title: Презентація на тему «Движение планет солнечной системы»

text:
Движение планет солнечной системы
Подготовила
Виктория Смоленская

Движение планет Солнечной системы. Говоря о движении планет в Солнечной системе, хочется сказать, что практически все планеты, кометы и астероиды, подчиняются единому закону, так как движутся в одном направлении вокруг Солнца, причем, против часовой стрелки (если рассматривать движение с северного полюса). Этот закон также действенен и для нашей Галактики - Млечного пути, по которой Солнечная система также движется против часовой стрелки.Движутся планеты по практически круговым орбитам, которые находятся в одной плоскости, что во многом подтверждает теорию об образовании планет вокруг Солнца из единого газово-пылевого облака.
      Скорости движущихся вокруг Солнца планет также различны. Существует тенденция, по которой планеты земной группы, такие как Марс, Земля, Венера и Меркурий вращаются намного быстрее, чем планеты-гиганты: Юпитер, Сатурн, Уран и Нептун. Так скорость движения Меркурия по орбите составляет 47,9 км/с и это самая большая скорость вращения вокруг Солнца. Венера движется со скоростью 35,0 км/с, а Земля вращается вокруг небесного светила со скоростью 29,8 км/с. Скорость движения Марса – 24,1 км/с. А теперь взглянем на скорости движения по орбите планет юпитерской группы.
Юпитер, являясь самой большой планетой в Солнечной системе, вращается вокруг Солнца со скоростью 13,1 км/с. Сатурн, обрамленный красивым диском из спутников и метеоритов, вращается со скоростью 9,6 км/с. Скорость движения Урана – 6,8 км/с, а самая отдаленная на сегодняшний день планета Солнечной системы – Нептун, вращается со скоростью 5,4 км/с.

Схема движения Земли вокруг Солнца
Только две из планет Солнечной системы, а именно Венера и Меркурий не имеют спутников. У остальных шести планет есть спутники, которые также вращаются вокруг своих планет против часовой стрелки.Как мы уже говорили выше кроме вращения вокруг Солнца, все планеты имеют вращение вокруг своей оси. Скорости вращения планет тут также различны.
Спасибо за внимание


title: Презентація на тему «10 most unusual jobs»

text:
10 Most Unusual Jobs
Chocolate Engineer
Island Caretaker
Tea Taster
Crime Scene Cleaner

Hot Walker
Gum Buster
Cartoon Mascots
Fortune Cookies Writer
Whiskey Ambassador
Pet Psychic


title: Презентація на тему «Походження Сонячної Системи»

text:
Походження Сонячної системи
Сонячна система — планетна система, що включає в себе центральну зірку — Сонце , і всі природні космічні об'єкти, що обертаються навколо Сонця.

Дослідження Сонячної системи
Космогонія - розділ астрономії, що вивчає походження й розвиток небесних тіл (Сонця, планет та їхніх супутників, зір, галактик) і їхніх систем.
Єдиної, завершеної теорії утворення зір, планет або галактик дотепер не існує.
Нашу Сонячну систему досі немає з чим порівнювати, хоча подібні їй системи повинні бути досить поширеними, а їхнє виникнення має бути не випадковим явищем, а закономірним.

Теорії щодо походження Сонячної системи
Особливої уваги заслуговують гіпотези німецького філософа Канта й теорія, яку через кілька десятиліть незалежно запропонував французький математик Лаплас.
Теорія Канта
	Вона ґрунтується на законі всесвітнього тяжіння. Кант виходив з еволюційного розвитку холодної пилової туманності, упродовж якого спочатку виникло центральне масивне тіло, яке в перспективі мало б стати тим, що ми називаємо Сонцем, а потім планети.

Теорія Лапласа
	Він описав гіпотезу утворення Сонця і планет із туманності, яка вже обертається. Він вважав її не пиловою, а газовою, дуже гарячою і з високою швидкістю обертання. У результаті високотемпературної конденсації у "породоутворюючих" елементів утворилися планети.

«Гіпотезою Канта-Лапласа»
Сонячна система виникла в результаті закономірного розвитку газопилової туманності.

	На зміну цій гіпотезі почали висуватися інші. Зупинимося на гіпотезі Джинса, яка поширилася в першій третині минулого століття. Вона цілком протилежна до гіпотези Канта-Лапласа.
Вихідна матерія, із якої потім утворилися планети, була викинута із Сонця (яке на той час уже було схожим на нинішнє) при випадковому проходженні поблизу нього якоїсь зорі.
Гіпотеза Джинса
 	Утворення нашої Сонячної системи, як й інших подібних, малоймовірне, тому що близьке проходження зір у нашій Галактиці та їхнє зіткнення — явище рідкісне.
Гіпотеза Вулфсона
Газовий струмінь, із якого утворилися планети, був викинутий з пухкого об'єкта, що проходив повз Сонця – протозорі. При наближенні протозорі до Сонця під впливом приливних сил поверхня протозоряного згустку повинна деформуватися і  навколо протозоряного згустку мало б утворитися газове середовище.

На сьогодні найбільш розробленою є гіпотеза радянського вченого О.Ю.Шмідта, що з'явилася в 1944 році.
Гіпотеза Шмідта
	Наша планета утворилася з речовини, захопленої з газопилової туманності, через яку колись проходило Сонце, що мало майже "сучасний" вигляд.
	Первісний момент речовини хмари може бути як завгодно великим.

Походження планет Сонячної системи
Перший вибух електронів відбувся 5,726 млрд. років тому під час переходу нього з рівня зірок-супергігантів на рівень зірок-гігантів.
Другий вибух відбувся 4,5 млрд. років тому. Під час переходу нього з рівня зірок-гігантів на рівень зірок головної послідовності.
Виконала
Учениця 11-В класу
ТБЛ
Синюк Анастасія
Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Сатурн» (варіант 6)

text:
Сатурн

Сатурн

     Сатурн - шоста планета від Сонця і друга за розмірами планета в Сонячній системі після Юпітера. Сатурн, а також Юпітер, Уран і Нептун, класифікуються як газові гіганти. Сатурн названий на честь римського бога Сатурна, аналога грецького Кроноса (Титана, батька Зевса) і вавілонського Нінурти. Символ Сатурна — серп (Юнікод: ♄).
В основному Сатурн складається з водню, з домішками гелію і слідами води, метану, аміаку і «гірських порід». Внутрішня область являє собою невелике ядро з гірських порід і льоду, покритого тонким шаром металевого водню і газоподібним зовнішнім шаром. Зовнішня атмосфера планети здається спокійною і безтурботною, хоча іноді на ній з'являються деякі довговічні особливості. Швидкість вітру на Сатурні може досягати місцями 1800 км / год, що значно більше, ніж, наприклад, на Юпітері. У Сатурна є планетарне магнітне поле, що займає проміжну ланку по потужності між магнітним полем Землі і потужним полем Юпітера. Магнітне поле Сатурна простягається на 1 млн км в напрямку Сонця. Ударна хвиля була зафіксована Вояджером-1 на відстані в 26,2 радіусу Сатурна від самої планети, магнітопауза розташована на відстані в 22,9 радіусу.
Юнікод Сатурна
     Сатурн володіє помітною кільцевої системою, що складається головним чином з часточок льоду, меншої кількості гірських порід і пилу. Навколо планети обертається 61 відомий на даний момент супутник. Титан - найбільший з них, а також другий за розмірами супутник у Сонячній системі (після супутника Юпітера, Ганімеда), який перевершує за своїми розмірами планету Меркурій і володіє єдиною серед безлічі супутників Сонячної системи щільною атмосферою. Вчені припускають, що умови на цьому супутнику схожі з тими, які існували на нашій планеті 4 мільярди років тому, коли на Землі тільки зароджувалася життя.
Титан – найбільший супутник Сатурна
    Верхні шари атмосфери Сатурна складаються на 93% з водню (за об'ємом) і на 7% з гелію (в порівнянні з 18% в атмосфері Юпітера). Є домішки метану, водяної пари, аміаку та деяких інших газів. Аміачні хмари у верхній частині атмосфери могутніші юпітеріанських.
    За даними «Вояджерів», на Сатурні дмуть сильні вітри, апарати зареєстрували швидкості повітряних потоків 500 м / с. Вітри дмуть, в основному, в східному напрямку (у напрямку осьового обертання). Їх сила слабшає при віддаленні від екватора; при віддаленні від екватора з'являються також і західні атмосферні течії. Ряди даних вказують, що вітри не обмежені шаром верхніх хмар, вони повинні поширюватися всередину, принаймні, на 2 тис. км. Крім того, вимірювання «Вояджера-2» показали, що вітри в південній і північній півкулях симетричні щодо екватора. Є припущення, що симетричні потоки якось пов'язані під шаром видимої атмосфери.
    В атмосфері Сатурна іноді з'являються стійкі утворення, що представляють собою надпотужні урагани. Аналогічні об'єкти спостерігаються і на інших газових планетах Сонячної системи (Велика червона пляма на Юпітері, Велика темна пляма на Нептуні). Гігантський «Великий білий овал» з'являється на Сатурні приблизно один раз в 30 років, в останній раз він спостерігався у 1990 році (менш великі урагани утворюються частіше).
     Не до кінця зрозумілим на сьогоднішній день залишається такий атмосферний феномен Сатурна, як «Гігантський Гексагон». Він являє собою стійке утворення у вигляді правильного шестикутника з поперечником 25 тис. кілометрів, яке оточує північний полюс Сатурна. В атмосфері виявлені потужні грозові розряди, полярні сяйва, ультрафіолетове випромінювання водню. Зокрема, 5 серпня 2005 р. космічний апарат Кассіні зафіксував радіохвилі, викликані блискавкою.
Атмосфера

Гігантський Гексагон
Полярні сяйва над Сатурном
Дослідження Сатурна
   Сатурн - одна з п'яти планет Сонячної системи, легко видимих неозброєним оком із Землі. У максимумі блиск Сатурна перевищує першу зоряну величину.
    Вперше спостерігаючи Сатурн через телескоп в 1609-1610 роках, Галілео Галілей помітив, що Сатурн виглядає не як єдине небесне тіло, а як три тіла, що майже дотикаються один одного, і висловив припущення, що це два великих супутники. Два роки опісля Галілей повторив спостереження і, на свій подив, не виявив супутників.
    У 1659 році Гюйгенс, за допомогою більш потужного телескопа, з'ясував, що «компаньйони» - це насправді тонке плоске кільце, оперізуюче планету і не стосується її. Гюйгенс також відкрив найбільший супутник Сатурна - Титан. Починаючи з 1675 року вивченням планети займався Кассіні. Він зауважив, що кільце складається з двох кілець, розділених чітко видимим зазором - щілиною Кассіні, і відкрив ще кілька великих супутників Сатурна.
   У 1979 році космічний апарат «Піонер-11» вперше пролетів поблизу Сатурна, а в 1980 і 1981 роках за ним пішли апарати «Вояджер-1» і «Вояджер-2». Ці апарати вперше виявили магнітне поле Сатурна і досліджували його магнітосферу, спостерігали шторми в атмосфері Сатурна, отримали детальні знімки структури кілець і з'ясували їх склад.
    У 1990-х роках Сатурн, його супутники і кільця неодноразово досліджувалися космічним телескопом Хаббл. Довготривалі спостереження дали чимало нової інформації, яка була недоступна для «Піонера-11» і «Вояджер» при їх одноразовому польоті повз планети.
      У 1997 році до Сатурна був запущений апарат Кассіні-Гюйгенс і, після семи років польоту, 1 липня 2004 року він досяг системи Сатурна і вийшов на орбіту навколо планети. Основними завданнями цієї місії, розрахованої мінімум на 4 роки, є вивчення структури і динаміки кілець і супутників, а також вивчення динаміки атмосфери і магнітосфери Сатурна. Крім того, спеціальний зонд «Гюйгенс» відокремився від апарату та на парашуті спустився на поверхню супутника Сатурна Титана.

