в 1990 р. - Конгрес США. В Роквіллі (штат Меріленд) з'явився Національний інститут дослідження генома людини(Natіonal Human Genome Research Іnstіtute, NHGRІ), директором якого став Френсіс Колінз (Francіs Collіns), і робота над проектом пішла повним ходом.
1995. NHGRІ публікує першу повну послідовність ДНК живого організму - бактерії Haemophіlus іnfluenzae. За цією бактерією незабаром пішли інші організми.
 1998. Опублікована перша послідовність ДНК багатоклітинного організму - плоского хробакаCaenorhabdіtіs elegans.
  В червні 2000 року Крейг Вентер і Фрэнсис Коллинз, керівник проекту "Геном людини" в NHGRІ й Національних інститутах здоров'я США, оголосили про подію, названою ними "першою збіркою генома людини". Власне кажучи, це була перша реконструкція повного генома людини, виконана методом безладної стрілянини.
Вивчені гени людини
Протягом наступних років різні групи вчених у всьому світі поступово розшифровували хромосоми людини, періодично звітуючи про результати своєї роботи. Так, в 2003-му було оголошено про повну розшифровку ДНК, залишалася тільки перша хромосома людини - остання з нерозшифрованих хромосом.
 І от, 17 травня 2006 р. дослідники Wellcome Trust Sanger Іnstіtute разом з американськими й англійськими колегами оголосили про закінчення останнього етапу роботи з розшифровки повного генома людини - секвенування найбільшої, першої хромосоми. Про це повідомляється в статті S.G. Gregory "The DNA sequence and bіologіcal annotatіon of human chromosome 1", опублікованої 18 травня в журналі Nature.
ENCODE (ENCyclopedіa Of DNA Elements) - проект Natіonal Human Genome Research Іnstіtute. Завдання проекту: дослідження окремих зон геному для детального моніторингу функцій і виявлення індивідуальних варіацій.
Проекти функціональної геноміки, що діють на цей час
Дослідники з Каліфорнійського університету, у свою чергу, займаються картуванням промоторів - регуляторних ділянок ДНК, що забезпечують вмикання або вимикання генів. Використавши "ДНК-чипи" від NіmbleGen Systems і розроблені в університеті витончені комп'ютерні алгоритми, дослідники вже ідентифікували місце розташування й структуру 10 тисяч регуляторних ділянок у клітинах сполучної тканини (фібробластах) людини.

 Human Epіgenome Project - проект "Епігеном" (назва в перекладі означає "керуючий роботою генетичного апарата"). Завдання проекту: дослідження загадкового процесу метилірування ДНК ссавців (цієї модифікації частково піддається один з нуклеотидів, цитозин).
 Human Varіome Project Meetіng (Проект по варіабельності людського геному) і Genomіcs Dіsorders Research Centre (Центр дослідження геномних порушень) одним з основних своїх завдань вважають створення бази даних по всіх мутаціях людських генів. У цей час науці відомо біля ста тисяч різноманітних генних мутацій, однак, по оцінках фахівців, це всього 5% від всіх можливих відхилень такого роду. Хоча деякі з відомих генетичних мутацій вже внесені в бази даних, але все ще немає глобальних систематичних способів збору й поширення цієї інформації серед вчених світу. Створення такої бази даних значно просуне дослідження в області швидкої діагностики й ефективного лікування спадкоємних захворювань.

Таким чином, у світі зроблений прорив в області вивчення генома й стовбурної клітки людини як універсального модуля для будь-яких генно-інженерних реконструкцій.
Висновок

Роботу виконала
Учениця 11-Б класу
ЗОШ 1-3 ступенів №1
М. Калинівки
Вигонюк Марина


Презентація на тему «Бактерії» (варіант 4)


title: Презентація на тему «Индивидуальное развитие организмов»

text:
1
2
3


Презентація на тему «Гипоталамус»


Презентація на тему «Вплив алкоголю на організм людини» (варіант 2)


title: Презентація на тему «Мутации»

text:
МУТАЦИИ
Мутации – редкие случайно возникшие стойкие изменения генотипа, затрагивающие весь геном, целые хромосомы, их части и отдельные гены.
Причины мутаций:

1. Естественный мутационный процесс.
2. Мутационные факторы среды.

