title: Презентація на тему «Земля і Місяць як небесні тіла» (варіант 1)

text:
Земля і Місяць як небесні тіла
Роботу виконали:
учениця 11 класу Бахшиєва Карина
учень 11класу Гініятуллін Владислав
Зміст
Планети земної групи та планети гіганти
Земля – найчарівніша планета Сонячної системи
Екологічна система Землі
Місяць
Фізичні умови на місяці
Дослідження місяця
Планети земної групи та планети гіганти
  За своїми характеристиками великі планети поділяються на дві групи: планети земної групи — Меркурій, Венера, Земля та Марс, планети-гіганти -Юпітер, Сатурн, Уран і Нептун. Суттєва різниця між цими групами планет полягає в таких факторах:
Характерні риси
Планети земної групи мають тверду поверхню, бо складаються переважно з важких хімічних елементів;
Планети- гіганти утворилися здебільше з Гідрогену та Гелію, тому їхня середня густина невелика, а між атмосферою і поверхнею немає чіткої межі.
Порівняльні розміри планет земної групи та планет-гігантів

Земля – найчарівніша планета Сонячної системи
 Земля є найчарівнішою планетою Сонячної системи, що рухається по своїй орбіті навколо Сонця із середньою швидкістю – близько 30 км/с
Крім того, обертаючись навколо власної осі, вона робить один оберт за добу. Земля оточена атмосферою, яка простягається в космос більше ніж на 1000 км, що створює на її поверхні сприятливі умови для існування життя (температуру, склад атмосфери, величезну кількість води).
Хімічний склад атмосфери
Найбільшою складовою атмосфери біля поверхні Землі (за об'ємом 78%) є азот N3, який відіграє важливу роль у житті рослин. Кисень 02 є необхідним елементом для дихання всіх живих істот і складає 21% об'єму атмосфери.

Водяна пара Н20 в атмосфері затримує інфра-червоне випромінювання Землі та створює парниковий ефект, унаслідок чого температура поверхні підвищується. Середня температура поверхні Землі +15,8°С, а якби не було в атмосфері водяної пари, то на нашій планеті настав би льодовиковий період — температура навіть на екваторі могла б знизитися до -25 °С.

Погода (вітри, циклони та антициклони) формується в нижніх шарах атмосфери, яка називається тропосферою, де передача енергії відбувається не тільки випромінюванням, а й за допомогою конвекції.

Океани і моря на поверхні Землі акумулюють величезну кількість сонячної енергії, бо вода має одну з найбільших у природі питому теплоємність, тому на материках, як правило, протягом доби і навіть протягом року не спостерігається різкого перепаду температури.

Магнітне поле Землі створює навколо планети на висоті понад 500 км пояси радіації. Елементарні частинки, які рухаються у міжпланетному просторі з величезною швидкістю і мають електричний заряд, взаємодіють із магнітним полем Землі й тому не долітають до атмосфери. Таким чином, магнітне поле захищає життя на Землі від смертельних потоків космічних частинок.

Екологічна система Землі
 Екологічна система Землі перебуває у стані своєрідної стійкої рівноваги, тому невеликі збурення в атмосфері або зміни сонячної радіації суттєво не впливають на загальний стан цієї системи

 Але геологічні дослідження показують, що в минулому відбувалися екологічні катастрофи, внаслідок яких різко знижувалася температура та наставали льодовикові періоди. Для прогнозування майбутнього нам необхідно знати причини, що призводять до таких катастрофічних процесів. Причиною раптового зниження температури на поверхні Землі можуть бути зовнішні фактори, наприклад падіння астероїда, геологічні процеси — виверження вулканів або рух материків, та антропогенні фактори.

Будова Землі
Геологічні дослідження показали, що температура всередині Землі кожні 34 м зростає на 1°С і у свердловинах на глибині 10 км досягає +300 °С. Центральна частина Землі утворює металеве ядро. Зовнішня частина ядра перебуває в розплавленому стані при температурі 7000°С, а внутрішня — тверда. Вище розташовується силікатна оболонка, або мантія.

Кора
На мантії «плаває» кора, товщина якої неоднакова — від 5—7 км під океанами, до кількох десятків кілометрів під гірськими районами континентів. Унаслідок конвекції в мантії земна кора розділилася на окремі плити, які повільно зміщуються.

Екологічна катастрофа
Її може створити навіть техногенна діяльність людини, внаслідок якої змінюється хімічний склад атмосфери. Наприклад, спалювання великої кількості органічного палива призводить до зменшення кисню в атмосфері та збільшення вуглекислого газу, який створює парниковий ефект. Протягом )0( ст. середня температура Землі підвищилась на 0,8 °С, що призвело до інтенсивного танення льодовиків і підвищення рівня океану, внаслідок чого затоплені великі площі родючих низин.

Місяць
  Місяць є природним супутником Землі, на якому атмосфера відсутня. Фази Місяця, тобто зміна його зовнішнього вигляду, настають унаслідок того, що Місяць світиться відбитими сонячними променями.
Синодичний період обертання Місяця (29,5 земної доби) — проміжок часу, через який відбувається зміна фаз.
Сидеричний період обертання Місяця (27,3 земної доби) — час обертання Місяця навколо Землі відносно зір.

 Обертаючись навколо нашої планети, Місяць займає різні положення відносно Землі та Сонця, тому ми бачимо різні частини його денної півкулі.

 Щоб зрозуміти, чому ми бачимо фази Місяця, почнемо з нового Місяця, який із поверхні Землі майже ніколи не видний, бо до нас повернена його нічна півкуля. Місяць у цій фазі можна побачити тільки під час сонячних затемнень, коли темний диск Місяця видно на тлі яскравого Сонця.
Перша чверть настає через тиждень, коли до Землі повернені половина денного та половина нічного боку Місяця.
Повний місяць настає у той момент, коли Місяць розташовується з протилежного боку від Сонця.
Остання чверть, або старий Місяць, спостерігається у південно- східній частині небосхилу перед світанком.

Фізичні умови на Місяці
 Не дивлячись на те, що Місяць розміщений майже на такій самій відстані від Сонця, як Земля, і одиниця його поверхні отримує таку ж саму кількість енергії, що й одиниця поверхні Землі, фізичні умови на цих космічних тілах суттєво відрізняються. Головна причина таких відмін пов'язана з тим, що сила тяжіння на Місяці менша від земної у 6 разів, тому він не може втримати біля поверхні окремі молекули газів.

Місяць
Протягом мільярдів років погода на Місяці однакова: 2 тижні світить Сонце і поверхня нагрівається до температури +130 °С, а потім після двотижневої ночі поверхня охолоджується і температура на світанку падає до -160 °С. За високої денної температури молекули газів покидають сферу тяжіння Місяця, тому там неможливе існування густої атмосфери.

На Місяці навіть удень темне небо, як у міжпланетному просторі, там не буває ні вітрів, ні дощів. Зміни пір року не відбувається, бо вісь обертання Місяця майже перпендикулярна до площини орбіти. На поверхні Місяця навіть неозброєним оком видно темніші ділянки, що були названі морями, та світліші, які астрономи назвали материками.
У морях немає ні краплі вологи, бо у вакуумі вода миттєво закипає і випаровується або замерзає. Вода у твердому стані могла зберегтися під поверхнею на глибині кількох десятків метрів, де протягом доби температура не змінюється і дорівнює -ЗО °С.

Під час спостережень у телескоп видно, що на світлих материках переважають кратери — круглі гори діаметром до кількох сотень кілометрів, які мають вали заввишки кілька кілометрів.
Більшість кратерів мають метеоритне походження, хоча деякі з них могли утворитися під час виверження вулканів, з яких витікала розплавлена лава та заповнювала більш низькі ділянки,— так виникли моря. Виверження вулканів припинилося дуже давно, бо вік найстаріших твердих скель на материках — 4,4 млрд років, у той час як лава в морях застигла близько 3 млрд років тому.
Хімічний склад ґрунту на Місяці, %
Дослідження Місяця
Дослідження Місяця за допомогою космічних апаратів розпочали в Радянському Союзі ще на початку космічної ери. У 1959 р. АМС серії «Луна» вперше у світі долетіли до Місяця: «Луна-1» стала першою штучною планетою Сонячної системи, «Луна- 2» досягла поверхні Місяця, а «Луна-3» сфотографувала зворотний бік Місяця і передала його телевізійне зображення на Землю.

У лютому 1966 р. «Луна-9» здійснила м'яку посадку в Океані Бур і вперше у світі передала телевізійний «репортаж» із поверхні іншого світу. Побачили, що справді поверхня Місяця вкрита пилом, але міцність ґрунту достатня для того, щоб утримати станцію на поверхні.

Потім Місяць досліджували АМС «Луноход-1, 2», які рухались по поверхні, та АМС «Луна- 20, 24», які в автоматичному режимі вперше доставили на Землю зразки місячного ґрунту.

21 липня 1969 р. на поверхню Місяця здійснив посадку пілотований космічний корабель «Аполлон- 11» (США), і астронавт Нейл Армстронг зробив перший крок по поверхні іншого світу — так почався новий етап у дослідженні космосу. Усього на поверхні Місяця побувало 12 астронавтів, які привезли на Землю зразки місячного ґрунту.

Дослідження показали, що поверхня Місяця майже цілковито вкрита тонким шаром пилу та уламками каміння. Цей шар назвали реголітом (з грец,— роздріблений камінь). Товщина реголіту змінюється від місця до місця і становить у середньому кілька метрів. Аналіз реголіту приніс несподівані результати: розміри цих частинок — від мікрометрів до метрів; за хімічним складом мікрочастинки наполовину складаються з оксидів силіцію, і є фактично маленькими	скляними кульками, що утворились після падіння мікрометеоритів.

Висновки
Одиниці поверхні на Землі й Місяці отримують від Сонця майже однакову кількість енергії, але фізичні умови на їхніх поверхнях суттєво відрізняються. Головна причина такої відміни клімату — відсутність атмосфери на Місяці. Повітря на Землі створює захисну ковдру, яка підвищує температуру на нашій планеті та оберігає життя від смертельного космічного випромінювання. Місяць — це мертвий світ, у якому відсутнє життя. У майбутньому наукові бази можна створити під поверхнею Місяця.

Дякуємо за Увагу!!!


title: Презентація на тему «Венера» (варіант 26)

text:
Презентація на тему:“ Планета Венера ”
       Венеру часто називають близнюком Землі, так як вона найближча нам за розміром планета Сонячної системи. Вчені визначили, що діаметр Венери дорівнює 12 100 кілометрів, що приблизно на 640 кілометрів менше, ніж у Землі.
        Хоча її і називають близнюком Землі стан поверхні Венери зовсім інший, ніж у Землі. Вчені вважають, що на поверхні планети дуже жарко і сухо і що води в рідкому вигляді тут немає через занадто високі температури.
Стародавні астрономи називали Венеру і Фосфорус і Геперус, помилково вважаючи, що це небесне тіло, видиме ввечері та вранці — це два окремих космічних об’єкта. Планету пізніше перейменували в Венеру в честь римської богині любові і краси.
Венера обертається навколо Сонця практично по круглій орбіті, і середня її відстань від сонця змінюється незначно. Щоб зробити оборот навколо сонця, Венері необхідно 225 земних діб або на 140 діб менше, ніж Землі.