    Супутники названі на честь героїв античних міфів про титанів і гігантів. Майже всі ці космічні тіла світлі. У найбільш великих супутників формується внутрішнє кам'янисте ядро. Назва «крижані» супутники найбільш відповідає супутникам Сатурна. Деякі з них мають середню щільність 1,0 г/см3, що більше відповідає водяному льоду. Щільність інших трохи вища, але теж невелика (виключення - Титан). До 1980р були відомі десять супутників Сатурна. З тих пір було відкрито ще кілька. Одна частина була виявлена в результаті телескопічних спостережень в 1980р, коли система кілець була видна з ребра (і завдяки цьому спостереженнями не заважав яскраве світло), а інша - при польотах АМС "Вояджер-1 і -2" в 1980 і 1981рр. Після чого у планети стало 17 супутників.
Супутники Сатурна
    У 1990р відкритий 18-й супутник, а в 2000 році ще 12 невеликих супутників, по всій видимості захоплених планетою астероїдів. В кінці 2004р Гавайські астрономи виявили ще 12 нових супутників неправильної форми діаметром від 3 до 7 кілометрів за допомогою КА "Cassini". Версію про захоплення підтверджує те, що 11 з 12 обертаються навколо планети в напрямку, відмінному від властивого "основним" супутникам. Про це ж свідчить сильна витягнутість і виключно великий - порядка 20 мільйонів кілометрів - діаметр орбіт. Протягом 2006 р. команда вчених під керівництвом Девіда Джуітта з Гавайського університету, що працюють на японському телескопі Субару на Гаваях, оголосила про відкриття 9 супутників Сатурна (Всього з 2004 року команда Джуітта виявила 21 супутник Сатурна). У першому півріччі 2007 року додалося ще 5 супутників і загальна кількість досягла числа 60. 15 серпня 2008 в ході вивчення зображень, зроблених «Кассіні» під час 600-денного дослідження кільця G Сатурна, відкритий 61-й супутник.
Кільця Сатурну
Кільця Сатурна

Кільця Сатурна видимі із Землі в невеликий телескоп. Вони складаються з тисяч і тисяч невеликих твердих частинок з каменів і льоду, які обертаються навколо планети. Існує 3 основних кільця, названих A, B і C. Вони помітні без особливих проблем із Землі. Є і більш слабкі кільця - D, E, F. При найближчому розгляді кілець виявляється безліч. Між кільцями існують щілини, де немає часток. Та з щілин, яку можна побачити в середній телескоп із Землі (між кільцями А і В), названа щілиною Кассіні. У ясні ночі можна навіть побачити менш помітні щілини. Внутрішні частини кілець обертаються швидше зовнішніх.
Кільця Сатурна
   Ширина кілець дорівнює 400 тис. км, однак в товщину вони складають лише кілька десятків метрів. Крізь кільця можна побачити зірки, хоча світло їх при цьому помітно слабшає. Всі кільця складаються з окремих шматків льоду різних розмірів: від порошин до декількох метрів у поперечнику. Ці частинки рухаються з практичних однаковими швидкостями (близько 10 км / с), іноді стикаючись один з одним. Під дією супутників кільце трохи вигинається, перестаючи бути плоским: видно тіні від Сонця.Плоскість кілець нахилена до площини орбіти на 29 °. Тому протягом року ми бачимо їх максимально широкими, після чого їх видима ширина зменшується, і, приблизно через 15 років, вони перетворюються в слабо помітну рису. Кільця Сатурна постійно збурювали уяву дослідників своєю унікальною формою. Кант перший пророчив існування тонкої структури кілець Сатурна. Протягом XX століття йшло поступове накопичення нових даних про планетні кільця: отримані оцінки розмірів і концентрації частинок в кільцях Сатурна, спектральним аналізом встановлено, що кільця - крижані, відкрито загадкове явище азимутальної змінності яскравості кілець Сатурна.
Цікаві факти
На Сатурні немає твердої поверхні. Середня щільність планети - найнижча в Сонячній системі. Планета складається, в основному, з водню і гелію, 2-х найлегших елементів в світовому просторі. Щільність планети складає всього лише 0,69 щільності води. Це означає, що якби існував океан відповідних розмірів, Сатурн б плив по його поверхні.
Автоматичний космічний апарат Кассіні, який в даний час обертається навколо Сатурна, передав зображення північної півкулі планети. З 2004 року, коли Кассіні підлетів до неї, відбулися помітні зміни, і тепер воно забарвлене в незвичайні кольори. Причини цього поки незрозумілі. Хоча поки невідомо, чому виникло забарвлення Сатурна, передбачається, що недавня зміна кольорів пов'язано зі зміною пір року.
Хмари на Сатурні утворюють шестикутник - гігантський Гексагон. Вперше це виявлено під час польотів Вояджера близько Сатурна в 1980-х роках, подібне явище ніколи не спостерігалося в жодному іншому місці Сонячної системи. Якщо південний полюс Сатурна з його обертовим ураганом не здається дивним, то північний полюс можна вважати набагато більш незвичайним. Дивна структура хмар отримана на інфрачервоному зображенні, космічним апаратом Кассіні в жовтні 2006 року. Зображення показують, що шестикутник залишався стабільним за 20 років після польоту Вояджера. Фільми, що показують північний полюс Сатурна, демонструють збереження шестикутної структури хмар під час їх обертання. Окремі хмари на Землі можуть мати форму шестикутника, але, на відміну від них, у хмарної системи на Сатурні є шість добре виражених сторін майже рівної довжини. Усередині цього шестикутника можуть поміститися чотири Землі. Повного пояснення цього явища поки немає.
Шестигранний шторм
Британські астрономи виявили в атмосфері Сатурна новий тип полярного сяйва. 12 листопада 2008р камери автоматичного корабля Кассіні отримали зображення північного полюса Сатурна в інфрачервоному діапазоні. На цих кадрах дослідники виявили полярні сяйва, яких не спостерігали ще жодного разу в Сонячній системі. На зображенні ці унікальні сяйва пофарбовані в блакитний колір, а лежачі внизу хмари - в червоний. На зображенні прямо під сяйвами видно виявлене раніше шестикутної хмара. Полярні сяйва на Сатурні можуть покривати весь полюс, тоді як на Землі і на Юпітері кільця полярних сяйв, будучи керованими магнітним полем, тільки оточують магнітні полюси. На Сатурні спостерігали і звичні нам кільцеві полярні сяйва. Нещодавно зняті незвичайні полярні сяйва над північним полюсом Сатурна значно видозмінювалися протягом декількох хвилин. Мінлива сутність цих сяйв свідчить про те, що змінний потік заряджених частинок від Сонця відчуває на собі дію якихось магнітних сил, про які раніше і не підозрювали.
Сяйво
Ураган


title: Презентація на тему «Луна»

text: Prezentacii.com


title: Презентація на тему «Физические характеристики солнца»

text:
Физические характеристики солнца
Выполнила: Терешко Елена 11-Б
Масса       1,99.1030 кг
Диаметр  1 392 000 км
Температура поверхности   5800К
Длительность звездных суток  25 сут (экватор) - 35 сут (полюса)
Удаленность от центра Галактики  25 000 световых лет
Период обращения  вокруг центра Галактики ~200 млн. лет
Скорость движения  вокруг центра Галактики 230 км/с
Абсолютная звездная величина +4,8
    Солнце - центральное тело Солнечной системы - представляет собою  горячий газовый шар. Оно в 750 раз превосходит по массе все остальные тела Солнечной системы вместе взятые..

    Именно поэтому всё в Солнечной системе можно приближенно считать вращающимся вокруг Солнца. Землю Солнце "перевешивает" в 330 000 раз. На солнечном диаметре можно было бы разместить цепочку из 109 таких планет, как наша. Солнце - ближайшая к Земле звезда, оно - единственная из звезд, чей видимый диск различим невооруженным глазом. Все остальные звезды, удаленные от нас на световые года, даже при рассмотрении в мощные телескопы, не открывают никаких подробностей своих поверхностей. Свет от Солнца  до  нас доходит за 8 с третью минут. По одной из гипотез, именно вместе с Солнцем образовалась наша планетная система, Земля, а затем и жизнь на ней.
Судьба Солнца
    Как и все звезды, Солнце родилось в сжавшейся газопылевой  туманности. Когда столь грандиозная масса (2.1030кг) сжималась, она сама себя сильно разогрела внутренним давлением до температур, при которых в ее центре смогли начаться термоядерные реакции. Так зажглась новорожденная звезда (не путайте с новыми звездами). В  центральной части температура на Солнце равна 15 000 000 К, а давление достигает сотни миллиардов атмосфер.
Физические характеристики нашего Солнца
Размер Солнца (1 392 000 км в диаметре) очень велик по Земным  меркам,  но астрономы, в то же время, называют его желтым карликом - в мире  звезд  Солнце ни чем особенным, на первый взгляд, не выделяется. Однако, в последние годы,  появляется все больше  доводов в пользу некоторой необычности нашего Солнца. В частности, Солнце меньше излучает ультрафиолета, чем другие звезды того же типа. Солнце обладает большей  массой, по сравнению со схожими звездами. Кроме  того,  эти  самые  похожие  на Солнце звезды замечены в непостоянстве, они меняют свой блеск, то есть являются переменными звездами.
     Мощность излучения Солнца 3,8.1020 МВт. На Землю попадает  лишь  около одной половины миллиардной доли всей энергии Солнца. Представьте себе стихийное бедствие, при котором пятнадцати стандартным квартирам в 45 кв. м. не посчастливилось быть затопленными до потолка водой. Если это количество воды - вся мощность излучения Солнца, то на долю Земли придется меньше чайной ложки. Но именно  благодаря  этой энергии на Земле происходит круговорот воды, дуют ветры, развивалась и развивается жизнь. Вся энергия, скрытая в горючих ископаемых (нефти, угле, торфе, газе), - тоже изначально была излучена Солнцем.

          Это стереографическое изображение Солнца. Для лучшего видения  объемности снимка нужно использовать очки с разноцветными стеклами - красным и синим. (11 ноября 1992-го года).
Солнце является плазменным шаром. Иными словами, оно состоит из "смеси" заряженных частиц - ядер атомов водорода и гелия, а также электронов. Солнце тоже, как и Земля, вращается вокруг своей оси. Движение частиц, из которых состоит Солнце, создает магнитное поле нашей звезды. Оно мощнее земного в 6 000 раз. В районах солнечных пятен магнитное поле Солнца особенно сильно.

Строение Солнца
Видимая поверхность Солнца называется фотосферой. Ее толщина  около  300 км.  При сильном разрешении деталей, можно увидеть в телескоп, что фотосфера имеет гранулированную структуру. Вещество на Солнце постоянно перемещается, и в областях, занимаемыми гранулами, оно  поднимается к поверхности, а в промежутках  между  ними - опускается.
Дальше вглубь распространяется конвекционная зона - зона, в которой энергия за счет конвекции переносится от центра к более высоким слоям. Здесь вещество, как бы, перемешивается.

Состав фотосферы


title: Презентація на тему «Сатурн» (варіант 7)

text:
Презентація на тему :
САТУРН
Зміст
1.Історія вивчення
2)Будова,розміри
3)Кільця Сатурна
4)Супутники Сатурна
5)Цікаві факти
Сату́рн — шоста за віддаленістю від Сонця та друга за розмірами планета Сонячної системи.
Сатурн - одна з п'яти планет Сонячної системи , легко видимих неозброєним оком із Землі. У максимумі блиск Сатурна перевищує першу зоряну величину.
 Вперше спостерігаючи Сатурн через телескоп в 1609-1610 роках , Галілео Галілей помітив , що Сатурн виглядає не як єдине небесне тіло , а як три тіла , майже стосуються один одного , і висловив припущення , що це два великих супутника . Два роки по тому Галілей повторив спостереження і , на свій подив , не знайшов супутників.
У 1659 році Гюйгенс , за допомогою більш потужного телескопа , з'ясував , що « компаньйони » - це насправді тонке плоске кільце, оперізуючий планету і не стосується її . Гюйгенс також відкрив найбільший супутник Сатурна - Титан .
У 1979 році космічний апарат "Піонер-11 » вперше пролетів поблизу Сатурна , а в 1980 і 1981 роках за ним пішли апарати « Вояджер- 1 » і « Вояджер- 2 ».
У 1997 році до Сатурна був запущений апарат Кассіні-Гюйгенс і, після семи років польоту 1 липня 2004 він досяг системи Сатурна і вийшов на орбіту навколо планети.