Мутагены
Мутагены – факторы, при помощи которых образуются мутации.
Свойства мутагенов:
Универсальность
Ненаправленность возникающих мутаций
Отсутствие нижнего порога

По происхождению мутагены можно разделить на эндогенные, образующиеся в процессе жизнедеятельности организма, и экзогенные — все прочие факторы, в том числе и условия окружающей среды.

По природе возникновения мутагены классифицирует на:
Физические (ионизирующие излучение, рентгеновские лучи, радиация, ультрафиолетовое излучение; повышение температур для хладнокровных животных; понижение температур для теплокровных животных).
Химические (окислители и восстановители (нитраты, нитриты, активные формы кислорода), пестициды, некоторые пищевые добавки, органические растворители, лекарственные препараты и тд.)
Биологические вирусы (вирус гриппа, кори, краснухи и тд.).

По месту возникновения

Генеративные	                                               Соматические
(в половых клетках,                                                (не передаются по передаются по наследству)                                                наследству)
 По характеру проявления

 Полезные 		             Вредные
    Нейтральные     Рецессивные			      Доминантные

По структуре:
     Геномные                 Генные
                Хромосомные

Геномные мутации

Геномными называют мутации, приводящие к изменению числа хромосом.
 Наиболее распространенным типом таких мутация является полиплоидия – кратное изменение числа хромосом. У полиплоидных организмов гаплоидный (n) набор хромосом в клетках повторяется не 2 раза, а 4-6 (иногда 10-12).
Главной причиной этому является нерасхождение гомологичных хромосом в мейозе, что приводит к формированию гамет с увеличенным числом хромосом.

Генные мутации

Генные мутации (или точковые) – наиболее часто встречающийся класс мутационных изменений. Генные мутации связаны с изменением последовательности нуклеотидов в молекуле ДНК. Они приводят к тому, что мутантный ген либо перестает работать и тогда не образуются соответствующие РНК и белок, либо синтезируется белок с измененными свойствами, что проявляется в изменении каких-либо признаков организмов.
Следствии генной мутации образуются новых аллели. Это имеет важное эволюционное значение.
Генные мутации следует рассматривать как результат «ошибок», возникающих в процессе удвоения ДНК.

Хромосомные мутации

Хромосомные мутации – это перестройки хромосом. Появление хромосомных мутаций всегда связано с возникновением двух или более разрывов хромосом с последующим их соединением, но в неправильном порядке.
Хромосомные мутации приводят к изменению функционирования генов. Они также играют серьезную роль в эволюционных преобразованиях видов.

Различные типы хромосомных мутаций:
1 — нормальная хромосома, нормальный порядок генов
2 — делеция; нехватка участка хромосомы
3 — дупликация; удвоение участка хромосомы
4 — инверсия; поворот участка хромосомы на 180 градусов
5 — транслокация; перемещение участка на негомологичную хромосому
Также возможно центрическое слияние, то есть слияние негомологичных хромосом.

Основные положения мутационной теории:
Мутации – это дискретные изменения наследственного материала.
Мутации - редкие события. На 10000-1000000 генов за одно поколение в среднем возникает одна новая мутация.
Мутации могут устойчиво передаваться из поколения в поколение.
Мутации возникают ненаправленно, не образуют нерперывных рядов изменчивости.
Мутации могут быть полезными, вредными и нейтральными.


title: Презентація на тему «Популяція» (варіант 1)

text:
Популяція
Популяція — сукупність організмів, що займають обмежений ареал (територія поширення якогось об'єкта або явища), мають спільне походження за фенотипом та географічно ізольовані від інших популяцій даного виду. Ріст популяції — співвідношення між народжуваністю і смертністю.
	В залежності від розмірів займаної території, розрізняють 3 типи популяцій:
Елементарна (локальна) популяція - сукупність особин виду, що займають невелику ділянку однорідної території. В залежності від характеру умов у біогеоценозі будь-який вид розпадається на кілька елементарних популяцій. Чим одноманітніші умови, тим менша кількість елементарних популяцій у кожного виду. У природі особини елементарних популяцій часто змішуються, тому кордони між ними стираються.