Обертаючись  навколо сонця швидше, Венера обганяє її кожні 584 земних діб, перетворюючись з «вечірньої зірки» (видимої після заходу), в «ранкову зірку» (видиму перед сходом), а потім — навпаки.
Коли за Венерою спостерігають із Землі, вона виглядає яскравіше, ніж будь-яка інша планета чи зірка на небі. У певний час року, це перше небесне тіло, яке можна побачити на заході — а в інший час останньої зіркою видимою вранці.
       Венера постійно покрита щільними хмарами, що складаються з сірчаної кислоти,через які не можуть проникнути промені видимої частини спектра. З цієї причини астрономи не мають можливість побачити поверхню Венери через оптичні телескопи. Більшість знань про Венеру видобуто за допомогою радіолокаційних зображень отриманих з американських і радянських міжпланетних космічних станцій.
Висока температура на поверхні Венери є результатом парникового ефекту. Через великі хмари, що складаються з сірчаної кислоти і оточуючих планету і щільної атмосфери з двоокису вуглецю, майже вся сонячна енергія, що проникає через атмосферу, утримується під нею і нагріває поверхню планети.
Вчені сумніваються, що на Венері може існувати будь-яка життя — надто вже висока температура на поверхні планети.

Поверхня Венери візуально схожа на справжнє пекло. По землі розтікається розпечена лава з вулканів, утворюючи величезні лавові океани. Оскільки товщина кори тонка (20 км), то це дає можливість лаві досить легко пробитися через неї. Тому виверження вулканів на Венері — часте явище. Так само планета вважається вулканічно  активною планетою в Сонячній системі.

Венера — це друга планета від сонця і найближча планета до Землі. Відстань між Венерою і Землею варіюється від 38,13 млн. кілометрів, коли вони розташовані найближче, а максимальна відстань становить 260 700 000 кілометрів.
Геологи вважають, що колись на Венері були великі запаси води, приблизно такі ж, як і на Землі. Але вода висохла приблизно 300 мільйонів років тому, після того як збільшилася інтенсивність сонячного випромінювання.

На Венері зафіксовано понад 1600 вулканів. Вулкан Максвелл — найвища гора на Венері, а також друга найвища точка в Сонячній системі (після вулкана Олімп, розташованого на Марсі). Висота вулкана становить 11 км над середнім рівнем поверхні. Її вершина вважається найхолоднішим (близько 380 ° C) і розрядженим (тиск 59 атмосфер) місцем на Венері.
Так як Венера дуже повільно обертається навколо своєї осі, тут немає зміни пір року — вона просто постійно «смажиться» з усіх сторін.
Вчені вважають, що Венера сформувалася, в основному, після вулканічних процесів, завдяки великій кількості виверження вулканів, розливів лави, формуванню кратерів і гірських хребтів на поверхні планети.

Венера, найяскравіша з планет. Вона сяє настільки сильно, що в безмісячну ніч вона цілком може відкидати тінь на Землю.
Використана інформація
http://cikavosti.com/tsikavi-fakti-pro-veneru/


title: Презентація на тему «Змінні зорі» (варіант 2)

text:
Презентація з теми:
“Змінні зорі”
Змі́нні зо́рі — зорі, у яких спостерігається зміна блиску. Взагалі блиск будь-якої зірки тією чи іншою мірою змінюється із часом. Але змінними називають зорі, у яких зміна блиску було надійно зафіксовано на досягнутому рівні техніки спостереження. Для належності зірки до змінних досить, щоб її блиск зазнав змін хоча б одного разу.
Не слід плутати змінність зір із їх мерехтінням, яке відбувається через коливання земної атмосфери. Під час спостережень із космосу зірки не мерехтять.
Кількість відомих на сьогодні змінних зір дуже велика (понад 40 000). Більше 15 000 зірок підозрюють у змінності, але вони ще не вивчені. Близько 3000 змінних зір відкрито у найближчих галактиках — Магелланових Хмарах та близько 700 — у Туманності Андромеди.

Змінни зорі
Каталоги змінних зір
Перший список змінних зір (що став передтечею майбутніх каталогів) склав англійський астроном Едуард Пігот 1786 року. До каталогу входило 12 об'єктів, всі вони є змінними зірками за сучасними даними.У XIX та на початку XX сторіччя головну роль у вивченні змінних зір відігравали німецькі астрономи.
1946 року, після Другої світової війни за рішенням Міжнародного астрономічного союзу ведення каталогів змінних зір було доручено радянським астрономам — Державному астрономічному інституту ім. Штернберга та Астрономічній раді АН СРСР (нині Інститут астрономії Російської АН). Приблизно раз на 15 років ці організації публікують Загальний каталог змінних зір.У проміжках між черговими виданнями каталогу публікуються доповнення до нього, що мають назву Name List of Variable Stars. Зокрема, 79-те доповнення  містить дані 1270 зір, які отримали свої назви протягом 2007 та 2008 років.
Разом із упорядкуванням каталогів вчені здійснюють роботу з класифікації змінних зір.

Класифікація змінних зірок
Протягом історії вивчення змінних зір спроби створити її адекватну класифікацію робилися неодноразово. Перші класифікації були побудовані на невеликій кількості спостережень і зорі групувалися за схожими ознаками, як то: амплітуда та період змін, форма кривої блиску. Зі збільшенням кількості змінних зір поступово збільшувалася і кількість груп, деякі групи були розділено на менші. Разом із тим розвиток методів спостереження та теоретичних досліджень (зокрема в еволюції зір) дозволили будувати класифікацію не лише за зовнішніми ознаками, але і за фізичними процесами, що призводять до тих чи інших форм змінності. Таким чином, сама класифікація змінних зір поступово змінювалася.
Система позначень
Сучасна система позначень змінних зір є розвитком системи, запропонованої Аргеландером у середині XIX сторіччя. 1850 року він запропонував позначати змінні зорі, які ще не отримали своєї назви, літерами від R до Z у кожному сузір'ї відповідно до порядку їхнього виявлення. Наприклад, R Hydrae — перша за часом відкриття змінна зірка у сузір'ї Гідри, S Hydrae — друга і т. д. Таким чином було зарезервовано по 9 позначень змінних зірок на кожне сузір'я (загалом — 792 зірки). У часи Аргеландера такий запас здавався цілком достатнім, адже у опублікованому ним 1844 року каталозі змінних зір містилося 18 об'єктів (на всьому небосхилі!). Примітно, що останнє місце у класифікації Аргеландера було заповнене 1989 року зіркою Z Різця.
Однак вже досить швидко межу у 9 змінних зірок на сузір'я було перейдено. 1881 року Хартвіг запропонував у тих сузір'ях, де 9 позначень недостатньо, доповнити номенклатуру дволітерними позначеннями:
Із дволітерних комбінацій було виключено літеру J (як у першій, так і у другій позиції), оскільки у рукописі її можна сплутати з латинською літерою I. Ця система дозволяла позначити до 334 зірок у кожному сузір'ї.
І лише після того, як дволітерна система теж виявилася недостатньою, було вирішено використати просту нумерацію у кожному сузір'ї, починаючи з номера 335, додаючи його до літери V. Ця (комбінована) система використовується донині.
Перші 334 змінні зорі кожного сузір'я позначають послідовностями літер латинського алфавіту: R-Z, RR-ZZ, AA-QZ з додаванням відповідної назви сузір'я, наприклад, RR Lyr (або RR Ліри). Наступні змінні зорі сузір'я позначаються як V335, V336 і т. д.
Для зір, що до введення класифікації змінних вже отримали грецькі позначення Байєра (β Персея, δ Цефея) чи позначення малими латинськими літерами, нові позначення як змінних не вводяться.
Для позначення типів змінних зірок зазвичай використовують т.зв. прототипи — зірки, чиї характеристики вважають стандартними для цього типу. Часто як прототип вживають назву першої відкритої зорі у своєму класі, іноді — найхарактернішої чи найкраще вивченої. Наприклад, зірка δ Цефея дала назву цілому класу змінних зір — цефеїд — радіально пульсуючих зір плоскої складової галактики, що підпорядковуються відомій залежності період-світність. Назви своїм класам дали також Алголь, Міра, β Ліри, RR Ліри та ін.
Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Солнечная система» (варіант 2)

text:
Прищепчук Надежда
Солнечная система

План:
Солнечная система.
Планеты солнечной системы.
Солнце
Земля
Луна

СОЛНЕЧНАЯ СИСТЕМА, система космических тел, включающая, помимо центрального светила Солнца девять больших планет:

     Меркурий, первая планета от Солнцу большая планета Солнечной системы.
   Венера вторая планета от Солнца и ближайшая к Земле большая планета Солнечной системы.
     Земля единственная планета солнечной системы на которой существует жизнь.
     Марс четвертая планета по счету находящееся в нашей солнечной системе
     Юпитер пятая от Солнца большая планета.
     Сатурн планета, среднее расстояние от Солнца 9,54 а. е., период обращения 29,46 года.
     Уран седьмая от Солнца, относится к планетам-гигантам
     Нептун относится к планетам-гигантам, от восьмая планета от солнца
     Плутон является последней девятой планетой солнечной системы.
Солнце - центральная и единственная звезда Солнечной системы, вокруг которой обращаются другие объекты этой системы: планеты и их спутники, карликовые планеты и их спутники, астероиды, метеориты, кометы и космическая пыль. Масса Солнца составляет 99,8% от суммарной массы всей Солнечной системы.

 Солнечное излучение поддерживает жизнь на Земле. Солнце состоит из водорода (~73% от массы и ~92% от объёма), гелия (~25% от массы и ~7% от объёма) и следующих, входящих в его состав в малых концентрациях, элементов: железа, никеля, кислорода, азота, кремния, серы, магния, углерода, неона, кальция и хрома. По спектральной классификации Солнце относится к типу G2V («жёлтый карлик»).
Солнце
Земля
Земля́ - третья от Солнца планета и пятая по размеру среди всех планет Солнечной системы. Она является также крупнейшей по диаметру, массе и плотности среди планет земной группы. Единственное известное человеку на данный момент тело Солнечной системы в частности и Вселенной вообще, населённое живыми организмами.

 Кроме того, Земля имеет наибольшую плотность, самую сильную поверхностную гравитацию, сильнейшее магнитное поле, и возможно обладает самой активной тектоникой плит среди этих четырёх планет (Меркурий, Венера, Земля, Марс).
Луна
Луна́ — естественный спутник Земли. Второй по яркости объект на земном небосводе после Солнца и пятый по величине естественный спутник планеты Солнечной системы. Среднее расстояние между центрами Земли и Луны — 384 467 км (0,002 57 а. е., ~ 30 диаметров Земли).

Видимая звёздная величина полной Луны на земном небе −12,71м. Освещённость, создаваемая полной Луной возле поверхности Земли при ясной погоде, составляет 0,25 — 1 лк.