Космічний апарат «Піонер-11»
«Вояджер-1»

Апарат Кассіні-Гюйгенс
Існує три головних кільця, названих A, B і C. Вони добре помітні з Землі. Слабші кільця називають D, E та F.
Сатурн швидко обертається навколо своєї осі (з періодом — 10,23 години), складається переважно з рідкого водню і гелію, має товстий шар атмосфери. Сатурн обертається навколо Сонця за 29,46 земних років на середній відстані 1427 млн км.
Сатурн - єдина планета в Сонячній системі, щільність якої менша щільності води
Сатурн міг би плавати у воді
Полярне сяйво над північним полюсом Сатурна. Сяйва пофарбовані в блакитний колір, а хмари,що лежать внизу у червоний. Прямо під сяяннями видно шестикутну хмару.
Полярне сяйво над північним полюсом Сатурна. Сяйва пофарбовані в блакитний колір, а хмари,що лежать внизу у червоний. Прямо під сяяннями видно шестикутну хмару.
Вид Сатурна в сучасний телескоп (ліворуч) і в телескоп часів Галілея (праворуч)
Магнітне поле Сатурна більш слабке в порівнянні з магнітним полем Юпітера.
Напруженість магнітного поля на рівні видимих хмар на екваторі - 0,2 Гс (на поверхні Землі магнітне поле дорівнює 0,35 Гс).
Схема будівлі кілець
Система супутників Сатурна
Порівняльні розміри Землі, Титана і Місяця
Титан - великий супутник, більший ніж Місяць і Меркурій. Його діаметр - 5150 км.
На Сатурні немає твердої поверхні. Середня щільність планети - найнижча в Сонячній системі. Планета складається, в основному, з водню і гелію, 2-х найлегших елементів в світовому просторі. Щільність планети складає всього лише 0,69 щільності води. Це означає, що якби існував океан відповідних розмірів, Сатурн б плив по його поверхні.
Хмари на Сатурні утворюють шестикутник - гігантський шестикутник . Вперше це виявлено під час прольотів Вояджера близько Сатурна в 1980 -х роках , подібне явище ніколи не спостерігалося в жодному іншому місці Сонячної системи. Окремі хмари на Землі можуть мати форму шестикутника , але , на відміну від них, у хмарної системи на Сатурні є шість добре виражених сторін майже рівної довжини. Усередині цього шестикутника можуть поміститися чотири Землі. Повного пояснення цього явища поки немає.
Цікаві факти
Сатурн робить оборот навколо Сонця за 29 років 167 днів 6,7 годин. День на планеті триває 10:00 34 хвилини.
Дякуємо за увагу!


title: Презентація на тему «Group «ABBA»»

text:
group ABBA
Підготувала учениця 10-А класу:Скрипій Катерина
ABBA - Swedish musical quartet that existed in the years 1970-1982 and named for the first letters of the names of the performers. Is one of the most successful teams in the history of pop music. The most popular group established in Scandinavia. Quartet took first place in the world charts since the mid-1970s to the early 1980s.
composition
Anni-Frid Lyngstad - vocals (born November 15, 1945, Ballangen / Narvik, Norway).
Agneta Feltskog - vocals (born April 5, 1950, Jonkoping, Sweden);
Bjorn Ulvaeus - vocals, guitar (born April 25, 1945, Gothenburg, Sweden);
Benny Andersson - keyboards, vocals (born December 16, 1946, Stockholm, Sweden);
Who they are: ABBA?
Anni-Frid Lyngstad 13 years singing with various groups working in the dance style. Later moved to jazz band . In 1969, she won a national talent contest . Her professional career began with the signing of the contract with the Swedish branch of EMI in 1967. about the shooting in the studio , she met Benny Andersson . A few weeks later , on a concert tour in southern Sweden , the second meeting . Soon they begin to live together , to with the same time he began producing his solo career Frida . Despite the growing popularity of the quartet ABBA, in late 1975 Frida completed its Swedish- solo album «Frida ensam». It is noteworthy that opened this record song «Fernando», one of the most successful in the history of the group, but in Swedish. Fearing idle speculation , Group Director Stig Anderson insisted on the continuation of joint efforts by the ensemble. Subsequent solo album, the dark-haired soloist ABBA, «Something's Going On», was released only in 1982.
Bjorn Ulvaeus was a soloist of the popular folk group Hootenanny Singers. Andersson and he sometimes met and agreed on a joint record. Stig Anderson, manager Hootenanny Singers and founder of record company Polar Music, saw great potential in the joint work of Andersson and Ulvaeus and strongly supported any of their undertakings. He, like anyone else, believed that someday they became famous throughout the world.
Agneta Feltskog - the youngest member of the group . When she was 17 , her performance in the song became number one in Sweden. Many critics felt that she was a talented composer , most of her songs were written in the style of popular music. Along with writing her own songs she also recorded cover versions of foreign hits and performed them on Swedish amateur competitions . As a result, she became the most popular pop singer of the time. In 1969, Agnetha met with Frida on the TV show , a few months later she met Bjorn at the concert. On the set of a TV show in 1969, they met again with Bjorn , met and married in 1971 . In 1972 Agnetha got the role of Mary Magdalene in the Swedish production of the musical "Jesus Christ - Superstar" . Critics praised her work on this project.
Benny Andersson was keyboardist popular in the second half of the 1960s, the Swedish pop group the Hep Stars. They performed remakes international hits. A strong party of the group were their live performances with a spectacular show. Their fans were mostly young girls. Rightfully called the Swedish «the Beatles». Andersson played on the keyboard and gradually began writing original compositions to the group, many of which have become hits.
           history
snovatelyami group were musicians , singers and songwriters Bjorn Ulvaeus and Benny Andersson. They first met at a party in Vastervik summer of 1966 , where they decided that they should write songs together
For the first time all four gathered to record a program in Stockholm, and started singing along with the November 1970. Simultaneously with the debut of the Quartet, one of the restaurants in Gothenburg
In November 1974 ABBA went on their first international tour to Germany, Denmark and Austria. Tour was so successful as hoped group, because many of the tickets were not sold and due to lack of demand ABBA were even forced to cancel several concerts, including pre-planned concert in Switzerland.
Release their 3 albums ABBA and 3 single SOS hit the top 10, the album reached number 13. The group no longer be treated as a one-hit group.
In November 1975, the band released a Greatest Hits compilation. It includes 6 songs that were in the Top 40 in the UK and the USA. He becomes the first album reached the first place in England, and includes the song Fernando
18 June 1976 ABBA performed before the king of Sweden, on the eve of the Royal wedding, presenting the audience is not a new song Dancing Queen. In February 1977 they made the first British tour
With winter 1981/1982 group activity noticeably slowed down. In December 1982 released the last recorded together single ABBA-Under Attack, although their last hit was Thank You For The Music.
                        The name of ABBA
Stig spring of 1973, tired of the awkward name of the group, began to call her privately and publicly as ABBA. It originally was a joke, as "Abba" - a name widely known in Sweden seafood processing company. Agnetha on memoirs, "When we decided to call the A-B-B-A, we had to get permission from the company. There, we said, "We agree, just look, so we were not ashamed for you." I do not think they had to be ashamed of the group. "
The very first time the name ABBA was found written on paper while recording studio Metronome Studio in Stockholm on 16 October 1973. The first single released under the name ABBA was Waterloo.

ABBA - an acronym formed from the first letters of the names of each member of the group: Agnetha, Bjorn, Benny and Anni-Frid (Frida). The first B in the title of the group was inverted in 1976, and formed a company logo.

the end


title: Презентація на тему «Місяць» (варіант 1)

text:
Місяць
Давні греки Місяць назвали Селеною.
Що собою представляє Місяць?
Місяць, єдиний природний супутник Землі і найближче до нас небесне тіло; середня відстань до Місяця - 384000 кілометрів.

Факти про Місяць
Діаметр 3476 км
Маса Місяця в 81 раз менша маси Землі.
Температура поверхні від –170 вночі до +160 вдень.
Доба триває 708 годин.
Місяць рухається по орбіті зі проти годинникової стрілки зі швидкістю 1 км/сек
Місяць сам не світиться, а лише відбиває сонячні промені.
Земля постійно видима над місячним горизонтом.
Місяць в 400 раз менший від Соньця, але приблизно в 400 раз ближчий до Землі. Тому видимі розміри Сонця і Місяця приблизно однакові.

Діаметр  Місяця майже в 4 рази менше діаметра Землі.
Якщо дивитися на Місяць з Землі, то він виглядає невеликою плямистою кулею, але в телескоп, або навіть в якісний бінокль, видно, що це не так - на Місяці є гори і багато кратерів.
Багато років тому вчений Галілео Галілей назвав кратери морями. Тепер ми вже знаємо, що ніяких морів на місяці немає, але за традицією кратери зберегли свої назви. У багатьох з них незвичайні для Землі - Море Изобилия, Море Холоду, Море Дощів, Море Ясності, Море Паров.Кратери поменше носять імена знаменитих людей - Тихо Браге, Коперніка, Птоломея, Юрія Гагаріна.

Заглибини на поверхні Місяця називають кратерами.
Місячні моря
Основні деталі на місячному диску
А це Місячні гори. Їх назви цілком земні - Кавказ, Алтай, Карпати, Альпи, Апеніни, Періно, Тенеріфе. Висота гір може доходити до  8 км, але зазвичай вона становить 3-5 км.
Зразок Місячного грунту
Структура Місяця
Самий верхній шар представлений корою, товщина якої, визначена тільки в районах улоговин, складає 60 км.
Найбільш древні материкові райони Місяця переважно утворені світлою гірською породою - анортозитами.

Це темний, ніколи не видимий з Землі бік Місяця. Люди вперше побачили темну сторону Місяця тільки в 1959 році, коли станція «Місяць 3» зробила її знімки.

Хоча Місяць і обертається навколо своєї власної осі, але робить це дуже повільно - 27,3 діб. Майже за цей же час вона обертається навколо Землі. І оскільки напрямку обертання збігаються, то виходить так, що до Землі вона завжди повернута тільки однією стороною

В 2008 році група американських геологів із університетів Карнеги та Брауна виявили в зразках місячного грунту сліди води.
Також космічні апарати виявили воду на Місяці за допомогою спеціальних сканерів.
На місяці небо завжди чорне
Місячне Затемнення
Іноді ми можемо спостерігати явище, яке називається місячне затемнення. Воно відбувається тоді, коли Сонце, Місяць і Земля опиняються на одній прямій і Земля закриває Місяць від Сонця своєю тінню.Затемнення може бути не тільки повним, але і частковим. У цьому випадку тінь Землі потрапляє не всю Місяць, а тільки на її шматочок. Місячне затемнення може тривати до 1 години.

Місячне затемнення
Фази Місяця
Місяць завжди видно по-різному - то тоненький серп, то круглий млинець. Іноді її «кінці» спрямовані в один бік, а іноді в інший. Ці зміни називаються фазами Місяця.

Дослідження Місяця
Космічний апарат Луна-3 бул запущений 4 жовтня 1959 року.

Він пройшов  на відстані 6200 км від місяця, зробив фото майже половини її поверхні, особливо – знімки темної половини  Місяця.

Один з перших людей на Місяці – американський астронавт Ніл Армстронг.
20 липня1969 року.

Немає повітря, яскраве сонячне світло

Спеціальні машини –місяцеходи.
 17 листопада 1970. Його доставила на Місяць радянська міжпланетна станція Луна-17. Місяцехід-1 подорожував за місячним морем Дощів протягом 11 місяців.