Види популяцій.
Екологічна популяція - сукупність елементарних популяцій, приурочених до конкретних біогеоценозів. Наприклад, білка заселяє різні типи лісу, тому виділяють декілька її екологічних популяцій - соснові, ялицево-смерекові тощо. Ці популяції слабко ізольовані одна від одної і обмін генетичною інформацією між ними відбувається досить часто, але рідше, ніж між елементарними популяціями.

Географічна популяція - сукупність екологічних популяцій, що охоплює групи особин одного виду, які заселяють територію з географічно однорідними умовами. Чітко розмежовані одна від одної і відносно ізольовані. Вони різняться між собою плодовитістю, розмірами особин, екологічними, фізіологічними, поведінковими та іншими особливостями. Наприклад, популяції білки в заєнісейській тайзі і змішаних лісах України, степова і тундрова популяції вузькочерепної полівки. У природі межі і розміри популяцій визначаються не стільки особливостями територій, скільки властивостями особин однієї популяції.

На рисунку показано такий розподіл для французької колонії на острові Реюньйон (1960 р.) у період дуже швидкого збільшення її населення внаслідок високої народжуваності.


title: Презентація на тему «Методи генетичних досліджень» (варіант 2)

text:
Методи генетичних досліджень
Учня 11-Б класу
Надворного Ярослава
Гібридологічний метод, застосований Г.Менделем, полягає в схрещуванні (гібридизація) організмів, які відрізняються за певними станами однієї чи кількох спадкових ознак. Нащадків, одержаних від такого схрещування, називають гібридами. Гібридизація лежить в основі гібридологічного аналізу - дослідження характеру успадкування станів ознак за допомогою системи схрещувань.

.
Схрещування буває моногібридним, дигібридним і полігібридним. Моногібридне схрещування — це поєднання батьківських форм, які відрізняються різними станами лише однієї спадкової ознаки (наприклад, кольором насіння); дигібридне - двох ознак (наприклад, кольором насіння та структурою його поверхні), полігібридне — трьох і більше

Цитогенетичний метод ґрунтується на дослідженні особливостей хромосомного набору (каріотипу) організмів . Вивчення каріотипу дає змогу виявляти мутації, пов’язані зі зміною як кількості хромосом, так і структури окремих із них. Каріотип досліджують у клітинах на стадії метафази, бо в цей період клітинного циклу структура хромосом виражена найчіткіше.
Цей метод застосовують і в систематиці організмів (каріосистематика). Так, багато видів-двійників (видів, яких важко, а іноді навіть неможливо розпізнати за іншими особливостями) розрізняють за хромосомним набором. Такі випадки відомі серед комах, земноводних, гризунів тощо.
Дерматогліфічний метод полягає у вивченні малюнків з гребінців, ліній та складок шкіри на долонях та підошвах, а також на долоневих поверхнях пальців. Цим методом досконало володіють деякі ясновидці, віщуни, цигани, але поки що він мало відомий лікарям. Разом з тим одночасне формування рисунків на шкірі вказаних частин тіла та розвиток мозку в ембріональному періоді дає підстави вважати, що дерматогліфічний метод має значні потенційні можливості, які ще чекають на широке застосування в медичній практиці.
Близнюковий метод полягає у вивченні однояйцевих близнят (організмів, які походять з однієї зиготи). Однояйцеві близнята завжди однієї статі, бо мають однакові генотипи. Досліджуючи такі організми, можна з'ясувати роль чинників довкілля у формуванні фенотипу особин: різний характер їхнього впливу зумовлює розбіжності у прояву тих чи інших станів певних ознак.
Метод дослідження патології обміну речовин використовують для масових обстежень людей, серед яких потрібно виявити тих, хто страждає на спадкові порушення обміну речовин.
Дякую за увагу!