Луна является единственным астрономическим объектом вне Земли, на котором побывал человек.
Спасибо за просмотр


title: Презентація на тему «Сонце» (варіант 8)

text:
Будова Сонця та джерела його енергії
Виконала учениця 11-В класуЗаровна Тетяна
У фотосфері виявляється помітна активність в першу чергу у формі темних областей, так званих сонячних плям.

Зовнішній шар Сонця складається з фотосфери і хромосфери.Фотосфера, що є видимою поверхнею Сонця, має товщину приблизно 500 км і температуру близько 6000°К.
Над фотосферою знаходиться хромосфера, в якій температура доходить до 10000°К.  Вона спостерігається у вигляді яскравого рожевого кільця навколо Сонця під час повних сонячних затемнень.
І нарешті, хромосфера переходить в верхню частину Сонця - корону. Поблизу хромосфера нестерпимо яскрава і нерівномірна, в міжпланетному просторі вона виглядає блідішою. Температура корони дуже висока - мільйони градусів.

Найвіддаленіші частини корони не утримуються сонячним тяжінням, і тому речовина корони безперервно витікає в міжпланетний простір, формуючи явище сонячного вітру.
Температура на різних ділянках сонця
За останні 150 років було висловлено багато гіпотез щодо природи джерел енергії Сонця і зір. Зрештою було з’ясовано, що реальне значення мають лише такі джерела як гравітаційне стискання і термоядерний синтез.

Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Розвиток космонавтики» (варіант 5)

text:
Розвиток космонавтики
Внесок українських вчених у розвиток космонавтики
Космонавтика України
Історія
Радянський період
Перші роки незалежності
Розвиток космонавтики в Україні
Сучасний етап
Пілотована космонавтика
Непілотована космонавтика
Міжнародна співпраця
Україна-Бразилія
Україна-Росія
Україна-США
Перспективи
Дякуємо за перегляд 


Презентація на тему «Наднові зорі» (варіант 1)


title: Презентація на тему «Паризька астрономічна обсерваторія»

text:
Паризька астрономічна обсерваторія

Паризька обсерваторія — це астрономічна обсерваторія, чиї споруди розташовані в трьох місцях: Париж (Авеню Обсерваторія, частина центру міста на лівому березі Сени), Медон (на місці стародавнього замку Медону) та Нансе
Паризька обсерваторію було засновано у 1667 р. з метою створити астрономічну обсерваторію оснащену точними (на той час) інструментами, що дозволили б провести детальне картування для навігації. Вона стала своєрідним доповненням до французької Академії наук заснованої на рік раніше. Ця обсерваторія зіграла дуже важливу роль у розвитку астрономії на теренах колишньої Європи. Саме там набули бурхливого розвитку у Франції такі науки як геодезія, картографія та метеорологія.
Найбільший інструмент обсерваторії - подвійний фотовізуальний рефрактор (діаметр об'єктива візуального рефрактора-83 см, астрографа-63 см, фокусна відстань обох - 17 метрів). Інструмент, який отримав назву Grand Lunette, був встановлений у філії обсерваторії в Медоне в 1895 р.
Обсерваторія МедонуПавільйон в Медоні було відкрито у 1876 р. на місці стародавнього замку Медону.Було побудовано великий купол, який містив інструменти для астрономічних спостережень. Обсерваторія Медону й по сьогоднішній день залишається ведучим інститутом Франції в галузі досліджень Сонця.
Очолювана Клодом Катала паризька обсерваторія є найбільшим національним інститутом, що проводить дослідження в галузі астрономії. Сьогоденна діяльність дослідників обсерваторії покриває всі сучасні області астрономії та астрофізики:1. Сонце та сонячно-земні зв'язки2.Планети та планетарні системи3.Формування зір4.Міжзоряне середовище5.Формування та еволюція галактик6.Космічні частинки7.Космологія8.Метрологія простору та часу9.Історія та філософія наук
Купол Араго
Екваторіальний телескоп під куполом Араго. Загалом цей телескоп використовують для навчання в обсерваторії студентів.
На сьогодні обсерваторія пропонує навчання в галузі астрономії та астрофізики для осіб, що вже мають ступінь магістра, з отриманням вченого ступеня доктора філософії (український аналог кандидата наук). Обсерваторія надає також можливість дистанційного навчання
ПІДГОТУВАЛА УЧЕНИЦЯ 11 КЛАСУШАХРАЙЧУК ІВАННА


title: Презентація на тему «Малые тела Солнечной системы» (варіант 3)

text:
Малые тела Солнечной системы
Астероиды
Астероиды — малые планеты, невидимые невооруженным глазом. Полагают, что общее число астероидов, движущихся в кольце между Марсом и Юпитером, от крупнейших вплоть до тел поперечником 1 км, достигает 1 млн. После открытия в 1801 г. большой четверки астероидов (Церера, Паллада, Веста, Юиона) в течение последующих 40 лет поиски новых астероидов оставались безуспешными. В 1845 г. Карл Людвиг Генке открыл пятый астероид, получивший название Астрея. Еще через полтора года, в 1847 г., Генке открывает шестой астероид, названный Гебой. В том же году американец Дж. Э. Хемд открывает Ирис и Флору. Четырнадцать астероидов за 9 лег (с 1852 по 1861 гг.) открыл немецкий художник Герман Майер Соломон Гольдшмидт.
Метеоры
Метеор — это световое явление, заключающееся во вспыхивании на различных высотах над земной поверхностью вторгнувшихся в атмосферу мельчайших твердых частиц. В темную безоблачную ночь можно наблюдать, как вдруг пролетит по небу «звезда» и мгновенно исчезнет. Это явление объясняется следующим образом. В земную атмосферу влетают с огромной скоростью мельчайшие твердые крупинки, весящие доли грамма. Эти крупинки в бесчисленном количестве движутся в межпланетном пространстве и почти непрерывно налетают на Землю. Их скорость в среднем составляет около 30—40 км/сек Их называют метеорными частицами и Влетев в земную атмосферу с огромной скоростью, метеорная частица встречает очень большое сопротивление воздуха. Поэтому она мгновенно нагревается до такой высокой температуры, что вскипает и превращается в раскаленный газ, быстро рассеивающийся в воздухе. Вот этот раскаленный, светящийся газ мы и замечаем в виде быстро мчащегося по небу метеора. После ярких метеоров на небе в течение нескольких секунд бывает виден слабый свет в виде тонкой ниточки.
Метеоры пролетают в слое атмосферы на высоте от 55 до 120 км над поверхностью Земли. Таким образом, метеорные частицы никогда не достигают земной поверхности.
метеороидами.
Метеорные потоки
При наблюдении за одним и тем же участком неба в течение часа или больше, в некоторые дни года можно заметить интересное явление: метеоры, появляясь на небе последовательно один за другим, вылетают как бы из одного места на небе и веером разлетаются во все стороны. То место на небе, откуда как бы вылетают метеоры, называется радиантом. За 1—3 часа наблюдений можно заметить множество метеоров. Метеорный поток называют по имени того созвездия, в котором расположен радиант потока. Потоки метеоров движутся по орбитам, по которым раньше двигались исчезнувшие кометы  Выяснилось, что потоки метеоров — это продукты постепенного распада кометных ядер. Иногда этот распад происходит не постепенно, а очень быстро.
После частичного или полного распада ядра кометы перед ней, а еще больше вслед за ней, вдоль орбиты вытягивается вереница пылинок и мелких камешков — метеоров. Все они постепенно рассеиваются, и когда вереница их становится очень широкой, возможность встречи метеоров с Землей возрастает.

Метеориты
Метеориты — это выпавшие на Землю метеороиды.  По химическому составу и структуре метеориты объединяют в три основные группы:
каменные (аэролиты)
 железокаменные (сидеролиты)
железные (сидериты).
В настоящее время в мире собрано более 3000 метеоритов. Наиболее известные: железный метеорит Гоба, найденный в 1920 г. на территории Намибии
Тунгусский метеорит (массой 106 т влетел в атмосферу Земли 30 июня 1908 г. со скоростью 25 км/с). После взрыва Тунгусского метеорита было найдено множество остатков в виде оплавленных силикатных и железных шариков массой до 0,2 мг.
Болид — это проникающий из межпланетного пространства в нижние слои атмосферы крупный метеорит.
Кометы
Комета — тело Солнечной системы, движущееся вокруг Солнца по эллиптической орбите на значительном расстоянии от него.
Комета выглядит как туманное светящееся пятнышко. Это пятнышко называют головой кометы. Если кометы очень яркие, то их можно наблюдать невооруженным глазом. Они всегда имеют светящиеся длинные хвосты. Именно поэтому их назвали «кометы», что в переводе с греческого языка означает «хвостатые звезды».
Голова, или, как еще называют, кома — самая яркая часть кометы. Внутри нее предполагается твердое ядро — огромный ком космической пыли, камней, замерзших газов и сложных химических соединений, накрепко спаянных космическим холодом. Его размеры по космическим масштабам просто ничтожны .Массы комет невелики.
Предполагается, что на больших расстояниях от Солнца кометы представляют собой голые ядра, т. е. глыбы твердого вещества, состоящего из обыкновенного водяного льда н льда из метана и аммиака. В лед вморожены каменные и металлические пылинки и песчинки. При приближении к Солнцу этот очень грязный лед начинает испаряться, создавая вокруг ядра огромную газопылевую оболочку. Под действием давления солнечного света часть газов оболочки отталкивается в сторону, противоположную Солнцу, образуя хвост. У некоторых комет эти процессы протекают настолько интенсивно, что оболочка и хвост достигают огромных размеров. Форма и протяженность хвостов различны.


Презентація на тему «Туманності» (варіант 1)


title: Презентація на тему «Венера» (варіант 3)

text:
Венера
Выполнила ученица 11-Т класса
Боровикова Богдана
Редеет облаков летучая гряда;Звезда печальная, вечерняя звезда,Твой луч осеребрил увядшие равнины,И дремлющий залив, и чёрных скал вершины...А.С. Пушкин
Это самая яркая планета и третье светило неба после Солнца и Луны.
Венера расположена примерно в полтора раза ближе к Солнцу, чем Земля. От Солнца до неё в среднем - 108 200 000 км.
Венерианский год составляет 0,62 земного года.
Скорость движения вокруг Солнца - 35,03 км/с.
Орбита Венеры почти круговая.
Масса Венеры - 0,81 земной.
 Диаметр - 0,96 земного.
Объём - 0,92 земного.
Сила тяжести - 0,9 земной.
Средняя плотность близка к земной - 5,25 г/см3

Венера - почти копия Земли!
  Атмосферу Венеры открыл М.В. Ломоносов в 1761 году.
  Венера была первой планетой, к которой устремились многочисленные советские межпланетные станции (их было 16).
  Сутки на Венере длятся чуть больше года.
  Венера вращается по часовой стрелке.
  Спутников у Венеры нет.
  Станции "Венера-4" и "Маринер-5" с некоторого расстояния выяснили, что поверхность планеты раскалена. Попытки советских аппаратов совершить мягкую посадку долгое время были неудачными.
  Только "Венера-7", рассчитанная на 100 атмосфер, в 1970 г. благополучно достигла цели. Измерены температура поверхности планеты, определены состав и давление атмосферы; изучался также химический состав поверхности.
Венера-7
  "Венера-8" впервые села на дневную сторону планеты и показала, что освещённость на ней напоминает земной пасмурный день.
Венера-8
 Венера в настоящее время исследована лучше других планет.