Місяцехід-1
Грудень 1972. Готується до запуску остання місячна експедиція - Аполлон 17. З тих пір люди жодного разу не були на Місяці.
На Місяці немає атмосфери і тому ніколи не буває вітру. А це означає, що слід, залишений місяцеходом так і залишиться там назавжди.
 На Місяці немає такого тяжіння як на Землі і тому астронавти, навіть не зважаючи на важкі скафандри, могли як слід настрибатися. Але ж на Землі в цих скафандрах космонавти ледь могли  б пересуватися. Ще б пак, адже на Землі всі предмети в цілих 6 разів важче, ніж на Місяці.
Приливи і відливи викликаються тяжінням Місяця
Наш супутник неодноразово надихав  людей на витвори мистецтва
Місячна ніч в Криму.
 И.К. Айвазовський
«Ніч на Дніпрі»                     А. Куїнджі
Дякую за увагу


title: Презентація на тему «Сатурн» (варіант 12)

text:
Сатурн
Выполнила
ученица 11-А класса
Приймак Алина
Харьков-2014
Харьковская гимназия №55
Что означает имя «Сатурн» ?
	Интересно, что имя «Сатурн» произошло от римского имени Кронос, который был владыкой титанов в греческой мифологии.
Особенности планеты Сатурн
Шестая планета от Солнца и вторая по величине в Солнечной системе.
Газовый гигант состоит в основном из водорода и гелия.
 Масса планеты Сатурн примерно в 95 раз больше массы Земли.
Сатурн имеет самую низкую плотность из всех планет и  является менее плотным, чем вода.
Желтые и золотые полосы, которые видны в атмосфере Сатурна являются результатом супер-быстрых ветров в верхних слоях атмосферы, скорость которых достигает 1800 км/час.
Сатурн вращается быстрее, чем любая другая планета, кроме Юпитера, совершая один полный оборот за 10,5 часов.
Планета на 13000 км шире в экваторе, чем между полюсами.
Особенности планеты Сатурн
Физические характеристики
Физические характеристики
Физические характеристики
Состав планеты
96,3 процента молекулярный водород;
3,25 процента гелий;
незначительные количества метана, аммиака, водорода дейтерида, этана;
 аэрозоли аммиака льда, аэрозоли воды со льдом, аэрозоли аммиака гидросульфида.
Внутренняя структура
	Планета Сатурн, вероятно,  имеет горячее твердое внутреннее ядро из железа и скального материала, окруженного внешним ядро, которое, скорее всего, состоит из аммиака, метана и воды. Далее идет слой с высокой степенью сжатия, жидкого металлического водорода, а затем область вязкого водорода и гелия.
Орбита и вращение
Спутники и кольца планеты
	Планета Сатурн имеет как минимум 63 спутника. Так как планета была названа в честь Кроноса, владыки титанов в греческой мифологии, то большинство из спутников Сатурна были названы в честь других титанов, их потомков, а также позже в честь гигантов из галльских, инуитских  и норвежских мифов.
	Планета Сатурн на самом деле имеет множество колец из миллиардов частиц льда и камня, размером от зерна сахара до  размера с дом. Кольца считаются мусором, оставшимся от комет, астероидов или разрушенных спутников.
Спутники и кольца планеты
	Галилео Галилей был первым, кто заметил странные объекты на каждой стороне планеты в 1600 году. Голландский астроном Христиан Гюйгенс, который имел более мощный телескоп, сделал предположение, что планета Сатурн имеет  тонкое и плоское кольцо.
Исследование планеты Сатурн
Исследование планеты Сатурн
Первый космический корабль, который достиг  планеты Сатурна, был Пионер 11 в 1979 году. Пролетев на расстоянии в 22 000 км над ним, он смог сфотографировать планету, двое его внешних колец, а также зафиксировал наличие сильного магнитного поля.
Аппарат Вояджер (Voyager)  обнаружил кольца планеты.
Космический аппарат Кассини ( Cassini ) является крупнейшим межпланетным космическим аппаратом, который побывал на орбите Сатурна.

Краткие факты о Сатурне
Если бы Солнце было размером с входную дверь, то Земля была бы размером с монетку, а Сатурн с баскетбольный мяч.
Сатурн – шестая планета от Солнца, находящаяся на расстоянии около 1,4 млрд. км или 9,5 АЕ.
Сатурн совершает полный оборот вокруг Солнца (год на Сатурне) за 29 земных года.
Вокруг планеты обращается 63 известных на данный момент спутника. Титан — самый крупный из них, а также второй по размерам спутник в Солнечной системе
Краткие факты о Сатурне
Сатурн имеет самую захватывающую кольцевую систему из всех планет нашей Солнечной системы. Она состоит из семи колец с несколькими пробелами и промежутками между ними.
Пять миссий посетило Сатурн. Начиная с 2004 года, космический аппарат Кассини изучает Сатурн, его спутники и кольца.
Сатурн не может поддерживать жизнь в том виде, в которой мы ее знаем. Тем не менее, некоторые из спутников Сатурна имеют условия, которые могут поддерживать жизнь.
Спасибо за внимание!


title: Презентація на тему «Легенди зоряного неба»

text:
Робота учениці 11-А класу
Родзінської Тетяни
Легенди зоряного неба
Звернемось до науки
Козеріг ( лат. Capricornus ) - зодіакальне сузір'я південної півкулі неба, що знаходиться між Водолієм і Стрільцем. Це сузір'я найменш яскраве в Зодіаку (за винятком Рака). Його найяскравіші зірки утворюють трикутник, у Козорозі перебувала точка зимового сонцестояння; із цим пов'язана назва південного тропіка — тропік Козорога. Давній філософ Макробій вважав, що Сонце, пройшовши найнижчу точку, починає дертися вгору, немов гірський козел, що прямує до вершини. Сузір'я включено до каталога зоряного неба Клавдія Птолемея «Альмагест».
Саме в цьому сузір'ї у 1846 Йоган Галле і Генріх Луї д'Аррест відкрили планету Нептун.
Зірки Козерогу
Це сузір'я найменш яскраве в Зодіаку (за винятком Рака).
Сузір'я Козеріг містить наступні зірки ( включаючи подвійні і потрійні ) :
α1 - Альфа-1 Козерога , жовтий надгігант, Альгеда № 3
α2 - Альфа-2 Козерога
β - Бета Козерога , Дабіг / Дабіх - араб . " М'ясник ": # 2 - жовтий гігант
γ - Гамма Козерога , Наширі - араб . " Приносить добру звістку " або "покладають довіру «№ 4) - білий гігант
δ - Дельта Козерога , Денеб Альгеда - хвіст № 1 - затемнена подвійна система
ε - Епсілон Козерога  - біло -блакитна зірка.
 ζ - Дзета Козерога - плавник № 5,
θ - Тета Козерога - середина тіла №6
 ι - Йота Козерога - підстава хвоста №9
μ - Мю Козерога - вістря клина №11
ψ - Псі Козерога - підстава копита №8
 ω - Омега Козерога - копито №7
4 Cap - ніс Козерога №10
Зірки Козерогу
Наширі (Naschira) - назва походить з староарабської «Са'д Наширі» і означає «щастя розповсюджує (звістка) про нього».

Дабіх (Dabih) -подвійна зірка (а якщо дивитися в телескоп, то кратна) оранжево-жовтого і небесно-блакитного кольору в лівому оці Козерога.

Денеб Альджеді (Deneb Algedi) - невелика зірка на хвості Козерога. Походить від А-Данабу-дж-Джаді, тобто "хвіст Козерога". Символічно іменується "Доленосна Точка Козерога".
Цей знімок отриманий за допомогою космічного телескопа ім. Хаббла: Шаровое зоряне скупчення M30 в сузір'ї Козерога. Інтегральна яскравість - 8 зоряної величини, відстань - 41 тисяча світлових років - це за одними даними, по іншим же в півтора рази ближче (щомиті зменшується на 100 км)
Трішки легенд…
 Козеріг - міфічна істота з тілом козла й хвостом риби.

Козеріг - це божественна коза Амалфея ,що вигодувала немовля – Зевса -  в печері на острові Криті , де його приховувала мати Рея від свого кровожерливого чоловіка Крона. Крон , владика богів , пожирав своїх новонароджених дітей , оскільки отримав пророцтво , що один з його нащадків позбавить його влади. Ним і виявився Зевс , укритий Реєю і вигодуваний Амалфеєю . Зевс в подяку згодом помістив її на небі , хоча , можливо , тільки її відламаний їм ріг - відомий як ріг достатку .
Є ще одна легенда, про Пана , який потрапив на небо просто за те , що , за деякими міфам , був молочним - по Амалфєї - братом Зевсу.
Одного разу Пан сидів собі на березі річки і награвав на своїй улюбленій сопілці,  - ймовірно , приманював  німф. Тут з'явився Тифон - чудовисько зі ста головами , з людським тілом , але зі зміями замість ніг , та ще й величезної величини ! Пан , трясучи бородою , в жаху кинувся в річку , сподіваючись врятуватися , і вже почав перетворюватися на рибу , коли зрозумів , що Тифон має іншу ціль для вбивства , а саме , самого владику Олімпу Зевса.

А Зевс перебував у розгубленості і міг би був бути переможений чудовиськом , якби не Пан: він видав свій знаменитий крик і вразив Тифона акустичним ударом. Поки той приходив в себе , Зевс встиг підготувати перуни і сам перейшов в атаку. В результаті Тифон був переможений. У сузір'ї Козеріг відображений Пан у момент перетворення його в рибу - хвіст вже риб'ячий , а передня частина тіла ще капраморфна .

Дякую за перегляд


title: Презентація на тему «Венера» (варіант 5)

text:
                    Венера
Венера - належить до планет, відомих людству з найдавніших часів.
Венера — друга внутрішня планета Сонячної системи з періодом обертання навколо Сонця в 224,7 земних діб.
Названа на честь Венери, богині любові з римського пантеону.
Це єдина з восьми основних планет Сонячної системи, яка отримала назву на честь жіночого божества.
За розміром майже така сама, як Земля.
Венера
Венера — внутрішня планета, і на земному небосхилі не віддаляється від Сонця далі 48°.
Венера — третій за яскравістю об'єкт на небі; її блиск поступається лише блиску Сонця та Місяця.
Планетарні характеристики
Орбіта Венери ближча до кола, ніж орбіта будь-якої іншої планети Сонячної системи.
Венера обертається навколо своєї осі в зворотному напрямку до обертання навколо Сонця, на відміну від Землі та інших планет.
Сидеричний період обертання Венери навколо своєї осі (зоряна доба) становить 243,018 земної доби.
Тривалість сонячної доби на планеті становить близько 116,75 земних діб.
Хоча у Венери й Землі близькі розміри, середня густина й навіть внутрішня будова, проте Земля має досить потужне магнітне поле, а Венера його не має.
Геологія
З аналізу зображень визначилися основні риси геології планети. Було встановлено, що в зоні зйомки найпоширеніші рівнини декількох типів, утворені нашаруваннями вулканічних лав. Морфологія лавових потоків у сполученні з результатами визначення хімічного складу в місцях посадки космічних апаратів серії «Венера» — «Вега» свідчать про те, що це — базальтові лави, широко розповсюджені на Землі, Місяці, і, мабуть, на Меркурії й Марсі. У межах цих рівнин спостерігаються специфічні кільцеві вулканотектонічні структури поперечником у сотні кілометрів, що одержали назву «вінців».
Поверхня
У зоні зйомки «Венери-15, −16» було виявлено близько 150 ударних кратерів діаметром від 8 до 140 км.
І рівнини, і тесери розсічено протяжними (тисячі кілометрів), складно побудованими жолобами, утвореними роями тектонічних розламів.
На поверхні рівнин планети у кількох місцях, зафіксованих на знімках «Магеллана», виявлено загадкові «русла» довжиною від сотень до декількох тисяч кілометрів і шириною від 2-3 до 10-15 км.

ПідготувавУчень 11-БКачан Євген


title: Презентація на тему «Теория Большого взрыва»

text: Prezentacii.com


title: Презентація на тему «Меркурій» (варіант 10)

text:
Меркурій — найближча до Сонця велика планета Сонячної системи,  середня відстань від Сонця 0,387 астрономічних одиниць (58 млн. км))Обертається навколо Сонця за 87,969 земних діб. Меркурій належить до внутрішніх планет, оскільки його орбіта лежить ближче до Сонця, ніж пояс астероїдів. Після позбавлення Плутона статусу планети, Меркурій є найменшою планетою Сонячної системи.
Планету названо на честь римського бога Меркурія, послідовника грецького Гермеса та вавилонського Набу. До V століття до н. е. греки вважали, що Меркурій, видимий на вечірньому та вранішньому небі — це два різні об'єкти. У Стародавній Індії Меркурій називали Будда (बुध) та Рогінея. У китайській, японській, в'єтнамській та корейських мовах Меркурій називають Водяною зіркою (水星) (в уявленнях про 5 елементів).
Маса Меркурія дорівнює 3,31·1023 кг, що приблизно в 18 разів менше за масу Землі. Середня густина близька до земної і становить 5,44 г/см³. Прискорення вільного падіння поблизу поверхні — 3,7 м/с2.