Презентація на тему «Основні небезпеки навколишнього середовища»


title: Презентація на тему «Лососеподібні»

text:
Лососеподібні
Будова

1 — зябра;
2 — серце
З — черевна аорта
4 — шлунок
5 — кишка
 6 — селезінка
7 — статева залоза
8 — плавальний міхур
9 — нирки
10 — анальний отвір
11 — печінка.
Представники ряду Лососеподібні за будовою загалом нагадують оселедцеподібних. Характерна ознака представників цього ряду - наявність особливого, позбавленого променів жирового плавця, розташованого на спинному боці тіла перед хвостовим плавцем.

Тіло видовжене, товсте, брускоподібне. За спинним плавцем на хвостовому стеблі знаходиться жировий плавець. Хвостовий плавець має ледь помітну виїмку. Голова невелика, клиноподібна. Рот великий, верхня щелепа сягає за задній край ока. Щелепи та кістки рота озброєні зубами. Довжина тіла здебільшого до 50 см (інколи досягає довжини 110 см та ваги 24 кг), тривалість життя до 10 років і більше. Спина темно-сіра, боки та черево сріблясті. Вище та нижче бічної лінії розміщені зіркоподібні плями, що поширюються й на зяброві кришки. Спинний та хвостовий плавці темні, анальний та парні плавці сіруваті. Завдовжки до 40 см та масою до 1 кг.
Середовище існування
Більшість видів лососеподібних мешкає у морях, однак для розмноження заходить у річки. Окремі представники (харіус, форель) - мешканці прісних водойм. Лососеподібних відомо понад 200 видів. В Україні мешкає харіус європейський (у басейнах Дунаю та Дністра), дунайський і чорноморський лососі (до 2 м завдовжки при масі до 25 кг), яких занесено до Червоної книги України. Райдужна форель віддає перевагу прохолодній воді, тому мешкає у гірських річках. її штучно розводять у рибних господарствах Закарпаття, Карпат і Криму.
Лососеподібних часто називають «червоною рибою»
Їхнє високоякісне м’ясо має червонувате забарвлення.
Червоне забарвлення має й ікра цих риб, яка дуже цінується в усьому світі.
Малюнки


title: Презентація на тему «Мy restaurant»

text:
«Мy restaurant»
Zinchenko Alina10-A
The English pub-restaurant
 «Liverpool Pub»
We are:
Lviv, vul. Kulish, 31
+38 (032) 243 55 66,
 +38 (098) 648 48 18,
+38 (095) 318 28 04
We invite you to relax in an English pub-restaurant «Liverpool Pub» - a beautiful and serene place!
The English pub-restaurant «Liverpool Pub» («Liverpool») - the first classic pub in Lviv!
The bar dark, comfortable leather furniture , friendly staff , tasty beer, good company - all true English pub in Ukraine «Liverpool Pub» ( Liverpool ). Come here to the place that is hidden away from the modern pace of life with its hassles and problems. Here you can sit nice and fun to drink a mug , a favorite for the table , being ill for your favorite football team. Here with friends or with your loved one, you can relax and I get a lot of positive emotions.

The English pub - restaurant «Liverpool Pub» invites to gourmet meals English and European, Italian and Mediterranean cuisine which you can enjoy during your breakfast, business lunch or organized in the small banquet facility (up to 45 people). For your friendly bartender offer to taste signature soup with lamb and root vegetables , eggs, english  steak " Butterfly " and branded drinks - beer " Lager " and honey ale, drink " Liverpool ".
Services
FOOD

reservations
 Banquet facilities up to 45 persons, advance pre-payment - 10%
Breakfast on the menu
     Lunch 12:00-15:00, 35 USD,
      Monday through Friday
Kitchen Restaurant

The English kitchen
European Cuisine
Italian Food
Mediterranean cuisine
Language Support