  После полётов космических аппаратов выяснилось, что температура поверхности Венеры составляет в среднем 465 градусов Цельсия, давление атмосферы близ поверхности - 90 атмосфер (в 90 раз больше, чем на Земле).

  Атмосфера состоит из почти чистого углекислого газа.

  Воды на Венере практически нет.

  Поверхность разнообразна, сложно устроена и меняется не только от ударов метеоритов.
  На Венере есть равнины и горы.
  На равнинах видны потоки застывшей базальтовой лавы (длиной до 200 - 300 км),  которые тянутся от кратеров, кальдер и разломов (трещин).
Самое большое горное образование - Земля Иштар, или Страна Иштар. В центре его - обширное вулканическое плато Лакшми. По краям - три горных массива (горы Максвелла, горы Акны и горы Фрейи). Плато Лакшми образовано лавой, излившейся из кратера Сакаджавей, расположенного на краю этого плато. Горы Максвелла имеют высоту 3 - 4 км, а отдельные вершины лишь немногим уступают Джомолунгме (по другим данным превосходят Джомолунгму - 11 км над средним уровнем). Это самые большие горы Венеры. Есть на Земле Иштар и огромные метеоритные кратеры.
Толщина коры на Венере, как на Земле: 40 - 50 км; есть мантийные струи.
Недавно у Венеры был открыт почти кометный "хвост".

Венера казалась подобной Земле, но теперь мы, скорее, назовём её "миром наоборот", где ядовитая атмосфера, едкие сернокислотные облака и дожди, чудовищные температура и давление, где даже движение вокруг оси происходит в другую сторону и удивительно медленно. Это планета с самой плотной атмосферой среди планет земной группы, с самым медленным вращением вокруг оси и с наименьшей вытянутостью орбиты.
Список Литературы:

  А.Е.Криволуцкий  -  «Голубая планета» ;
  А.А.Гурштейн  -  «Извечные тайны неба»;
  [Энциклопедия для детей, том 8, 1997] ;
  [Детская энциклопедия, 1964].


Презентація на тему «Сузір’я південної півкулі»


Презентація на тему «Будова Всесвіту» (варіант 2)


title: Презентація на тему «Малі тіла сонячної системи» (варіант 10)

text:
Малі тіла сонячної системи
Презентація
Учениці 11-В класу
Фоміної Вікторії
Астероїди
Комети
Метеори й метеорити
Малі тіла сонячної системи
розміри від 1 км до 1500 км;
відсутня атмосфера і гідросфера;
різна форма: від кульової до сигароподібної;
різна структура поверхні, здатність відбивати світло;
різні періоди осьового обертання: від декількох годин до декількох діб.

Астероїди
Загальна кількість астероїдів – 30-50 тисяч, розміром більше 200 км – близько 30 штук, від 80 до 200 км – близько тисячі.
Найбільший астероїд – Церера, радіус 470 км.
Найближчі до Сонця астероїди – Фаетон і Ікар, найбільш віддалений – Хірон.
На астероїді Гаспра є магнітне поле.
Астероїд – “зіркоподібний”
Імена астероїдів – назви божеств, відомих людей, часто спереду вказують рік відкриття
Орбіти астероїдів
Орбіти 100 найкрупніших астероїдів, що перетинають орбіту Землі, показану червоним еліпсом
Орбіти астероїдів
Астероїди
Астероїди
Найбільший астероїд  - Церера. Діаметр – близько 1030 км. За гіпотезою має чистий лід.
Астероїд Гаспра. Має кратери розміром до 160 м. Має магнітне поле.
Астероїд Ерос – перший астероїд,  який досліджений космічною станцією NEAR
Астероїди
Астероїд Іда (40 км) та її супутник Дактиль (1,5 км). Обертається на відстані 100 км від Іди

Тутатіс – подвійний астероїд
Небезпека: близько тисячі астероїдів мають орбіти, які перетинають орбіту Землі
Аризонський кратер – утворився від падіння небесного тіла вагою 10 000т
мають ядро і хвіст;
рухаються по дуже витягнутих, еліпсоподібних орбітах навколо Сонця;
переважна більшість комет знаходяться в хмарі Оорта (1012 – 1013 штук) та поясі Копейра (35 тис. розмірами більше 100 км, інших – близько 1 млрд.)

Комети
Комета – “довговолоса”, називають іменами вчених, які їх відкрили
Комети
Комета Галлея в небі над штатом Джорджія, 1986 рік. Період обертання навколо Сонця – 76 років
Комета Хейла-Боппа, 1997 рік
Зіткнення комети Шумейкера-Леві-9 з Юпітером, 1992 рік
Ядро та хвіст комети Галлея
Комета видима в Австралії, 2007 рік
Метеор – світлове явище, що виникає на висоті від 80 до 130 км при вторгненні в земну атмосферу метеорних тіл (шматків каменю або скупчення космічного пилу).
Боліди – особливо яскраві метеори.
Метеорити – метеорні тіла, які досягають Землі.
Радіант – точка на небі, з якої розлітаються метеори.
Метеори й метеорити
Метеорні потоки:
   Персеїди (20 липня – 20 серпня);
   Ліріди (середина квітня);
   Леоніди (середина листопада).
Спостереження боліда в штаті Вайомінг, 1972 рік (час 101 с).
Метеорити
Слід від удару 12-кілограмового метеориту
Близько півночі 24.07.2005 в Чикаго (США) Колбі Наварро працював на компютері. Метеорит розміром ~10 см через стелю попав у принтер і відскочив до стінки (внизу на врізці).
Місцезнаходження основних ударних кратерів - астроблем
Метеорити
Кам’яний хондрит
Залізний метеорит
Залізно-кам’яний метеорит
У нас в Україні, у Вінницькій області, 430 млн. років тому в результаті падіння невеликого астероїда близько 100 м у поперечнику утворилося заглиблення, яке мало глибину 700 метрів і діаметр 4 х 10 кілометрів. Нині воно має назву Ільїнецький кратер.
	В 1851 р. професор Київського університету К.Феофілактов шукав у цих місцях поклади горючих корисних копалин.
	Вчених здивувало те, що мінерали мали незвичайну форму — були ніби сплюснутими під дією величезного тиску. А за кілометр від цього місця на поверхню виходила дуже крихка порода, найвірогідніше, після впливу високої температури.


title: Презентація на тему «Планети навколо нас» (варіант 1)

text:
Планети навколо нас
Сонячна система
Со́нячна систе́ма — планетна система, що включає в себе центральну зірку — Сонце , і всі природні космічні об'єкти, що обертаються навколо Сонця.
Більша частина маси об'єктів, пов'язаних із Сонцем гравітацією, міститься у восьми відносно відокремлених планетах, що мають майже кругові орбіти і розташовуються в межах майже плоского диска — площині екліптики. Чотири менші внутрішні планети: Меркурій, Венера,Земля та Марс, звані також планетами земної групи, складаються в основному з силікатів та металів. Чотири зовнішні планети: Юпітер, Сатурн,Уран та Нептун, звані також газовими гігантами, значною мірою складаються з водню та гелію та набагато масивніші, ніж планети земної групи.
Планети
Планети поділяються на дві групи, що відрізняються масою, хімічним складом (це виявляється в розходженнях їхньої густини), швидкістю обертання та кількістю супутників. Чотири найближчі до Сонця планети (планети земної групи) порівняно невеликі, складаються здебільшого з щільної кам'янистої речовини та металів. Планети-гіганти — Юпітер, Сатурн, Уран і Нептун — набагато масивніші, складаються здебільшого з легких речовин і тому, незважаючи на величезний тиск у їхніх надрах, мають малу густину. У Юпітера і Сатурна основну частку їхньої маси складають водень і гелій. Вони містять також до 20% кам'янистих речовин і легких сполук кисню, вуглецю й азоту, що за низьких температур конденсуються на лід. В Урана й Нептуна лід і кам'янисті речовини складають більшу частину їхньої маси.
Меркурій
Меркурій (0,4 а.о. від Сонця) є найближчою до Сонця і найменшою планетою системи (0,055 маси Землі). У Меркурія немає супутників, а його єдиними відомими геологічними особливостями, крім ударних кратерів, є численні зубчасті укоси, що тягнуться на сотні кілометрів — ескарпи, що виникли, ймовірно, внаслідок припливних деформацій на ранньому етапі історії планети в той час, коли його період обертання навколо осі відрізнявся від періоду обертання навколо Сонця.
Венера
Венера близька за розміром до Землі (0,815 земної маси) і, як і Земля, має досить потужну атмосферу та товсту силікатну оболонку навколо залізного ядра. Є також свідчення її внутрішньої геологічної активності. Однак кількість води на Венері набагато менша земної, а її атмосфера в дев'яносто разів щільніша. У Венери немає супутників. Це найгарячіша планета, температура її поверхні перевищує 400 °C. Причиною такої високої температури є парниковий ефект у щільній, багатій на вуглекислий газ атмосфері. Не було виявлено ніяких однозначних свідоцтв геологічної діяльності на Венері, але, оскільки у неї немає магнітного поля, яке запобігло б виснаженню її існуючої атмосфери, це дозволяє припустити, що її атмосфера регулярно поповнюється вулканічними виверженнями.

Земля
Земля є найбільшою та найщільнішою серед внутрішніх планет. У Землі є один природний супутник — Місяць, єдиний великий супутник планет земної групи Сонячної системи. Серед планет земної групи Земля є унікальною (насамперед — гідросферою). Атмосфера Землі радикально відрізняється від атмосфер інших планет — вона містить вільний кисень. Питання про наявність життя де-небудь, крім Землі, залишається відкритим.
Марс
Марс менший Землі та Венери (0,107 маси Землі). Він має атмосферу, що складається головним чином з вуглекислого газу, із поверхневим тиском 6,1 мбар (0,6 % від земного). На його поверхні є вулкани, найбільший з яких, Олімп, перевищує розмірами всі земні вулкани, досягаючи висоти 21,2 км. Рифтові западини (Долина Марінер) поряд з вулканами свідчать про колишню геологічну активність, яка, за сучасними даними, скінчилася близько 2 млн років тому. Червоний колір поверхні Марса зумовлений великою кількістю оксиду заліза в його ґрунті. Планета має два супутники — Фобос і Деймос. Припускається, що вони являють собою захоплені астероїди.


title: Презентація на тему «Малі тіла сонячної системи» (варіант 1)

text:
Малі тіла сонячної системи
Астрономія. Наша планетна система
Виконала: Новакова Олена
Малі тіла сонячної системи
Астероїди
Комети
Метеори й метеорити
Астероїди
розміри від 1 км до 1500 км;
відсутня атмосфера і гідросфера;
різна форма: від кульової до сигароподібної;
різна структура поверхні, здатність відбивати світло;
різні періоди осьового обертання: від декількох годин до декількох діб.