Температура, на стороні поверненої до Сонця дивно велика, близько 430 ° C. Але в той час на зворотньому боці вона може опускатися до -163 ° C. Через низький нахил осі, полюса ніколи не отримують сонячного світла і мають температуру -183 ° C. Враховуючи це, середня температура на планеті дорівнює 179 ° C.
Над поверхнею Меркурія є сліди дуже розрідженої атмосфери, що містить, крім гелію, також водень, вуглекислий газ, вуглець, кисень і благородні гази (аргон, неон). Близькість Сонця зумовлює суттєвий вплив на Меркурій сонячного вітру. Завдяки цій близькості значним є і припливний вплив Сонця на Меркурій, що має призводити до виникнення над поверхнею планети електричного поля, напруженість якого може бути приблизно вдвічі більшою, ніж у «поля ясної погоди» над поверхнею Землі, і відрізняється від останнього порівняною стабільністю.
На відміну від Землі та інших планет Сонячної системи із внутрішніми магнітними полями, Меркурій не оточений кільцями заряджених частинок. Магнітне поле Меркурія без сумніву занадто слабке для того щоб утримувати їх. Замість того, зонд зафіксував енергійні сплески електронів тривалістю від секунд до годин, які виникали зі сторони планети.
Перше телескопічне спостереження Меркурія було зроблене Галілео Галілеєм на початку XVII ст. Хоча він спостерігав фази Венери, його телескоп був недостатньо потужним, щоб спостерігати фази Меркурія. 1631 року П'єр Гассенді здійснив перше телескопічне спостереження проходження планети перед диском Сонця. Момент проходження було обчислено до того Йоганном Кеплером. 1639 року Джованні Зупі за допомогою телескопа відкрив, що орбітальні фази Меркурія подібні фазам Місяця і Венери. Спостереження остаточно довели, що Меркурій обертається навколо Сонця.
Меркурій — найшвидша планета в Сонячній Системі, вона рухається орбітою навколо Сонця з середньою швидкістю 47,87 км/с, що майже вдвічі більше швидкості Землі. Така швидкість і той факт, що Меркурій розміщений ближче до Сонця, ніж Земля, приводять до того, що один рік на Меркурії (час його повного оберту навколо Сонця) становить усього 87,99 днів.

Меркурій — вельми складний об'єкт для спостереження у високих широтах Землі через те, що він завжди спостерігається при сході або заході Сонця, і досить низько над горизонтом (особливо в північних широтах). Період його найкращої видимості настає декілька разів на рік і триває близько 10 днів. Проте навіть у ці періоди побачити Меркурій неозброєним оком непросто (неяскрава зірка на досить світлому фоні неба). Існує історія про те, що Миколай Коперник, спостерігаючи астрономічні об'єкти в умовах північних широт та туманного клімату Прибалтики, жалкував, що за все життя так і не побачив Меркурія. У низьких широтах Меркурій спостерігається краще.
Навіть теоретично життя на Меркурії- не можливе!
Адже, практично повна відсутність атмосфери, надзвичайна близькість до Сонця й більша тривалість дня (176 земних днів) можуть стати серйозними перешкодами на шляху заселення Меркурія. Навіть при наявності льоду на полюсах планети, наявність легких елементів, необхідних для існування життя, представляється дуже малоймовірним.


title: Презентація на тему «Что такое кометы»

text:
Click to edit Master text styles
Second level
Third level
Fourth level
Fifth level


title: Презентація на тему «Телескопи» (варіант 2)

text:
Телескопи
Телескоп (заст.— далекогляд) — прилад для спостереження віддалених об'єктів, був сконструйований Галілео Галілеєм  у 1609 році.
  Галілео Галілей італійський фізик,
 математик, астрономом і філософ
50 сантиметровий телескоп у Ніцці, Франція
Конструктивно оптичний телескоп являє собою трубу, встановлену на монтуванні. Оптична система телескопа складається з декількох
оптичних елементів (лінз, дзеркал).Першим оптичним приладом для астрономічних спостережень був телескоп-рефрактор схеми Галілея. Найпростіший телескоп складаєтся з двох лінз — об'єктивом слугує двосторонньо випукла лінза (збірна лінза), а окуляром двосторонньо ввігнута лінза (розсіююча лінза).

Оптичний Телескоп
 Телескоп, побудований на основі лінзової оптичної системи (діоптричної)
Рефрактор

Телескоп із дзеркальною (катоптичною) системою
Рефлектор
Кадіоптричний
телескоп
Телескоп, що має змішану оптичну систему (дзеркально-лінзову)
Оптична схема
Рефрактор
Рефлектор
Кадіоптричний телескоп
Телескоп має три основні призначення:
Збирати слабке випромінювання від небесних світил на приймальний пристрій (око,  спектрограф та ін.), що дозволяє побачити тьмяні об'єкти;
Будувати у фокальній площині зображення об'єкта або певної ділянки неба, що дозволяє зафіксувати його;
Розрізняти об'єкти, розташовані на близькій кутовій відстані один від одного, що зливаються під час спостережень неозброєним оком.

Призначення
Телескоп простежів за народженням зірки
Наприкінці XIX (в XX ст.) характер астрономічної науки зазнав органічних змін. Основним предметом дослідження стали фізичні характеристики Сонця, планет, зір, зоряних систем. У результаті змінилися й вимоги до телескопів.Дзеркала рефлекторів у минулому робили металевими зі спеціального сплаву, проте згодом, оптики перейшли на скляні дзеркала, які після механічної обробки вкривають тонкою плівкою металу, що має великий коефіцієнт відбивання .
Телескопи ХХ століття
Радіотелескопи являють собою направленні антени, найчастіше параболічної форми. Оскільки радіодіапазон набагато ширший оптичного, конструкції радіотелескопів можуть значно відрізнятися.

Радіотелескопи
Космічний телескоп«Хаббл»


title: Презентація на тему «Сонце» (варіант 14)

text:
Сонце
Підготував
Учень 11 класу
Оксененко Олександр

Сонце– це не рядовий жовтий карлик, як раніше було прийнято говорити. Це зірка, біля якої є планети, що містять багато важких елементів. Це зірка, яка утворилася після вибухів найновіших, вона багата залізом і іншими елементами. Біля якої змогла сформуватися така планетна система, на третій планеті якої – Землі – виникло життя.П'ять мільярдів років – вік нашого Сонця. За рахунок чого воно світить? Яка структура і подальша еволюція Сонця? Який вплив робить Сонце на Землю?Солнце – зірка, довкола якої обертається наша планета. Середня відстань від Землі до Сонця, тобто велика піввісь орбіти Землі, складає 149,6 млн. км. = 1 а.о. (астрономічна одиниця).Сонце є центром нашої планетної системи, в яку окрім нього входять 9 великих планет, декілька десятків супутників планет, декілька тисяч астероїдів (малих планет), комети, метеорні тіла, міжпланетний пил і газ.
Розміри Сонця дуже великі. Так, радіус Сонця в 109 разів, а маса – в 330 000 разів більше радіусу і масі Землі. А ось середня щільність нашого світила невелика – всього в 1,4 разу більше щільності води..
Вперше обертання Сонця спостерігав Галілей по руху плям по поверхні. Різні зони Сонця обертаються довкола осі з різними періодами. Так крапки на екваторі мають період близько 25 діб, на широті 40° період обертання рівний 27 діб, а поблизу полюсів – 30 діб. Це доводить, що Сонце обертається не як тверде тіло, швидкість обертання крапок на поверхні Сонця зменшується від екватора до полюсів.
Повна кількість енергії, що випромінюється Сонцем, складає L  = 3,8671033 ерг/с = 3,8671026 Вт. Це відповідає 6,5 кВт з кожного квадратного сантиметра його поверхні! Лише одну двохмільярдну частину цієї енергії отримує Земля.
     Сонячний спектр  На 1 квадратний метр зверненого до Сонця поверхні майданчика в околицях Землі щомиті поступає 1400 Дж енергії, переносимої сонячним електромагнітним випромінюванням. Ця величина називається сонячною постійною. Іншими словами, щільність потоку енергії сонячного випромінювання складає 1,4 кВт/м2.Спектр Сонця безперервний, в нім спостерігається безліч темних фраунгоферових ліній. Фраунгофер був першим, хто описав темні лінії на тлі безперервного спектру в 1814 році. Ці лінії в спектрі Сонця утворюються в результаті поглинання квантів світла в холодніших шарах сонячної атмосфери.Близько 9 % енергії в сонячному спектрі доводиться на ультрафіолетове випромінювання з довжинами хвиль від 100 до 400 нм. Остання енергія розділена приблизно порівну між видимою (400–760 нм) і інфрачервоною (760–5000 нм) областями спектру.
Фотосфера
Спостережуване випромінювання Сонця виникає в його тонкому зовнішньому шарі, який називається фотосферою. Товщина цього шару 0,001r = 700 км.
На поверхні Сонця можна розгледіти багато деталей. Вся фотосфера Сонця складається зі світлих зерняток, бульбашок. Ці зернятка називаються гранулами. Розміри гранул невеликі, 1000–2000 км., відстань між ними – 300–600 км. На Сонці спостерігається одночасно близько мільйона гранул. Кожна гранула існує декілька хвилин. Гранули оточені темними проміжками, як би сотами. У гранулах речовина піднімається, а довкола них – опускається. Грануляція – прояв конвекції в більш глибоких слоях сонця.
Гранули створюють загальний фон, на якому можна спостерігати незрівнянно масштабніші утворення, такі, як протуберанці, факели, сонячні плями і ін.
Хромосфера
Хромосферу Сонця видно лише в моменти повних сонячних затемнень. Місяць повністю закриває фотосферу, і хромосфера спалахує, як невелике кільце яскраво-червоного кольору, оточене перлинно-білою короною. Хромосфера отримала свою назву саме із-за цього явища (греч. «забарвлена сфера»).
Розміри хромосфери 10–15 тисяч кілометрів, а щільність речовини в сотні тисяч разів менша, ніж у фотосфері. Температура в хромосфері швидко зростає, досягаючи у верхніх її шарах десятків тисяч градусів. Зростання температури пояснюється дією магнітних полів і хвиль, проникаючих в хромосферу із зони конвективних рухів. Тут нагрів відбувається, як в мікрохвильовій печі, лише гігантських розмірів.
На краю хромосфери спостерігаються виступаючі язички полум'я – хромосферні спікули, що представляють собою витягнуті стовпчики з ущільненого газу. Температура цих струменів вища, ніж температура фотосфери.
Під поверхнею
Сонце – розжарена газова куля, температура в центрі якого дуже висока, настільки, що там можуть відбуватися ядерні реакції. В центрі Сонця температура досягає 15 мільйонів градусів, а тиск в 200 мільярдів разів вищий, ніж в поверхні Землі. Газ стислий тут до щільності близько 1,5?105 кг/м3 (важче за залізо).
Сонце – сферично симетричне тіло, що знаходиться в рівновазі. Щільність і тиск швидко наростають углиб; зростання тиску пояснюється вагою всіх вищерозміщених шарів. У кожній внутрішній точці Сонця виконується умова гідростатичної рівноваги. Це означає, що тиск на будь-якій відстані від центру врівноважується гравітаційним тяжінням.
У центральної області з радіусом приблизно в третину сонячного – ядра – відбуваються ядерні реакції.  Поки температура висока – більше 2 мільйонів градусів, – енергія переноситься променистою теплопровідністю, тобто фотонами. Зона непрозорості, обумовлена розсіянням фотонів на електронах, тягнеться приблизно до відстані 2/3r радіусу Сонця.  Приблизно з відстані 2/3r знаходиться конвективна зона. У цих шарах непрозорість речовини стає настільки великою, що виникають великомасштабні конвективні рухи. Тут починається конвекція, тобто перемішування гарячих і холодних шарів речовини.
Сонячна корона
Сама зовнішня, сама розріджена і найгарячіша частина сонячної атмосфери – корона. Вона просліджується від сонячного лімба до відстаней в десятки сонячних радіусів. Не дивлячись на сильне гравітаційне поле Сонця, це можливо завдяки величезним швидкостям руху часток, складових корону. Корона має температуру близько мільйона градусів і складається з високоіонізованого газу. Можливо, причиною такої високої температури є поверхневі викиди сонячної речовини у вигляді петель і арок. Мільйони колосальних фонтанів переносять в корону речовину, нагріту в глибинних шарах Сонця.
Протуберанцями називаються величезні утворення в короні Сонця. Щільність і температура протуберанців така ж, як і речовини хромосфери, але на тлі гарячої корони протуберанці – холодні і щільні утворення. Температура протуберанців близько 20 000 К. Некоториє з них існують в короні декілька місяців, інші, що з'являються поряд з плямами, швидко рухаються з швидкостями близько 100 км/с і існують декілька тижнів. Окремі протуберанці рухаються з ще більшими швидкостями і раптово зриваються, вони називаються еруптивними. Розміри протуберанців можуть бути різними. Типовий протуберанець має висоту близько 40 000 км. і ширину близько 200 000 км. Дугоподібні протуберанці досягають розмірів 800 000 км. Зареєстровані і рекордсмени серед протуберанців, їх розміри перевищували 3 000 000 км.
Спалахи та протуберанці
Корональні петлі і арки заввишки в сотні тисяч кілометрів складаються з окремих тонких петельок, скручених один з одним, як нитки в мотузку. Викиди плазми з глибинних шарів Сонця, згідно з останніми дослідженнями, є основною причиною розігрівання сонячної корони.
Сонячні плями
Разміри сонячних плям часто превищують разміри Землі.
Сонячна пляма. Чітко видно ядро та напівтінь. Навколо плями видно грануляцію.
Пляма на Сонці – очевидна ознака його активності. Це холодніші області фотосфери. Температура плям близько 3500 До, тому на яскравому фоні фотосфери (з температурою близько 6000 До) вони здаються темнішими. Утворення плям пов'язане з магнітним полем Сонця. Невеликі плями мають в поперечнику декілька тисяч кілометрів. Розміри крупних плям досягають 100 000 км.; такі плями існують близько місяця.
www.studentshelper.org.ua/
Сонячний вітер
Сонце є джерелом постійного потоку часток. Нейтрони, електрони, протони, альфа-частки, а також важчі атомні ядра всі разом складають корпускулярне випромінювання Сонця. Значна частина цього випромінювання є більш-менш безперервним виділенням плазми, так званим сонячним вітром, що є продовженням зовнішніх шарів сонячної атмосфери – сонячної корони. Поблизу Землі його швидкість складає зазвичай 400–500 км/с. Потік заряджених часток викидається з Сонця через корональні діри – області в атмосфері Сонця з відкритим в міжпланетний простір магнітним полем.
The end