English
Polish
Russian
Ukrainian


title: Презентація на тему «Клонирование человека»

text:
Клонирование человека
Презентация на тему:
Сразу же после клонирования овечки Долли в 1996 году, ученые терялись в догадках, можно ли таким способом клонировать человека. И вот, наконец то, после серии долгих экспериментов, они получили ответ на этот вопрос.
Клонирование человека сейчас уже очень близко к реальности.
К сожалению, на обсуждение  темы клонирования с самого начала оказывали влияние  вводящие в заблуждение сообщения СМИ.
Отрицательное отношение к клонированию людей - больше следствие захватывающей дух новизны клонирования, чем каких-либо реальных нежелательных последствий.
При разумном регулировании преимущества клонирования людей существенно перевесили бы недостатки.
Если  общественность наложит полный запрет на клонирование человека, это оказалось бы печальным эпизодом в человеческой истории.
В этом очерке обсуждаются как преимущества, так и предполагаемые отрицательные последствия клонирования человека.
Клонирование человека - это не то же самое, что и генная инженерия человека.
При клонировании ДНК копируется, в результате чего появляется еще один человек, точный близнец существующего индивида и следовательно - не монстр или урод.
Генная же инженерия подразумевала бы модификацию человеческой ДНК, в результате чего может появиться человек, непохожий ни на одного другого, ранее существовавшего.
Это предположительно могло бы привести к созданию очень необычных людей, даже монстров.
Генная инженерия человека, имея большой позитивный потенциал, действительно очень рискованное предприятие, и должна была бы проводиться только с величайшей осторожностью и под надзором. Клонирование же безопасно и банально по сравнению с генной инженерией.
Если вы опасаетесь клонирования человека, то генная инженерия человека вас должна просто ужасать.

Что такое клонирование человека?
Клонирование человека: аргументы в защиту
Клонирование поможет людям, страдающим тяжелыми генетическими болезнями.
Если гены, определяющие какую-либо подобную болезнь, содержатся в хромосомах отца, то в яйцеклетку матери пересаживается ядро ее собственной соматической клетки, - и тогда появится ребенок, лишенный опасных генов, точная копия матери.
Если эти гены содержатся в хромосомах матери, то в ее яйцеклетку будет перемещено ядро соматической клетки отца, - появится здоровый ребенок, копия отца.
Возражения, выдвигаемые против клонирования человека.
Некоторые политики в Соединенных Штатах сейчас предлагают уберечь нас от всех несчастий, связанных с клонированием людей путем полного законодательного запрета.
Интересно, что при ближайшем рассмотрении никаких серьезных проблем в действительности не существует.
В нескольких случаях, когда возможны злоупотребления, они могут быть предотвращены с помощью узконаправленного законодательства.
И нет ничего, связанного с клонированием человека как таковым, что бы оправдывало бы его криминализацию.
Единственное возражение, которое остается в результате анализа - технология клонирования пока не совершенна.
Но это - оправдание для дальнейших исследований, а не для запрета.

Заключение
Очевидно, что клонирование человека имеет громадные потенциальные преимущества и несколько возможных отрицательных последствий. Как и со многими научными достижениями прошлого, такими как самолеты и компьютеры, единственная угроза - это угроза нашей собственной узкой умственной самоудовлетворенности.
Клоны человека могут сделать большой вклад в области научного прогресса и культурного развития.
С каплей здравого смысла и разумным регулированием, клонирование человека - не есть нечто, чего нужно бояться. Нам следует ожидать его с волнительным нетерпением и поддерживать научные исследования, которые ускорят осуществление клонирования.
Исключительные люди находятся среди величайших сокровищ мира. Клонирование человека позволит нам сохранить, а со временем даже восстановить эти сокровища.