Загальна кількість астероїдів – 30-50 тисяч, розміром більше 200 км – близько 30 штук, від 80 до 200 км – близько тисячі.
Найбільший астероїд – Церера, радіус 470 км.
Найближчі до Сонця астероїди – Фаетон і Ікар, найбільш віддалений – Хірон.
На астероїді Гаспра є магнітне поле.
Астероїд – “зіркоподібний”
Імена астероїдів – назви божеств, відомих людей, часто спереду вказують рік відкриття
Орбіти астероїдів
Орбіти 100 найкрупніших астероїдів, що перетинають орбіту Землі, показану червоним еліпсом
Орбіти астероїдів
Астероїди
Астероїди
Найбільший астероїд  - Церера. Діаметр – близько 1030 км. За гіпотезою має чистий лід.
Астероїд Гаспра. Має кратери розміром до 160 м. Має магнітне поле.
Астероїд Ерос – перший астероїд,  який досліджений космічною станцією NEAR
Астероїди
Астероїд Матільда 253 з відстані 1200 км. Знімок було отримано з КА 27.06.1997 р. На видимій частині астероїда видні численні ударні кратери з размірами від 0,5 до 30 км. На видимій поверхні є 5 кратерів з діаметром більше 20 км (!).
Великий кратер астероїда Ерос
Астероїди
Астероїд Іда (40 км) та її супутник Дактиль (1,5 км). Обертається на відстані 100 км від Іди

Тутатіс – подвійний астероїд
Небезпека: близько тисячі астероїдів мають орбіти, які перетинають орбіту Землі
Аризонський кратер – утворився від падіння небесного тіла вагою 10 000 т.
Комети
мають ядро і хвіст;
рухаються по дуже витягнутих, еліпсоподібних орбітах навколо Сонця;
переважна більшість комет знаходяться в хмарі Оорта (1012 – 1013 штук) та поясі Копейра (35 тис. розмірами більше 100 км, інших – близько 1 млрд.)

Комета – “довговолоса”, називають іменами вчених, які їх відкрили
Рух по орбіті комети Галлея
Комети
Комета Галлея в небі над штатом Джорджія, 1986 рік. Період обертання навколо Сонця – 76 років
Комета Хейла-Боппа, 1997 рік
Зіткнення комети Шумейкера-Леві-9 з Юпітером, 1992 рік
Ядро та хвіст комети Галлея
Комета видима в Австралії, 2007 рік
Деяку роль в утворенні гідросфери й атмосфери, можливо, також зіграли крижані ядра комет, що падали на ранню Землю
Метеори й метеорити
Метеор – світлове явище, що виникає на висоті від 80 до 130 км при вторгненні в земну атмосферу метеорних тіл (шматків каменю або скупчення космічного пилу).
Боліди – особливо яскраві метеори.
Метеорити – метеорні тіла, які досягають Землі.
Радіант – точка на небі, з якої розлітаються метеори.
Метеорні потоки:
   Персеїди (20 липня – 20 серпня);
   Ліріди (середина квітня);
   Леоніди (середина листопада).
Спостереження боліда в штаті Вайомінг, 1972 рік (час 101 с).
Метеорити
В 1908 році над Підкам’яною Тунгускою пролетів яскравий болід. Вибухова хвиля поклала дерева на площі діаметром більше 100 км.
 Вчені не знайшли практично ніяких останків самого боліда. Швидше за все, Тунгуський метеорит був кометою або невеликим (~30 м) астероїдом, що врізався в Землю.
Метеорити
Слід від удару 12-кілограмового метеориту
Близько півночі 24.07.2005 в Чикаго (США) Колбі Наварро працював на компютері. Метеорит розміром ~10 см через стелю попав у принтер і відскочив до стінки (внизу на врізці).
Місцезнаходження основних ударних кратерів - астроблем
Метеорити
Кам’яний хондрит
Залізний метеорит
Залізно-кам’яний метеорит
У нас в Україні, у Вінницькій області, 430 млн. років тому в результаті падіння невеликого астероїда близько 100 м у поперечнику утворилося заглиблення, яке мало глибину 700 метрів і діаметр 4 х 10 кілометрів. Нині воно має назву Ільїнецький кратер.
	В 1851 р. професор Київського університету К.Феофілактов шукав у цих місцях поклади горючих корисних копалин.
	Вчених здивувало те, що мінерали мали незвичайну форму — були ніби сплюснутими під дією величезного тиску. А за кілометр від цього місця на поверхню виходила дуже крихка порода, найвірогідніше, після впливу високої температури.
ЗУСТРІЧ” КОСМІЧНИХ ТІЛ ІЗ ЗЕМЛЕЮ

Щодня на Землю надходить від 100 до 1000 т неземної речовини.
Але тільки 1% від цієї кількості представлено великими уламками, що мають можливість долетіти до її поверхні.
Тобто, щодня на Землю падає від 1 до 10 т метеоритів(!). Але падають вони переважно в місцях, де людина її не бачить (океани, ліси).
Якщо маса тіла невелика, то продовжується подальше зменшення його швидкості до величини 50-150 м/с. З такими швидкостями на Землю упала більшість метеоритів.
Але при великій масі тіло не встигає ні згоріти, ні сильно загальмуватися і тому зіштовхується з поверхнею з космічною швидкістю. У цьому випадку відбувається вибух, викликаний переходом великої кінетичної енергії тіла в теплову, механічну й інші види енергії, а на земній поверхні утвориться вибуховий кратер. В результаті значна частина речовини плавиться і випаровується.


title: Презентація на тему «Чорні діри» (варіант 19)

text:
http://bibliofond.ru/view.aspx?id=490955
http://xn--80aqf6ah.com.ua/index.php?newsid=1517
http://uk.wikipedia.org/wiki/%D0%A7%D0%BE%D1%80%D0%BD%D0%B0_%D0%B4%D1%96%D1%80%D0%B0


title: Презентація на тему «Марс» (варіант 13)

text:
МАРС
Презентация учеников
11-А класса
Казимирской Виктории
Силецкой Анастасии
Гуцол Алены
Драгомирецкого Георгия
МАРС

Марс – четвертая по счету планета,
удаленная от Солнца и ближайшая
к Земле. Этой планете приблизи-
тельно 4,6 миллиарда лет, как Земле,
Венере и остальным планетам
солнечной системы.

Поверхность Марса
В недавнем прошлом ученые обнаружили на поверхности Марса каналы,
долины и рвы, а также были найдены залежи толстого слоя льда в северном
и южном полюсах, что доказывает, что когда-то на Марсе существовала вода

Температура
На поверхности
от -125°C до +20°C

Средняя температура
-60 °C

Орбита и вращение планеты
Продолжительность года - 687 земных суток.
Продолжительность суток - 24 часа 39 минут 35 секунд.
Расстояние от Земли – 54 500 000 км – 401 300 000 км.

Масса и плотность
Масса – 6,42*1020

Плотность – 3,933 грамм.

Описание поверхности
Поверхность Марса весьма разнообразна. Кроме гор, равнин, полярных
льдов, практически вся поверхность густо усеяна кратерами.
К тому же всю планету окутывает мелкозернистая красноватая пыль.

Долина Маринера
Долина Маринера простирается с востока на запад и в длину составляет
приблизительно 4000 км, что равно ширине континента Австралия.
Olympus Mons
На Марсе расположен самый большой вулкан в солнечной системе – вулкан
Olympus Mons высотой 27 км. Диаметр горы составляет – 600 км.
Бассейн Эллада
Самым крупным кратером Марса является
бассейн Эллада в южном полушарии,
диаметр которого составляет
приблизительно 2300 км.
Глубина впадины - около 9 км.
Климат и атмосфера Марса
Атмосфера Марса разряжена, содержание кислорода в атмосфере
составляет всего 0,13%, тогда как в атмосфере Земли - 21%.
Содержания углекислого газа - 95,3%. К другим газам, содержащимся в
атмосфере, относятся азот - 2,7%; аргон - 1,6%; окись углерода - 0,07%
и вода- 0,03%.
Спутники Марса
Марс сопровождают два маленьких спутника – Фобос и Деймос (сыновья бога Ареса), которых назвал и открыл в 1877 году американский астроном Асаф Холл. Оба спутника имеют неправильную форму. Наибольший диаметр Фобоса составляет приблизительно 27 км, Деймоса – 15 км.

Есть ли жизнь на Марсе ?
Исследователи предполагают: если когда-то на Марсе была жизнь,
значит живые организмы могут существовать и сегодня.
Почему люди не могут полететь на Марс ?
Ученые подсчитали, что вероятность образования рака у человека после
полета на Марс возрастет на 20%. Тогда как у здорового человека, который
не выходил в космос, вероятность образования рака равна 20%. Получается ,
что слетав на Марс вероятность, что человек умрет от рака равна 40%.


title: Презентація на тему «Венера» (варіант 22)

text:
Названа на честь Венери, богині любові з римського пантеону. За розміром майже така сама, як Земля.
Вене́ра — друга внутрішня планета Сонячної системи з періодом обертання навколо Сонця в 224,7 земних діб.
Ексцентриситет - 0,0068.
Період обертаннянавколо Сонця (венеріанський рік) становить 224,7 земної доби.
Венера обертається навколо своєї осі в зворотному напрямку до обертання навколо Сонця
Тривалість сонячної доби на планеті становить близько 116,75 земних діб.
у Венери й Землі близькі розміри, середня густина й навіть внутрішня будова
загального дипольного поля у Венери немає, проте магнітне поле, хоча й досить слабке
Планетарні характеристики

 Густина атмосфери Венери в 35 разів більша за земну. Тиск на поверхні планети становить близько 95 атмосфер. Складається ця атмосфера, здебільшого, з вуглекислого газу з домішками азоту й кисню.
Атмосфера
Вулкани

Поверхня
Цікаві факти
Температура поверхні Венери - +480 °С
Сила тяжіння на Венері трохи менша, ніж на поверхні Землі. Якби людина, що важить на Землі 70 кг, прилетіла  на Венеру, там би вона важила близько 62 кілограмів.
Через те, що Венера трохи менша Землі і густина її теж нижча, її маса становить 80% від маси Землі.

Українська народна назва — Зоря. Оскільки Венера спостерігається ввечері після заходу сонця або вранці перед світанком, українці її називали «Зоря вечірня» або «ранкова Зоря»
Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «French cuisine» (варіант 1)

text:
French cuisine
Everyone know that French are gourmands. In France, people's interest in good food is considered perfectly natural and necessary, perhaps even ahead of interest in love.
Despite regional differences , a characteristic feature of the national French cuisine is the abundance of vegetables and root crops . Potatoes, green beans, different varieties of onions, spinach , cabbage different varieties, tomatoes, eggplant , celery, parsley , salads used to prepare appetizers, first and second courses , as well as a garnish .