title: Презентація на тему «The Beatles» (варіант 7)

text:
The Beatles

The Beatles ("Бітлз") - британська рок-група, яка внесла величезний внесок у розвиток і популяризацію як рок-музики, так і рок-культури в цілому.

Учасники ансамблю:
Джон Леннон (ритм-гітара, фортепіано, губна гармоніка, вокал)
Пол Маккартні (бас-гітара, фортепіано, вокал)
Джордж Харрісон (соло-гітара, вокал)
Рінго Старр (ударні, вокал).

У середині 1950-х років Джон Леннон, якому подобалися пісні найпопулярніших виконавців того часу Елвіса Преслі і Едді Кокрена, зібрав музичний аматорський колектив під назвою The Quarrymen("Куоррімен" - назва дана на честь Quarry Bank Grammar School, в якій навчалися учасники групи) .
 "бітли" вперше з'явилися перед публікою з новими зачісками - волоссям, зачесаним на чоло і вуха - і в піджаках без комірів і лацканів. Розробником нового іміджу колективу була студентка місцевого художнього коледжу Астрід Кірхерр (згодом стала досить відомим дизайнером і фотографом).
Незабаром почалася робота "Бітлз" у студії, і в жовтні 1962 року побачив світ перший сингл групи ("Love Me Do"), а в березні 1963 року - дебютний альбом ("Please Please Me"), який очолив національний хіт-парад на півроку.
У листопаді того ж року - на хвилі "бітломанії", надзвичайної популярності музикантів - квартет випустив другий альбом ("With The Beatles"), що встановив світовий рекорд торгівлі за кількістю попередніх заявок (всього ж до 1965 року було продано більше мільйона його примірників).

У лютому 1964 року "Бітлз" зробили свою першу поїздку в США, а в червні зробили перше велике турне, побувавши з концертами в Данії, Нідерландах, Гонконгу, Австралії та Нової Зеландії. Гастролі супроводжувалися тріумфальним успіхом (в аеропорту Аделаїди групу зустрічали близько 300 тисяч шанувальників). Менш ніж через місяць відбулася повторна поїздка до Північної Америки (протягом 32 днів "бітли" пройшли шлях в 35906 кілометрів і дали 31 концерт у 24 містахСША та Канади).
Музика групи поступово ставала все більш складною - пісні, що увійшли до альбому "Revolver", випущений в серпні 1966 року, виявилися вже настільки складними, що не припускали сценічного виконання. "Бітлз"стали суто студійної групою.
1967 ознаменувався випуском феноменального альбому - "Клуб самотніх сердець сержанта Пеппера" (Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band).
У 1968 році вийшов не менш відомий "Білий альбом" (насправді не мав назви і названий так у середовищі меломанів через абсолютно білу обкладинку з тисненим логотипом The Beatles).
Проте відносини між самими музикантами почали псуватися. У 1970 році вийшов останній альбом "Бітлз" "Let It Be".

У тому ж році група розпалася. Ряд дослідників творчості "Бітлз" вважають причиною розпаду групи Йоко Оно - японську художницю-авангардистку, знайому з Ленноном з 1966 року і його дружиною з 1969 році.

Починаючи з 2001 року за рішенням ЮНЕСКО день 16 січня щорічно відзначається Всесвітній день "Бітлз". Любителі рок-музики в різних країнах світу вшановують найкращий гурт XX століття.


title: Презентація на тему «Квазари. Світ галактик»

text:
Квазари. Світ галактик
Кваза́ри  — позагалактичні об'єкти, які мають зореподібні зображення і сильні емісійні лінії з великим червоними зміщенням у спектрі.
Квазари виявлені в 1963 як джерела . Згодом було виявлено квазари, які за оптичними характеристиками не відрізняються від квазарів, проте не мають радіовипроміннювання. Сьогодні обидва типи об'єктів називають квазарами: перші — радіоголосними (або радіоактивними), а другі — радіотихими (або радіоспокійними). Радіоголосні квазари становлять декілька відсотків від загальної кількості квазарів.
Оскільки властивості квазарів є близькими до властивостей всіх активних галактик, то їхнє випромінювання можна порівняти з малими активними галактиками, в яких є супермасивні чорні діри. Квазари дають інформацію про ранній період Всесвіту — кінець реіонізації.
Випромінювання квазара
У спектрах багатьох квазарів, крім емісійних ліній, є одна або декілька систем ліній поглинання, червоні зміщення яких менші, ніж в емісійних ліній. Ці лінії поглинання формуються на шляху між квазарами і спостерігачем. Квазари мають найвищі світності серед усіх об'єктів Всесвіту, наприклад, потужність випромінювання квазарів S5 0014+81 в оптичному діапазоні перевищує 5·1014L. Висока світність квазарів дає змогу спостерігати їх на дуже великих відстанях. Виявлено квазари з червоним зміщенням z>4.
На початку XXI ст. встановлено, що квазари — це галактики, які мають в центрі надмасивні чорні дірки.
Омега Центавра
Перші квазари були відкриті на радіотелескопах в 1950-х роках. Більшість з них були записані як радіоджерела, які не відповідали жодним видимим об'єктам. Використовуючи малі телескопи і телескоп "Lovell" як інтерферометр, було показано, що вони мають дуже малі кутові розміри. Сотні цих об'єктів були записані до 1960 року і опубліковані в Третьому кембриджському каталозі, оскільки астрономи сканували небо в пошуку оптичних відповідників.
Космоло́гія - вчення про Всесвіт у цілому та про місце людства у ньому. Незважаючи на давність самого вчення, термін «космологія» був уперше введений філософом Крістіаном Вольфом лише в 1730 році — і в наш час використовується в фізиці, філософії, езотериці та релігії.

Українська школа філософії опирається на радянську школу, дарма що стан гуманітарних наук у СРСР був не на найвищому рівні. Це зумовлювалось несиметричним ставленням радянської верхівки до природничих та гуманітарних наук, не на користь других. У результаті гуманітарні науки стали заручниками політичної пропаганди, базованої на поглядах вождів революції Володимира Леніна, Карла Маркса та Фрідріха Енгельса, виконуючи при цьому суто пасивну роль і не маючи достатніх умов для самостійного розвитку.
Уявлення древніх вавілонців про Землю
Уявлення давніх єгиптян про землю
Уявлення древніх індійців про Землю
Уявлення древніх греків про Землю
Залежно від ступеня розвитку рукавів галактики S і SB діляться на підкласи Sa, Sb та Sc (відповідно SBa, SBb і SBc). У галактикпідкласу Sa спіралей майже не видно, тоді як у галактик підкласу Sc майже вся речовина скупчена в спіральних рукавах.Проміжними між галактиками Е і S є лінзоподібні галактики (підтип SO), яскравість яких від центра до краю змінюється стрибками.До неправильних галактик (тип Іг) належать ті, що не мають чітко вираженого ядра і симетричної структури.


title: Презентація на тему «Washington» (варіант 2)

text:
Washington D.C.
Washington  D.C.
	Washington is the capital of the United States of America.
The population of the city is nearly 3 million people.
The Capitol
The Capitol is the centre of the city. It was made of stone and marble and contains 540 rooms.
The White House

 The White House is the home and office of the U.S. president.
The White House took 8 years to build. It has 132 rooms.

The Library of Congress

The Library of Congress in Washington, DC, is the world’s largest library containing more than 128 million items including books, manuscripts, films, photographs, sheet music and maps.

The Lincoln Memorial

The Vietnam Memorial

The Vietnam Veterans Memorial pays tribute to those who served in the Vietnam War.
The National Gallery of Arts
Arlington National Cemetery


title: Презентація на тему «Планетарна туманність»

text:
Презентація на тему: «Планетарна туманність»учениці 11 – А класу Зарудної Оксани
Планета́рна тума́нність — астрономічний об'єкт, що складається з іонізованої газової оболонки й центральної зорі — гарячого білого карлика, що збуджує світіння туманності. Планетарні туманності утворюються внаслідок скидання зовнішніх шарів (оболонок) червоних гігантів масою 2,5—8 M —  на завершальній стадії їхньої еволюції. Планетарна туманність — швидкоплинне явище (за астрономічними мірками), що триває лише кілька десятків тисяч років (тоді як зоря існує мільярди років). У Чумацькому Шляху виявлено близько 1500 планетарних туманностей.

Процес утворення планетарних туманностей, разом зі спалахами наднових, відіграє важливу роль в хімічній еволюції галактик, викидаючи в міжзоряний простір речовину, збагачену важкими елементами — продуктами зоряного нуклеосинтезу
Останніми роками за допомогою знімків, отриманих космічнимтелескопом Габбл, вдалося з'ясувати, що багато планетарних туманностей мають дуже складну й своєрідну структуру. Попри те, що приблизно п'ята частина з них має кулясту форму, більшість не має ніякої симетрії.
Механізми, завдяки яким утворюється таке розмаїття форм, остаточно не з'ясовано. Вважається, що велику роль у цьому можуть грати взаємодія зоряного вітру у подвійних зорях, магнітного поля і міжзоряного середовища.
Планетарні туманності є здебільшого тьмяними об'єктами і, зазвичай, не видні неозброєним оком. Першою відкритою планетарною туманністю була туманність Гантель у сузір'ї Лисички: Шарль Месс'є, що шукав комети, під час складання свого каталогу туманностей (нерухомих об'єктів, схожих на комети)1764 року заніс її до каталогу під номером M27.
 У 1784 р. Вільям Гершель, першовідкривач Урану, під час складання свого каталогу виділив їх в окремий клас туманностей (class IV nebulae)[1] і запропонував для них термін «планетарна туманність» через їхню видиму схожість з диском планети Уран.
Незвичність природи планетарних туманностей виявилася в середині XIX століття, із початком застосування в спостереженнях методу спектроскопії. Вільям Гаґґінс став першим астрономом, що отримав спектри планетарних туманностей, — об'єктів, що виділялися своєю незвичністю