Презентацию подготовили:
Литошенко Александр
Мащук Сергей
Галуза Артур
Шепель Денис


Презентація на тему «История развития биологии»


title: Презентація на тему «Тип Круглі черви»

text:
Тип Круглі черви
Круглі черви
ПАРАЗИТИЧНІ

ВІЛЬНОЖИВУЧІ

Загальна характеристика
Мають двосторонню симетрію
Тіло вкрите шкірно-м'язовим    мішком
Усередині - порожнина тіла,    заповнена рідиною

роздільностатевість;
 поява третього, заднього відділу травної системи і анального отвору.
нервова система складається з навкологлоткового кільця і нервових стовбурів, сполучених поперечними перемичками.
Займають всі середовища існування
Перенесення несприятливих умов у вигляді яєць;
Пересування згинанням тіла
Близько 15 тис. видів
Кишечник собаки, яка загинулавід інвазії аскаридами
Основні представники
Аскарида людська
Гострик
ПОПЕРЕЧНИЙ ЗРІЗ КРУГЛОГО ЧЕРВ`ЯКА
ВНУТРІШНЯ БУДОВА АСКАРИДИ
Життєвий цикл
Пристосування до паразитичного способу життя:
Величезна плодючість (кілька сотень тисяч яєць на добу)
Відсутність органів травлення (іноді)
Складний життєвий цикл
Органи прикріплення
Гермафродити
Профілактика
Мити руки, овочі і фрукти перед їжею.
Завжди кип'ятити воду з відкритих водойм перед вживанням.
Не брати в природі рослини в рот.
Ретельно проварювати і прожарювати їжу.
Знищувати мух і тарганів.


Презентація на тему «Австралійський птах – ківі»


Презентація на тему «Гриби» (варіант 2)


title: Презентація на тему «Контрацепція» (варіант 3)

text:
Контрацепція
В останні роки світовий показник кількості абортів на одну тисячу жінок знизився з 57,2 на 1000 жінок фертильного (дітородного) віку в 1996 році до 36,7 - в 1999 році. Згідно даним ВІЗ, число абортів в Україні зменшилося з 1061 на 1000 пологів в 2000 році до 618 в 2004 році. За останні 5 років спостерігається позитивна динаміка по зниженню показників абортів в Україні. Так, середньостатистичний рівень абортів в 2000 році нижчий, ніж світовий (32,1 у порівнянні з 36,7), однак практично в 3-4 рази вищий, ніж у багатьох країнах Європи
Бар’єрні методи
Презерватив (кондом)
98% ефективний захист від ЗПСШ
Жіночий презерватив
 Ефективність 95%
Захищає від ЗПСП
Шумний
Потребує використання лубриканта

Діафрагма
Ефективність 95% Вимагає установки, спритності рук
Використовується з гелями.

Внутріматкова спіраль
Ефективність 98-99%
Може бути встановлена на 10 років
Збільшує ризик інфікування
Зростає ризик позаматкової вагітності
Добрий спосіб для:
-повторнородок
моногамних

Хімічні засоби
Ефективність 80-85%
Працює негайно
Ефективні протягом години
Не можна спринцюватися протягом 6 годин
У 20% зустрічається печіння(реакція)
Піни
Плівка
Ефективність 80-85%
Працює через 10 хв після застосування
Ефективні протягом години
Не можна спринцюватися протягом 6 годин
У 20% зустрічається печіння(реакція)
Суппозиторії
Ефективність 80-85%
Працює через 10 хв після застосування
Ефективні протягом години
Не можна спринцюватися протягом 6 годин
У 20% зустрічається печіння(реакція)
Природні методи
Ритми
Уникати незахищених днів (9-19)
Ефективність 70-80%
Передбачувана овуляція 14 день

Перерваний акт
Ефективність 80-90%
Завжди при собі
Вимагає підвищеної уважності
Деякі сперматозоїди присутні в рідині, що передує еякуляції Психологічні проблеми

Гормональні
Гормональні
Ефективність 99.5%
Захищає проти раку матки , яєчників
Захищає від пухлин молочних залоз
Низький ризик побічних ефектів
Приймати потрібно щодня
Ін'єкції
Ефективність 99%
Понад 3 місяці
Аменорея
Збільшення ваги
Овуляція настає через 4.5 місяці
Екстренна контрацепція
Перевязка маткових труб і вазектомія
Хірургічна стерилізація
Постійна, незворотня 99% ефективності
Дякую за увагу
Виконала учениця 11-А класу Скакалова Олександра
Вчитель: Решетнік О.А.


Презентація на тему «Австралія -Ноев ковчег для сумчастих тварин»