Compared with other European countries, French cooking uses less milk products. Exceptions are cheeses, famous throughout the world . Dish with cheese and lettuce necessarily served before dessert. France produces no less than 500 varieties of cheese . Maybe more, because almost every French village know their unique recipe for cheese making . Among them are such well-known , like Roquefort , Gruyere , Camembert , etc.
Characteristic of the French cuisine is availability  of omelets and cheese soufflé, which is prepared with various condiments and toppings : ham, mushrooms and greens.
French chefs use all kinds of meats : veal, beef, lamb, poultry , game . Very popular dishes from marine and freshwater fish: cod , halibut , pike, carp , as well as seafood such as oysters , shrimp, lobster , scallops .
French is considered the inventor of sauces in their cooking and inventing new recipes you will not find them equal in the world.

You can not conceal the posh desserts, in which the French certainly know a lot about . This tart cherry Clafoutis , delicious tarte tatin - open cakes with fruit and of course the famous creme brulee - baked with cream caramel crust - the king and ruler of all desserts.
As for me french desserts are the best in the world and I want to go to France for taste everything.

Drinks from the French prefer soki fruit and mineral water. Extremely popular coffee. Everyone thinks that the French can not live a day without a glass of wine. This is true
Go to France with me because their cuisine is delicious!!!


title: Презентація на тему «Чорні діри» (варіант 13)

text:
Чорна діра
Чорна діра — астрофізичний об'єкт, який створює настільки велику силу тяжіння, що жодні, як завгодно швидкі частинки, не можуть покинути його поверхню, в тому числі світло.
Будова
Чорна діра може мати три фізичні параметри: масу, електричний заряд і момент імпульсу. Навколо чорної діри можна побудувати уявну поверхню, з-під якої не може виходити випромінювання, така поверхня називається горизонтом подій.
Область простору-часу поблизу чорної діри, розташована між горизонтом подій і межею статичності називається ергосферою. Об'єкти, що знаходяться в межах ергосфери, неминуче обертаються разом з чорною дірою за рахунок ефекту Ленза — Тіррінга. Ергосфера має форму сфероїда, менша піввісь якого рівна радіусу горизонту подій, більша — подвоєному радіусу.
В надрах чорної діри кривина сили гравітації сягає нескінченності в області, яка називається сингулярністю. Для чорних дір, які не обертаються, сингулярність має форму точки. Сингулярність чорної діри, яка обертається, має форму кільця.

Спостереження
Чорні діри зоряних мас спостерігаються у складі тісних подвійних систем. Речовина зорі-супутника перетікає на чорну діру по спіралі. При цьому утворюється акреційний диск, який випромінює в рентгенівському і гамма-діапазонах. Перша чорна діра була відкрита в 1967 в сузір'ї Лебедя. До 2004 р. рентгенівський космічний телескоп RXTE достовірно виявив 15 чорних дір в подвійних зоряних системах в нашій галактиці.
Маси гігантських чорних дір визначають по швидкостях зір в ядрах галактик. На 2004 р. таким чином визначені маси центральних чорних дір в 30 галактиках, в тому числі і в нашій.
Також чорні діри можуть бути виявлені завдяки явищу гравітаційного лінзування (при проходженні чорної діри між звичайною зорею і спостерігачем, відбувається візуальне збільшення яскравості зорі, оскільки гравітаційне поле чорної діри викривляє світлові промені). Це явище також називають кільцями Ейнштейна.
Наймасивніша з відомих чорних дір має масу 6.6 млрд сонячних мас. Вона є центральною чорною діркою у галактиці Мессьє 87.

Чорні діри у Всесвіті
З часу теоретичного передбачення чорних дір залишалося відкритим питання про їх існування, тому що наявність рішення типу «чорна діра» ще не гарантує, що існують механізми утворення подібних об'єктів у Всесвіті. З математичної точки зору відомо, що як мінімум колапс гравітаційних хвиль в загальній теорії відносності стійко веде до формування пасткових поверхонь, а отже, і чорної діри, як доведено Деметріосом Крістодулу в 2000-х роках.
З фізичної точки зору відомі механізми, які можуть призводити до того, що деяка область простору-часу буде мати ті ж властивості (ту ж геометрію), що і відповідна область у чорної діри.
В реальності через акреції речовини, з одного боку, і випромінювання Хокінга, з іншого, простір-час навколо колапсара відхиляється від наведених вище точних розв'язків рівнянь Ейнштейна. І хоча в будь-якій невеликій області (крім околиць сингулярності) метрика спотворена не надто сильно, глобальна причинна структура простору-часу може відрізнятися кардинально. Зокрема, даний простір-час може, за деякими теоріями, вже й не мати горизонту подій. Це пов'язано з тим, що наявність або відсутність горизонту подій визначається, серед іншого, і подіями, що відбуваються в нескінченно віддаленому майбутньому спостерігача.

6 дивовижних фактів про чорні діри
Чорні діри, мабуть, одна з найдивовижніших і страхаючих явищ в нашому Всесвіті. Вони виникають, коли термоядерне паливо в зірках величезної маси повністю вигорає і реакція припиняється. Зірки починають остигати, що призводить до зменшення внутрішнього тиску і стиснення тіла під дією гравітації, а потім цей об'єкт починає притягувати та інші об'єкти, дрібніші. Експерти вважають, що з чорними дірами пов'язано безліч самих вражаючих ефектів і явищ, багато з яких ми навіть не можемо собі уявити.
1. Чорні діри - найяскравіші об'єкти на небі
Чорні діри можуть світитися настільки яскраво, що перемагають власну гравітацію. Надмасивна чорна діра може досягати межі Еддінгтона, коли сила безперервного випромінювання перемагає непереборне тяжіння. Випромінювання стає настільки інтенсивним, що виникає справжній зоряний вітер, за рахунок чого частина притягує матеріали відштовхується. Так-так: світло може бути настільки інтенсивним, що виштовхне себе навіть з чорної діри.
2. Чорні діри породили галактичні вибухи в нашій галактиці
Чорні діри створюють саме потужне гравітаційне прискорення. Крім того, вони - найважчі об'єкти у Всесвіті. З'єднайте одне з іншим - і отримаєте потужний вибух. До речі, таке вже траплялося, і не де-небудь, а в нашій галактиці.
Завдяки цим двом космічним вибухів у простір кинулось колосальна кількість "бульбашок", що складаються з частинок з високим зарядом енергії. Середня величина такого «міхура» - 25 000 світлових років у поперечнику. Пройшовши через середину галактики, вони стали більше схожі на «лусочку», тобто, придбали плоску форму. Зараз ці бульбашки видно в більшій частині відомого нам космосу і, ймовірно, розширюються протягом уже мільйонів років.
Вчені вважають, що це космічне светопреставление було викликано зіткненням карликової галактики з нашим Чумацьким Шляхом. У цей момент її центральна чорна діра зіткнулася з нашим Стрільцем, А і була частково поглинена разом, втім, з усією галактикою. Правда, перш ніж бути остаточно «з'їденої» місцевим надгігантом, чорна діра могла по спіралі промчати через нашу галактику. Зараз вчені шукають наслідки цього зіткнення - наприклад, зірки, виштовхнуті з нормальних орбіт, або будь-які інші сліди того, що сталося.

3. У Всесвіті є мільйони чорних дір
Вищезазначені яскраві чорні діри також відомі як активні ядра галактик і квазарів. Вони не просто яскраві об'єкти - вони можуть бути в тисячі разів яскравіше, ніж всі інші об'єкти галактики разом узяті, оскільки ці об'єкти є для них потенційної «їжею». Вони настільки яскраві, що раніше ми помилково приймали їх за зірки.
Маленьку чорну діру може постачати масою сусідня зірка, спіймана гравітаційним полем дірки, але ще не розібрана на найдрібніші частинки, щоб бути поглиненою своєї дірою остаточно.
Світящі чорні діри надзвичайно корисні при створенні карти Всесвіту, оскільки завдяки їм на невеликих ділянках простору концентрується величезна енергія, і такі енергетичні викиди дозволяють створити так звані просторові маркери. Зрозуміло, зрозуміти, що відбувається за межами видимого в наші телескопи космосу, ми не можемо, і до недавнього часу передбачалося, що чорні діри - явище досить рідкісне. Однак нещодавно з'ясувалося, що майже кожна галактика має в центрі надмасивну чорну діру. Виходить, що на сьогоднішній день нам відомо 25 млн чорних дір.

4. Вважається, що чорні діри постійно випускають антиматерію
У 1974-му році Стівен Хокінг описав гіпотетичний процес випускання різноманітних елементарних частинок, переважно фотонів, чорною дірою. Процес отримав назву «випромінювання Хокінга».
Ідея в тому, що Всесвіт постійно породжує пари виду «частинка-античастинка». Вони отримують енергію для існування і відразу ж анігілюють один з одним в результаті вибуху гамма-випромінювання, яке повертає енергію назад. Весь процес відбувається настільки швидко, що принцип невизначеності Гейзенберга не може його враховувати.
Але якщо ці віртуальні пари частинка-античастинка виникають на краю горизонту подій, то одна з них поглинається чорною дірою, а інша може продовжувати вільно існувати. Випромінювання Хокінга увазі, що горизонт подій складається з суміші 50/50 матерії і антиматерії, що, погодьтеся, додає Всесвіту деякою вибуховою краси. Теорія звучала б як марення, якби не була створена однією з найрозумніших людей на планеті: Стівен Хокінг продовжує працювати над виявленням цих частинок і підтвердженням своєї гіпотези.
5. Ми припускаємо, що чорні діри можуть вибухати
За законом збереження енергії за все рано чи пізно доводиться платити, навіть якщо «боржником» є чорна діра, яка повинна якось компенсувати одержувану ззовні енергію. Для великих чорних дір це не проблема: випромінювання Хокінга занадто мало в порівнянні з поглинається ними кількістю космічного речовини. А от малі чорні діри цілком можуть випромінювати енергії більше, ніж споживають.
Якщо ж чорна діра споживає менше матерії, ніж випускає, це в кінцевому рахунку може означати її загибель: у підсумку вона просто вибухне. Але не хвилюйтеся - така чорна діра занадто мала, щоб її вибух міг завдати галактиці серйозної шкоди.
6. Чорні діри викидають міжгалактичні промені смерті
Всі знають, що чорні діри поглинають будь-які речовини, що потрапляють в їх гравітаційне поле. Проте мало кому відомо, що вони можуть ще і випускати гігантські промені енергії, схожі на постріл з космічної гармати. Ця струмінь енергії розміром порівнянна з галактикою M 87 - однієї з найбільших і найближчих галактик до нас. Тобто, такий промінь - це струмінь плазми довжиною 5 000 світлових років.
Чорну діру називають «Зіркою смерті» тому що, навіть якщо ви вчений, звиклий відноситися до зоряним вибухів як до рядових подій, коли таке відбувається в реальності, а не в фантастичному фільмі, то вражає уяву набагато більше.
Дякую за увагу!
Виконала:
Учениця 11 А класу
ЛССЗШ № 81 ім. П. Сагайдачного
Манькина Марта


title: Презентація на тему «Розвиток космонавтики» (варіант 4)

text:
Розвиток космонавтики

   Космонавтика – величезний каталізатор сучасної науки і техніки, що став за короткий термін одним із головних рушіїв світового прогресу. Вона стимулює розвиток електроніки, матеріалознавства, машинобудування, обчислювальної техніки, енергетики і багатьох інших галузей народного господарства.
Видатні постаті в історії створення ракет

    Перші у світі бойові ракети створив нащадок українських козаків генерал-лейтенант Олександр Дмитрович Засядько (1779-1837), він же організував у російській армії першу ракетну роту.