Планетарні туманності є завершальним етапом еволюції для багатьох зір. Наше Сонце є зорею середнього розміру, лише небагато зір перевершують його за масою. Зорі з масою у декілька разів більше сонячної на завершальному етапі існування вибухають як наднові. Зорі проміжної й малої маси в кінці еволюційного шляху створюють планетарні туманності.
Типова зоря масою близько сонячної світить упродовж більшої частини свого існування завдяки реакціям термоядерного синтезу гелію з водню в її ядрі[прим. 2]. Енергія, що вивільняється в цих реакціях, підтримує високу температуру й тиск у надрах зорі й утримує її від колапсу під дією власного тяжіння, роблячи її тим самим стабільною.
Типова планетарна туманність має середній розмір один світловий рік і складається з сильно розрідженого газу щільністю близько 1000 частинок на см³, що значно менше в порівнянні, наприклад, зі щільністю атмосфери Землі, але приблизно в 10-100 разів більше, ніж щільність міжпланетного простору на відстані орбіти Землі від Сонця. Молоді планетарні туманності мають найбільшу щільність, що іноді досягає 106 частинок на см³. У міру старіння туманностей їхнє розширення приводить до зменшення щільності.
У нашій Галактиці, що складається з 200 мільярдів зір, відомо 1500 планетарних туманностей. Коротка тривалість їх існування, у порівнянні з зоряною, є причиною їхньої малої кількості. В основному, всі вони лежать в площині Чумацького Шляху, переважно зосереджуються поблизу центра галактики, і практично не спостерігаються взоряних скупченнях.Використання ПЗС-матриць замість фотоплівки в астрономічних дослідженнях дозволило значно розширити список відомих планетарних туманностей
Одна з проблем у вивченні планетарних туманностей — точне визначення відстані до них. Для деяких довколишніх планетарних туманностей можливо обчислити відстань, використовуючи виміри паралаксу розширення: знімки з високою роздільною здатністю, отримані за декілька років, показують розширення туманності перпендикулярно до променя зору, а спектроскопічний аналіз доплерівського зсуву дає змогу обчислити швидкість розширення вздовж променя зору.
 Порівняння кутового розширення з отриманою швидкістю розширення зробить можливим обчислення відстані до туманності.Існування такого розмаїття форм туманностей є темою гарячих дискусій. Поширена думка, що причиною цього може бути взаємодія між собою різних фрагментів речовини, які віддаляються від зорі з різною швидкістю. Деякі астрономи вважають, що подвійні зоряні системи відповідальні, принаймні, за найскладніші контури планетарних туманностей. Недавні дослідження підтвердили наявність у декількох планетарних туманностей потужних магнітних полів, припущення про що вже неодноразово висувалися. Магнітні взаємодії з іонізованим газом також можуть відігравати деяку роль у становленні форми деяких з них.
Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Туманності» (варіант 2)

text:
Туманності
Підготувалаучениця 11-Б класуХалімон Заріна
Туманність - величезне скупчення газу і пилу між зорями або навколо них, яке вирізняється своїм випромінюванням або поглинанням у порівнянні з навколишнім середовищем.
За формою розрізняють:
Дифузні
Планетарні
Туманності-залишки вибуху наднових зір, та ін.
Історичні дані
Спочатку туманностями в астрономії називали будь нерухомі протяжні (дифузні) астрономічні об'єкти, включаючи зоряні скупчення або галактики за межами Чумацького Шляху, які не вдавалося віднести до зірок.

Деякі приклади такого використання збереглися до цих пір. Наприклад, галактику Андромеди часто називають «туманністю Андромеди».
Залежно від поглинаючих властивостей або випромінювальних туманності бувають:
Темними
Світлими (дифузні)
Туманність Кінська голова
Туманність Оріона
Темні туманності є щільними хмарами міжзоряного газу і міжзоряного пилу, непрозорі через поглинання світла пилом. Зазвичай вони видні на тлі світлих туманностей.
Найвідоміші темні туманності:
Туманність Вугільний Мішок на фоні Чумацького Шляху.
Туманність Кінська голова
Туманність Змія в сузір'ї Змієносця.
Барнард 147, темна туманність в сузір'ї Лебедя.

Туманність Кінська голова
Туманність Вугільний Мішок
Туманність Змія
Бернард 147
Світлі (дифузні) туманності є яскравими  хмарами міжзоряного газу і міжзоряного пилу. Спостерігаються завдяки власному випромінюванню або ж розсіюванню світла розташованих поруч зірок. Природа випромінювання світлих туманностей, джерела енергії можуть мати різноманітну природу.
Відбивні туманності
Відбивна́ тума́ність — світла газо-пилова хмара, що світиться внаслідок розсіювання пилом випромінювання близьких зір. Світіння таких туманностей забезпечує порівняно холодна зоря, випромінювання якої не зумовлює помітної іонізації навколишнього газу.
Відбивна туманність «Відьмина голова»
Відбивні туманності зазвичай мають синій відтінок, оскільки розсіювання блакитного кольору більш ефективно, ніж червоного
Відбивна Туманність NGC 1435
Трироздільна туманність (M20) в Стрільці
Емісійна туманність
Емісійні Галактичні туманності – частина газового шару, що світиться внаслідок збудження її ультрафіолетовим випромінюванням однієї або кількох сусідніх гарячих зір (люмінесценція). Світіння емісійних Галактичних туманностей згасає в процессі старіння збуджуючих зір.
Найяскравіша дифузна (емісійна) туманність- Туманність Оріона
Емісійні туманності, як правило, червоного кольору внаслідок безлічі водню.
Туманність Полум’я у сузір'ї Оріон.
NGC 602 в сузір'ї Південна Гідра.
Залишки наднової
Найбільш яскраві туманності, створені ударними хвилями, викликані вибухами наднових зірок і називаються залишками спалахів наднових зірок
Крабоподібна туманність - газова хмара, утворена спалахом наднової 1054 р., на стадії розширення
Кассіопея А
G292.0+1.8
Планетарна туманність
Планетарна туманність - астрономічній об'єкт, що складається з іонізованої газової оболонки і центральної зірки, білого карлика.
Вмираючи, зірка скидає зовнішні шари, які, розсіюючись в космосі, утворюють планетарну туманність.
За астрономічними мірками планетарні туманності - вельми короткоживучі явища: термін їх життя становить близько десяти тисяч років
Туманність "Котяче око"
NGC 6302  у сузір'ї Скорпіон.
NGC 6369 —у сузір'ї Змієносець.
Туманність «Ескімо» або NGC 2392


Презентація на тему «Астрономічна обсерваторія»


title: Презентація на тему «Жінки-космонавти»

text:
Жінки-космонавти
Підготували
учениці 10-А класу
Самойленко Олеся,
Халізєва Владислава
Харків 2014
Харківська гімназія №55
1. Валентина Терешкова

2. Світлана Савицька

3. Саллі Райд

4. Джудіт Резнік

5. Кетрін Салліван

6. Енн Фішер

7. Маргарет Рей Седдон

8. Шеннон Люсід

9. Бонні Данбар

10. Мері Клів

11. Шульман Еллен Бейкер

12. Кетрін Торнтон

13. Марша Айвінс

14. Лю Ян

15. Ван Япінь

Дякуємо за увагу!


title: Презентація на тему «Юпітер» (варіант 3)

text:
Название проекта
Ваше имя: Побивайло Карина
Имя преподавателя: Шевченко І.О.
Школа: №27, 11-Б клас
Юпітер
Юпі́тер — п’ята й найбільша планета Сонячної системи.
Разом із Сатурном, Ураном і Нептуном Юпітер класифікують як газового гіганта.
Фізичні властивості
Середній радіус - 69 911 ± 6 км, 10,973 Землі
Екваторіальний радіус - 71 492 ± 4 км, 11,209 Землі
Полярний радіус - 66 854 ± 10 км, 10,517 Землі
Сплюснутість - 0,06487
Площа поверхні - 6,1419×1010 км², 121,9 Землі
Об'єм -1,4313×1015 км³, 1321,3 Землі
Маса - 1,8986×1027 кг, 318 мас Землі
Середня густина -1330 кг/м³
Друга космічна швидкість -59,5 км/с
Період обертання -9 год 55 хв 30 с
Нахил осі -3,13
Альбедо 	0,343 (Бонд),0,52 (геом. альбедо)
Видима зоряна величина -max −2,94m
Прискорення вільного падіння на поверхні -24,79 м/с², 2,52 g
Юпітер - п'ята планета від Сонця і знаходиться між Марсом і Сатурном. Якщо ви думаєте, що Земля велика, то це просто ніщо в порівнянні з Юпітером, який є найбільшою планетою нашої Сонячної системи. Якщо говорити про об’єм, то Юпітер дорівнює 1300 таких планет , як Земля. Гравітація на цьому «гіганті» в 2.5 рази більше, ніж на Землі. Якби хто-небудь вагою в 100 кг стояв на поверхні Юпітера, то там він важив би 250 кг. Маса Юпітера в 317 разів більше маси Землі, а також в 2.5 рази більше маси всіх інших планет Сонячної системи, разом узятих.

	 Юпітером звали верховного бога в римській міфології. Юпітер був сином Сатурна, а також братом Плутона і Нептуна. Верховний бог був одружений на Юноні, проте він мав зв'язки і з іншими жінками, від яких у нього були діти. 4 найбільших супутника Юпітера (Іо, Європа, Ганімед, і Каллісто) названі на честь одних з коханців бога Юпітера.
Це «Піонер-10», «Піонер-11», «Вояджер-1», «Вояджер-2», «Галілео», «Улісс», «Кассіні» і «Нові горизонти». Першим апаратом, який відвідав Юпітер, був «Піонер-10». З найбільш пізніх досліджень слід виділити зонд "Юнона", запущений в 2011 р., передбачається, що він долетить до Юпітера в 2016 р.
У Юпітера саме сильне магнітне поле в нашій Сонячній системі . Воно в 14 разів більше , ніж на Землі. Деякі астрономи вважають , що таке поле створюється рухом металевого водню усередині планети . Юпітер - сильний радіоджерело , що може сильно зашкодити будь космічний апарат , що підлетів надто близько до « Гігантської планеті».
В 1665 г. астроном Джованни Кассини первый обнаружил Большое красное пятно на Юпитере. Пятно выглядит как гигантский ураган-антициклон и столетие назад было длиной 40 000 км. Однако в настоящее время его размеры уменьшились наполовину. Большое Красное Пятно на планете Юпитер — это самый большой атмосферный вихрь в Солнечной системе. По его длине могли бы разместиться 3 планеты размером с Землю. Он вращается против часовой стрелки со скоростью около 435 км/ч.
Бурі на Юпітері і Землі чимось схожі. На Юпітері бурі зазвичай довго не тривають , приблизно 3-4 дні. Однак є й винятки - місяці . Урагани на Юпітері завжди супроводжуються блискавками і набагато сильніше , ніж шторми на Землі. Сильні урагани трапляються кожні 15-17 років , їх швидкість становить 150 м / с.
Юпітер має 70 супутників. 4 масивних супутника ( Іо , Європа , Ганімед і Каллісто ) , названих « Галілеєві » супутниками , були відкриті у 1610 р. Галілео Галілеєм . Ганімед є найбільшим супутником , від краю до краю - 5262 км , що робить його більше , ніж планета Меркурій. Цей крижаний супутник облітає навколо Юпітера за 7 днів. Ще одним цікавим супутником є Іо , на якому розташовані люті вулкани , озера лави і величезні кальдери . Гори на Іо досягають 16 км . Цей супутник знаходиться до Юпітера ближче , ніж Місяць до нас. Цікавий факт : більшість супутників Юпітера мають у діаметрі не більше ніж 10 км .
У Юпітера 4 кільця . Найголовніше з них - залишене після зіткнення метеоритів з 4-ма супутниками ( Фива , Метида , Адрастея і Альматея ) . На відміну від кілець Сатурна , в кільцях Юпітера не знайдене лід. Нещодавно вчені відкрили ще одне кільце, розташоване найближче до планети. Його назвали Гало . Незважаючи на свою масу , Юпітер є найшвидшою планетою Сонячної системи. Для повного обертання планеті достатньо 10 годин. Однак для того , щоб повністю облетіти Сонце Юпітер витрачає 12 років. Швидке обертання Юпітера відбувається через магнітного поля , а також радіації навколо планети.
Проте в цій планеті є й інші цікаві якості, і вчені вважають, що вона дуже важлива для нашої безпеки. Причиною цьому є величезний розмір Юпітера і гравітаційна сила, що діє як захисний бар’єр, який огороджує Землю від космічного сміття, притягаючи небезпечні предмети на свою орбіту, до того як вони доберуться до нас. Француз П’єр-Симон Лаплас (Pierre-Simon Laplace) виявив комету, яка, здавалося б, прямувала до Землі, але яка згодом була затягнута силою гравітації Юпітера і зникла з Сонячної системи.