Особливе місце серед російських проектів застосування реактивного принципу польоту займає проект Миколи Івановича . Кибальчич виготовляв саморобні міни для народовольців.

Слід згадати також ім’я Юрія Васильовича Кондратюка (справжнє ім’я Шаргей Олександр Гнатович; 1897-1941) – українського вченого винахідника, одного з піонерів ракетної техніки й теорії космічних польотів, так званою „трасою Кондратюка” подорожували на Місяць космічні кораблі „Аполлон

    Великий вклад в розвиток ракетобудування і космічної техніки внесли видатні радянські вчені Михайло Кузьмич Янгель (1911-1971) та Валентин Петрович Глушко (1908-1989).

Людина в космосі

12 квітня 1961 року о 9 год. 07 хв. за московським часом за кілька десятків кілометрів на північ від селища Тюратам в Казахстані на космодромі Байконур відбувся запуск міжконтинентальної балістичної ракети Р-7, в носовому відсікові якої розміщувався пілотований космічний корабель „Восток” зі старшим лейтенантом ВВС Юрієм Олексійовичем Гагаріним на борту. Запуск пройшов успішно. Космічний корабель був виведений на орбіту з нахилом 65° висотою перигею 187 км і апогею 327 км і здійснив один виток навколо Землі за 89 хвилин. На 108 хвилині після запуску він повернувся на Землю в районі села Смеловка Саратовської області. Таким чином, через 4 роки після виведення на орбіту першого штучного супутниках Землі, Радянський Союз здійснив вперше в історії запуск космічного корабля з людиною на борту.

Через 4 тижні після польоту Юрія Гагаріна 5 травня 1961 року капітан 3-го рангу Алан Шепард став першим американським астронавтом. Хоча він і не досягнув навколоземної орбіти, він піднявся над Землею на висоту біля 186 км. Шепард, запущений з мису Канаверал на космічному кораблі „Меркурій” провів в польоті 15 хв.22 сек. до посадки в Атлантичному океані.
Людина  за бортом

18 березня 1965 р. був виведений на орбіту КК „ Восход” з двома космонавтами на борту – командиром корабля полковником Павлом Івановичем Бєляєвим і другим пілотом підполковником Олексієм Архиповичем Леоновим. Зразу після виходу на орбіту екіпаж очистив себе від азоту, вдихаючи чистий кисень. Потім Леонов перейшов до шлюзового відсіку, закрив кришку люка КК і вперше у світі здійснив вихід в космічний простір. Космонавт з автономною системою життєзабезпечення знаходився поза кабіною КК на протязі 20 хв., віддаляючись від корабля на відстань до 5 м. Під час виходу він був з’єднаний з КК тільки телефонним і телеметричним кабелями. Таким чином, була практично підтверджена можливість перебування і роботи космонавта зовні КК.

3 червня було запущено КК „Демені-4” з капітанами Джеймсом Макдівіттом і Едвардом Уайтом. Під час цього польоту, що тривав 97год. 56 хв. Уайт вийшов із КК і провів поза кабіною 21 хв., перевіряючи можливість маневру в космосі за допомогою реактивного пістолета на зжатому газові.    На превеликий жаль освоєння космосу не обійшлось без жертв. 27 січня 1967 р. екіпаж, що готувався здійснити перший пілотований політ по програмі „Аполлон” загинув під час пожежі всередині КК, згорівши за 15 сек. в атмосфері з чистого кисню. Вірджілл Гріссом, Едвард Уайт, і Роджер Чаффі стали першими американськими астронавтами, що загинули в КК.
Людина на місяці

Ніл Армстронг і полковник Едвін Олдрін здійснили посадку в місячній кабіні „Орел” 20 липня 1969 р. о 20 год. 17 хв. 43 сек. за Гринвічем.    Вивчення Місяця за допомогою пілотованих КК було завершено після шостої успішної висадки астронавтів на його поверхню з КК „Аполлон-17” в грудні 1972 року. В процесі виконання програми досліджень було зроблено ряд відкриттів, але найбільш важливими є наступні два. По-перше, було встановлено, що Місяць стерильний, на ньому не знайдено ніяких форм життя. По-друге, було встановлено, що Місяць, подібно до Землі, пройшов через ряд періодів внутрішнього розігріву.
Використана література
1. Армстронг Нил Олден [Електронний ресурс]] : [Матеріал з Вікіпедії - вільної енциклопедії]. – Електрон. дані. – Режим доступу : http://ru.wikipedia.org/wiki/Армстронг,_Нил_Олден. – Загол. з титул. екрану. – Мова : укр., рос., англ. та ін. – Перевірено : 20.03.2009.
2. Вклад українських вчених в розвиток космонавтики [Електронний ресурс]. – Електрон. дані. – Режим доступу : http://www.refine.org.ua/pageid-72-1.html. – Загол. з титул. екрану. – Мова : укр., рос. – Перевірено : 20.03.2009.
3. Гагарин Юрий Алексеевич [Електронний ресурс]] : [Матеріал з Вікіпедії - вільної енциклопедії]. – Електрон. дані. – Режим доступу : http://ru.wikipedia.org/wiki/Гагарин,_Юрий_Алексеевич. – Загол. з титул. екрану. – Мова : укр., рос., англ. та ін. – Перевірено : 20.03.2009.
4. Жамба, Олександр. Україна – космічна держава [Електронний ресурс] . – Електрон. дані. – Режим доступу : http://h.ua/story/93235/ . – Загол. з титул. екрану. – Мова : рос., укр., англ. – Перевірено : 20.03.2009.
5. Железняков, А. 100 лет В. П. Глушко [Електронний ресурс]. – Електрон. дані. – Режим доступу : http://www.cosmoworld.ru/spaceencyclopedia/Vglushko/index.shtml?bio.html. – Загол. з титул. екрану. – Мова : англ., рос. – Перевірено : 20.03.2009.
6. Кибальчич Микола Іванович [Електронний ресурс] : [Матеріал з Вікіпедії - вільної енциклопедії]. – Електрон. дані. – Режим доступу : http://uk.wikipedia.org/wiki/Кибальчич_Микола_Іванович. – Загол. з титул. екрану. – Мова : укр., рос., англ. та ін. – Перевірено : 20.03.2009.


title: Презентація на тему «Планета Марс та його супутники» (варіант 2)

text:
Планета Марс та його супутники

Марс – четверта планета Сонячної системи, яка з періодом 687 земних діб рухається навколо Сонця на середній відстані 228 млн. км

Марс

За розмірами Марс майже вдвічі, а за масою – в дев’ять разів менший від Землі, сила тяжіння на Марсі становить 0,39 земної. Вісь його обертання нахилена до площини орбіти під кутом 25°, завдяки чому на Марсі відбувається зміна пір року, а тривалість доби лише на 20 хв. менша за земну

Тому коли обидві планети у своєму русі навколо Сонця опиняються поблизу цих точок водночас, тобто Марс перебуває у протистоянні до Землі, відстань між ними стає найменшою – 56 млн. км. Таке взаємне положення Землі та Марса називається великим протистоянням.
Великі протистояння повторюються через кожні 15 років і трапляються у серпні – на початку вересня. У цей час Марс повернутий до Землі південним полюсом, і тому його південна півкуля вивчена краще, ніж північна.

Марс має розріджену атмосферу. Це дозволяє вивчати його поверхню безпосередньо з Землі. Дві третини поверхні Марса займають світлі ділянки, які отримали назву материків, близько третини – темні ділянки, названі морями. Вони зберігають свою форму в часі, що дозволило скласти точні карти поверхні. Поблизу полюсів восени утворюються білі плями – полярні шапки, які зникають повністю або значно зменшуються в розмірах на початку літа.

Атмосфера на Марсі дуже розріджена, її тиск біля поверхні становить в середньому 0,006 тиску земної атмосфери. За складом вона нагадує атмосферу Венери: 95% належить вуглекислому газу, близько 4% - азоту і аргону. Кисню і водяної пари в атмосфері Марса менше 1%, проте в ній є хмари з кристаликів льоду, так що вона рідко буває цілком прозорою. Швидкість вітру, як правило, невелика, але часом досягає значення 40-50 м/с, і тоді вітер піднімає марсіанський пил високо догори, утворюючи пилову бурю.

Озера і кратери Марса

Червонуватий колір марсіанської поверхні обумовлений великою кількістю окислів заліза, тобто звичайної іржі. Тому панорами марсіанської рівнини, передані в різні роки американськими станціями, - це оранжево-червона пустеля, вкрита численними каменями з різкими краями.

Супутники Марса
Навколо планети Марс обертаються два природних супутники — Фобос і Деймос. Після відкриття Галілеєм у 1610 році 4 супутників Юпітера астрономи вважали, що кількість супутників зростає вдвічі при переході до більш далекої планети Сонячноі системи. Оскільки у Землі був відомий один супутник — Місяць, а у Юпітера — 4, вважалося, що у Марса повинно бути 2 супутники. Про це написав Джонатан Свіфт у повісті "Подорож Гулівера на літаючий острів Лапута". Дивним чином ця безпідставна з наукової точки зору гіпотеза справдилася.
Штучний супутник Марса

Супутники Марса були відкриті в 1877 році американським астрономом Асафом Голлом, і названі на честь давньогрецьких міфологічних богів Фобоса та Деймоса, які уособлювали страх і жах, з огляду на їх незвичну форму.
Обидва супутника обертаються навколо своїх осей з тим же періодом, що й навколо Марса, тому завжди повернуті до планети однією й тією же стороною. Приливна дія Марса поступово сповільнює рух Фобоса, що врешті-решт призведе до падіння супутника на Марс. Деймос, навпаки, віддаляється від Марса.

Супутник Марса - Деймос
Супутник Марса - Фобос


Презентація на тему «Представники космічного світу»


title: Презентація на тему «Міфологічне походження зірок»

text:
Міфологічне походження зірок(грецькі)
Підготували учні 33 групи
Велика Ведмедицяедведиця
Про Велику і Малу Ведмедицю існує багато легенд. Головна зірка цього сузір'я називається Арктур, що означає «страж ведмедиці». Велика і Мала Ведмедиці є сузір'ями, найбільш помітними на північному небі.