title: Презентація на тему «Марс» (варіант 10)

text:
Планеты солнечной системы
Выполнили:
Серединская ЮлияСалтанов КириллСкоробогатько НикитаСубботина АлисаИ другие кого я забыла вписать
Марс
Марс
Марс — планета земной группы с разреженной атмосферой. Особенностями поверхностного рельефа Марса можно считать ударные кратеры наподобие лунных и вулканы, долины, пустыни и полярные ледниковые шапки наподобие земных. Марс имеет период вращения и смену времён года аналогичные земным, но его климат значительно холоднее и суше земного.
Марсианский потухший вулкан Олимп — самая высокая гора в Солнечной системе, а Долина Маринера — самый крупный каньон. В июне 2008 три статьи, опубликованные в Nature, представили доказательства существования в северном полушарии Марса самого крупного известного ударного кратера в Солнечной системе. Его длина 10 600 км, а ширина 8500 км, что примерно в четыре раза больше, чем крупнейший ударный кратер  вблизи его южного полюса Марса.
Сравнительный размер Земли и Марса
Марс почти вдвое меньше Земли по размерам — его экваториальный радиус равен 3396,9 км (53 % земного). Площадь поверхности Марса примерно равна площади суши на Земле.  Полярный радиус Марса примерно на 21 км меньше экваториального. Масса планеты — 6,418×1023 кг (11 % массы Земли).
Марс вращается вокруг своей оси, наклонённой к плоскости орбиты под углом 24°56′ с  периодом 24 часа 37 минут 22,7 секунд. Марсианский год состоит из 668,6 марсианских солнечных суток (называемых солами).
Перепады высот весьма значительны и составляют в экваториальной области примерно 14-16 км, но имеются и вершины, вздымающиеся значительно выше, например, Арсия (27 км) и Олимп (26 км) в возвышенной области Тараис в северном полушарии. Наблюдения Марса со спутников обнаруживают отчетливые следы вулканизма и тектонической деятельности — разломы, ущелья с ветвящимися каньонами, некоторые из них имеют сотни километров в длину, десятки — в ширину и несколько километров в глубину. Обширнейший из разломов — «Долина Маринера» — вблизи экватора протянулся на 4000 км при ширине до 120 км и глубине в 4-5 км.
Рельеф поверхности
Типографическая карта Марса
Телескопические исследования Марса обнаружили такие особенности, как сезонные изменения его поверхности. Это прежде всего относится к «белым полярным шапкам», которые с наступлением осени начинают увеличиваться (в соответствующем полушарии), а весной довольно заметно «таять», причем от полюсов распространяются «волны потепления».    Значительная часть поверхности Марса представляет собой более светлые участки («материки»), которые имеют красновато-оранжевую окраску; 25% поверхности — более темные «моря» серо-зеленого цвета, уровень которых ниже, чем «материков».
Участок кратера Гусева
Кратеры
Большое количество кратеров в южном полушарии предполагает, что поверхность здесь древняя — 3—4 млрд. лет. Можно выделить несколько типов кратеров: большие кратеры с плоским дном, более мелкие и молодые чашеобразные кратеры, похожие на лунные, кратеры, окружённые валом, и возвышенные кратеры. Последние два типа уникальны для Марса — кратеры с валом образовались там, где по поверхности текли жидкие выбросы, а возвышенные кратеры образовались там, где покрывало выбросов кратера защитило поверхность от ветровой эрозии.
Долина Маринера
Самой крупной деталью ударного происхождения является бассейн Эллада (примерно 2100 км в поперечнике). В области хаотического ландшафта вблизи границы полушарий поверхность испытала разломы и сжатия больших участков, за которыми иногда следовала эрозия (вследствие оползней или катастрофического высвобождения подземных вод), а также затопление жидкой лавой. Хаотические ландшафты часто находятся у истока больших каналов, прорезанных водой. Наиболее приемлемой гипотезой их совместного образования является внезапное таяние подповерхностного льда.
Чёрная дыра
     У Марса есть магнитное поле, но оно слабо и крайне неустойчиво, в различных точках планеты его напряжённость может отличаться от 1,5 до 2 раз, а магнитные полюса не совпадают с физическими. Это говорит о том, что железное ядро Марса находится в сравнительной неподвижности по отношению к его коре, то есть механизм планетарного динамо, ответственный за магнитное поле Земли, на Марсе не работает. Возможно, в далёком прошлом в результате столкновения с крупным небесным телом произошла остановка вращения ядра, а также потеря основного объёма атмосферы. Считается, что потеря магнитного поля произошла около 4 млрд лет назад. Вследствие слабости магнитного поля солнечный ветер практически беспрепятственно проникает в атмосферу Марса.
Магнитное поле
Закат на Марсе
Атмосфера Марса, состоящая в основном из углекислого газа, очень разрежена. Давление у поверхности Марса в 160 раз меньше земного — 6,1 мбар. на среднем уровне поверхности. Из-за большого перепада высот на Марсе, давление у поверхности сильно изменяется. Максимальное значение 8,4 мбар. достигается в бассейне Эллада (4 км ниже среднего уровня поверхности), а на вершине горы Олимп (27 км выше среднего уровня) оно всего 0,5 мбар.. В отличие от Земли, масса марсианской атмосферы сильно изменяется в течение года в связи с таянием и намерзанием полярных шапок, содержащих углекислый газ.
Земля на фоне утренней зари
Марс в разные годы
Фобос и Деймос
Спасибо за внимание!


title: Презентація на тему «Походження і розвиток Всесвіту» (варіант 2)

text:
Походження і розвиток Всесвіту

Загальна теорія відносності- наріжний камінь моделі Всесвіту
Історія дуже раннього Всесвіту
Ранній Всесвіт
Реліктове випромінювання
Народження галактик
План
Теорія відносності виходить з того факту, що всі вимірювання і зміни у просторі і часі відносні і залежать від конкретного спостерігача. Вони втрачають абсолютне значення, а сама структура простору-часу визначається тим чи іншим розподілом мас у Всесвіті. В різних частинках Всесвіту простір по-різному викривлений, і час протікає з різною швидкістю.
Загальна теорія відносності - наріжний камінь моделі Всесвіту
Всі уявлення про будову та виникнення Всесвіту, що з’явилися у людства до 20х років ХХ ст., можна вважати теоретичними міркуваннями, бо спостережені дані були вкрай обмежені. І все ж на основі цих даних повільно вимальовувалася картина “будівлі” Всесвіту. На основі роздумів про світ фізичних явищ, критичного аналізу механіки Галілея та Ньютона народилася теорія відносності Ейнштейна, якій було вготовано провести справжній переворот у фізиці.
.
У загальній теорії відносності (ЗТВ) Енштейна гравітація – не сила, а тільки викривлення простору-часу. Тіла рухаються по викривлених траекторіях не тому, що на них діє сила гравітації,- вони найкоротшим та найшвидшим шляхом.

Процес переходу космічної матерії з стану спокою на стадію розширення називають  Великим Вибухом. Від цієї часової межі починається історія нашого Всесвіту. Що передувало Великому Вибуху - невідомо.
.
Історія дуже раннього Всесвіту
В момент Великого Вибуху розміри Всесвіту були близькими до нуля, а всі чотири фундаментальні сили природи- гравітація, електромагнітна, слабка і сильна були об’єднані.
Період від 10-43 с до 10-35  с називається епохою Великого об’єднання. До кінця цієї епохи деякі області Всесвіту переохолодилися і знаходились в особливому стані, який називається псевдовакуумом. Вакуум – це порожній простір, у якому практично відсутні будь-які частинки. Фізичний, реальний вакуум не порожній. Він заповнений полями та віртуальними частинками, які час від часу матеріалізуються.
Епоха Великого об’еднання
Поняття вакууму ввів у науку видатний англійський фізик П.Дірак (1902-1984). Звичайних частинок у такому вакуумі справді немає, але існує велика кількість інших- віртуальних. І як би ми не намагалися спустошити простір, у ньому завжди буде рій таких частинок….
.
В першу мить народження Всесвіту гравітаційне відштовхування переважало над гравітаційним тяжінням, під дією антигравітаційних сил вакууму і почалось його розширення. Воно відбувалось так стрімко, що отримало спеціальну назву- інфляція. Саме одна з областей вакууму, яка пройшла фазу інфляції і яка спершу була набагато менша протона, а за мить досягла розмірів апельсина, і стала маленьким Всесвітом.
.
Стан псевдовакууму нестійкий. Коли подібний стан зникає, закінчується й інфляційне роздування. Миттєво перейшовши до стану звичної для нас гравітаційної взаємодії в момент 10(-35)с, Всесвіт продовжував розширюватися за інерцією.
.
Величезний запас потенціальної енергії псевдовакууму, величина якої не зменшувалася при роздуванні, під час фазового переходу Всесвіту із переохолодженого стану виділився у вигляді випромінювання. Температура миттєво зросла до значеня 1027 і сильна взаємодія відділилася від слабкої та електромагнітної. Від цього моменту і почалась історія гарячого Всесвіту.

.
Тоді виникла асиметрія у кількості частинок і античастинок. В момент 10-10с за температури 1015К почали утворюватись важкі елементарні частинки, такі як протони і нейтрони. При цьому антипротонів і антинейтронів у ранньому Всесвіті виявилось менше, ніж протонів і нейтронів.

.
Деякий час Всесвіт перебував у так званому рівноважному стані. Відбувалось народження та анігіляція частинок з атичастинками з виділенням енергії у виглядів квантів світла. Але розширення тривало, температура продовжувала знижуватись, і масивних частинок утворювалось дедалі менше. Згодом кількість анігіляцій перевищила кількість народжених частинок, всі античастинки знайшли собі паруі анігілювали, перетворившись на кванти світла, а частинки без пари залишились- одна частинка на мільярд квантів!
.
Ранній Всесвіт
Нарешті температура знизилась настільки, що пари масивних частинок перестали народжуватися зовсім. Енергії вистачало лише на утворення легких частинок- лептонів
.

Почалась ера лептонів. Через 10-4с Всесвіт став схожим на густий суп, у якому випромінювання було змішане з лептонами, протонами та нейтронами. Через 1 секунду після Великого Вибуху, коли температура впала до 10 млрд К, почалась анігіляція електронів і позитронів з виділенням колосальної кількості фотонів. Цей процес тривав 9 с і через 10 с після початку Великого Вибуху випромінювання вже переважало над речовиною- почалась ера випромінювання.

.
Через 1 млн. років, при подальшому розширенні та охолодженні речовини до температури 3 000 К, в результаті об’єднання електронів і протонів утворились атоми водню- найпростішого і найпоширенішого хімічного елемента у Всесвіті. Випромінювання виділилось від речовини і у вигляді фотонів розлетілося у просторі. Всесвіт став прозорим. Настала наступна ера в історії Всесвіту- ера речовини, яка триває і дотепер.
.
Реліктове випромінювання
Випромінювання, що виникло на ранніх етапах розвитку Всесвіту мусить і зараз знаходитися в ньому у вигляді фонового космічного або реліктового випромінювання.
.
Народження галактик
Після того як випромінювання відокремилось від речовини, Всесвіт складався із суміші атомів і випромінювання, тобто був наповнений гарячим газом. Можливо цей газ не був абсолютно однорідним. Можливо у ньому були ущільнення і розрідження. Хоча остаточно це питання залишається нез’ясованим.
.
Врахуємо тепер, що зі збільшенням щільності згустка речовини зростає сила гравітації, що діє на нього. А тому будь-яка неоднорідність речовини має тенденцію до нарощування. З часом такі ущільнені хмари відокремилась одна від одної і перестали брати участь у розширенні. Гравітація міцно тримала кожну з них групою, а розширення появлялось у зростанні відстані між ними.
.
Велетенські і дуже масивні згустки дробились на менші, кожний з яких продовжував ущільнюватись. З таких згустків через 1 млрд. років після Великого Вибуху і утворилися надскупчення, скупчення галактик, окремі галактики, а в галактиках – окремі зорі.
.
Цей сценарій утворення і розвитку Всесвіту підтверджується такими спостережними даними: Наявність реліктового випромінювання як своєрідне відлуння моменту відриву випромінювання від речовини. Відсотковий вміст гелію у речовині, що відповідає розрахунковому за теорією Великого Вибуху (25% гелію і 75% водню в загальній масі). Однорідність та ізотропність простору у великих масштабах (100 Мпк). Наявність неоднорідностей у невеликих масштабах як наслідок флуктуацій щільності речовини на початку Всесвіту. Співвідношення між випромінюванням і речовиною (між кількістю фотонів і окремих частинок).
.