Оріон
На всьому небі немає іншого сузір'я, яке б містило стільки цікавих і легко доступних для спостереження об'єктів, як Оріон, розташований поблизу сузір'я Тельця. Оріон був сином Посейдона - бога морів по грецькій міфології
ЗВІДКИ НА НЕБІ Волосся Вероніки?
У давнього сузір'я Лева на небі була досить велика «територія», а сам Лев був володарем чудової «пензлика» на хвості. Але в 243 році до н.е. він його позбувся.
ДІВА
Сузір'я Діви, розташоване поруч зі Львом, це сузір'я іноді уявлялося казковим сфінксом- міфічною істотою з тілом лева і головою жінки. Нерідко в ранніх міфах Діву ототожнювали з Реєю, матір'ю бога Зевса, дружиною бога Кроноса.

У КОГО цілиться ЗІРКОВИЙ СТРІЛЕЦЬ?
По давньогрецькій міфології наймудріший з кентаврів Хірон, син бога Хроноса і богині Феміди, створив і першу модель небесної сфери. При цьому одне місце в Зодіаку він відвів для себе. Але його випередив підступний кентавр Кротос, що зайняв обманом його місце і став сузір'ям Стрільця.


title: Презентація на тему «Планети – гіганти» (варіант 2)

text:
Планети сонячної системи.
Планети – гіганти.

Планети – гіганти.
До планет-гігантів відносять Юпітер, Сатурн, Уран та Нептун.

Планети – гіганти.
 Вони мають великі розміри та маси, хоча їх середня густина незначна у порівнянні з планетами земної групи. Переважно планети-гіганти складаються з легких елементів — водню, гелію, а також деяких інших газів.

Планети – гіганти.
Газоподібна атмосфера переходить в ядро з рідкого, а далі з твердого металічного водню.
Навколо планет-гігантів обертаються супутники різних розмірів. Один зі супутників Сатурна має атмосферу. Навколо планет цієї групи виявлені кільцеподібні утворення, які складаються з великої кількості частинок різних розмірів, що рухаються в площині екватора планет по коловим та еліптичним орбітам. Ширина кілець Сатурна приблизно 140 тисяч кілометрів, а товщина — не більша 1 км.

Юпітер
Юпітер — найбільша планета Сонячної системи. Маса Юпітера та сила тяжіння на його поверхні відповідно у 318 та 2,5 рази перевищують земні показники.

Юпітер
 Спостерігаючи за Юпітером у телескоп, можна помітити світлі та темні смуги, що йдуть паралельно екватору. Вони мають хмарову природу і відносно стійкі протягом днів та тижнів, але змінюються протягом років. Для Юпітера властивий стійкий тип атмосферної циркуляції.

Юпітер
У 1831 році в південній півкулі Юпітера було виявлено Велику Червону Пляму. Червона Пляма — потужний антициклон, що обертається проти годинникової стрілки. Виникнення Червоної Плями пов'язане з різною швидкістю руху атмосферних мас, між якими вона знаходиться. Маси, розташовані вище, рухаються проти годинникової стрілки повільніше, ніж ті, що знаходяться нижче.

Юпітер
З усіх наявних супутників Юпітера чотири були відкриті Г.Галілеєм у 1610 р. і названі ним: Іо, Європа, Ганімед, Каллісто. На Іо виявленні діючі вулкани. Поверхня Європи вкрита мережею тріщин різної глибини. Один з боків Каллісто вкритий кратерами, вік яких становить біля 4 млрд років і які виникли внаслідок потужного метеоритного бомбардування на ранньому етапі існування Сонячної системи.

Юпітер
Ганімед — найбільший супутник не лише Юпітера, а й узагалі в Сонячній системі. Ввважають, що він у значній мірі складається з води або льоду. Поверхня супутника відбиває близько 40 % сонячного світла і її температура становить 140 К.
Іо — супутник Юпітера, на якому космічними станціями "Вояджер" виявлено діючі вулкани. Тим самим було підтверджено відповідну гіпотезу відомого українського астронома С.К.Всехсвятського.
Європа — супутник Юпітера, на думку астрономів, вкритий відносно товстим шаром водяного льоду.

Юпітер
Галілеєві супутники

Сатурн
Сатурн — друга планета-гігант у Сонячній системі. Маса Сатурна в 95 разів більша за масу Землі, а сила тяжіння — в 1,12. Сатурн має дуже низьку густину — всього 0,7 г/см3. Тому вважають, що Сатурн, як й інші планети-гіганти, переважно складається з водню та гелію.

Сатурн
Система кілець Сатурна була відкрита Х.Гюйгенсом у XVII ст. Кільця мають складну структуру і складаються з великої кількості окремих вузьких кілець, утворених частинками, вкритих льодом чи інеєм. Середній поперечник частинок становить близько 1 м. Ширина кілець Сатурна становить біля 140 000 км, а їх товщина не перевищує 1 км.

Сатурн
Сатурн має кілька десятків відомих на сьогодні супутників, і їх продовжують відкривати поблизу цієї планети. Супутники Сатурна вкриті великою кількістю кратерів. Найбільший супутник планети — Титан. Він має потужну непрозору атмосферу товщиною біля 200 км, яка складається з азоту з домішками метану та водню.

Уран
Уран — це планета Сонячної системи, яка майже в 4 рази більша за Землю. Вона рухається навколо Сонця з періодом 84 земних роки. Маса Урана у 14,6 рази більша за масу Землі, а його середня густина становить 1,19 г/см3.
Уран належить до числа планет-гігантів: його екваторіальний радіус 25600 км, а маса 8,7·1025 кг.
Уран — це планета Сонячної системи, яка майже в 4 рази більша за Землю. Вона рухається навколо Сонця з періодом 84 земних роки. Маса Урана у 14,6 рази більша за масу Землі, а його середня густина становить 1,19 г/см3.
Уран належить до числа планет-гігантів: його екваторіальний радіус 25600 км, а маса 8,7·1025 кг.

Уран
Англійський астроном Вільям Гершель 13 березня 1781 року відкрив планету Уран.

Уран
Ура́н — сьома від Сонця велика планета Сонячної системи, належить до планет-гігантів.

Планета названа ім'ям античного божества Урана, уособлення неба та піднебесного простору. Уран був батьком Кроноса (або Сатурна - у римському пантеоні).

Уран
Уран рухається навколо Сонця майже круговою орбітою (ексцентриситет 0,047), середня відстань від Сонця у 19 разів більша, ніж у Землі, і становить 2871 млн км. Площина орбіти нахилена до екліптики під кутом 0,8°. Один оберт навколо Сонця Уран здійснює за 84,01 земного року. Період власного обертання Урана складає приблизно 17 годин.

Уран
Уран має 27 супутників та систему кілець. Всі супутники отримали назви на честь персонажів творів Вільяма Шекспіра та Александра Поупа. Перші два супутники — Титанію і Оберон — 1787 року відкрив Вільям Гершель. Ще два сферичні супутники (Аріель та Умбріель) були відкриті 1851 року Вільямом Ласселом. 1948 року Джерард Койпер відкрив Міранду. Останні супутники були відкриті після 1985 р., під час місії «Вояджера-2», або за допомогою вдосконалених наземних телескопів.

Нептун
Непту́н - восьма за віддаленістю від Сонця, четверта за розміром і третя за масою планета Сонячної системи, що належить до планет-гігантів. Її орбіта перетинається з орбітою Плутона в деяких місцях. Також орбіту Нептуна перетинає комета Галлея.

Нептун
Нептун рухається навколо Сонця еліптичною, близькою до кругової орбітою (ексцентриситет 0,009); його середня відстань від Сонця у 30 разів більша, ніж у Землі, і становить приблизно 4497 млн. км. Це значить, що світло від Сонця доходить до Нептуна трохи більше 4-х годин. Тривалість року, тобто час одного повного оберту навколо Сонця — 164,8 земних років.

Нептун
. Нептун виглядає на небі як зірка 7,8 зоряної величини; при сильному збільшенні він має вигляд зеленуватого диска, позбавленого будь-яких деталей.

Нептун має магнітне поле, напруженість якого на полюсах приблизно вдвічі більша, ніж на Землі.

Ефективна температура поверхні планети становить близько 38 К. В центрі ядра Нептуна температура досягає 7000°К при тиску 7-8 мегабар
Нептун
Нептун має хімічний склад, мабуть, подібний до Урану: різноманітні "льоди" або затверділі гази, які містять близько 15% водню і невелику кількість гелію. Як і Уран, і на відміну від Юпітера із Сатурном, Нептун, можливо, не має чіткого внутрішнього розшарування. Але найбільш вірогідно, що у нього є невелике тверде ядро (рівне по масі Землі).

Нептун
Атмосфера Нептуна — це, здебільшого, водень і гелій з невеликою домішкою метану: синій колір Нептуна є результатом поглинання червоного світла в атмосфері цим газом, як на Урані. В атмосфері Нептуна були виявлені явища, схожі з земними полярними сяйвами.

Нептун
У Нептуна відомо 13 супутників: 1 великий, 3 середніх і 9 маленьких.
Тритон відкрито Вільямом Ласселем (о.Мальта, 1846). Він має 14 зоряну величину і є найбільшим серед супутників Нептуна. Відстань від Нептуна 394700 км, сидеричний період обертання 5 діб 21 год. 3 хв., діаметр близько 2707 км, що на 769 км менше діаметра Місяця, хоча маса його у 3,5 рази менша. Це єдиний супутник Сонячної системи, який обертається навколо своєї планети в протилежний бік від обертання самої планети навколо своєї осі.

Нептун
Другий за розмірами супутник Нептуна - Нереїда. Середня відстань від Нептуна 6,2 млн. км, діаметр — близько 200 км. Нереїда — найвіддаленіший супутник Нептуна (серед відомих). Вона робить один оберт навколо планети за 360 днів. Орбіта Нереїди дуже витягнута, її ексцентриситет становить 0,75. Найбільша відстань від супутника до планети перевищує найменшу в сім разів. Нереїду було відкрито 1949 року Джерардом Койпером (США).

Кінець,дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Туманності» (варіант 4)

text:
Туманності
При спостереженнях неозброєним оком або у невеликий телескоп (лише темної безмісячної ночі) можна побачити на окремих ділянках нічного неба тьмяні світлові плямки. Ці об’єкти одержали назву туманностей.
Одначе після створення великих телескопів з’ясувалося, що насправді вигляд туманностей мають об’єкти різної фізичної природи. Це і галактики, і зоряні скупчення, і власне туманності як особливі космічні об’єкти. Зокрема, такі об’єкти як Туманність Андромеди або ж Магелланові хмари – це насправді галактики. А власне туманності є областями підвищеної концентрації міжзоряної речовини – газу й пилу. Вони проявляються або як світлі об’єкти, або як темні на тлі ділянок неба з високою концентрацією зірок.
Туманність Андромеди
Туманність Андромеди
На світлому фоні Молочного Шляху можна побачити темні області з незначною кількістю світил. А від сузір'я Лебедя в напрямі на сузір'я Скорпіона Молочний Шлях складається із двох гілок, розділених так званим Великим Провалом.
Ця темна смуга - велетенське скупчення пилу, сконцентрованого поблизу галактичної площини. Газопилові хмари екранують світло зір, розташованих у них та за ними. Іноді з пилу і газу формуються туманності.
Центр Чумацького Шляху на знімку телескопа Спітцера (SIRTF або SST, NASA). Кольори змінено.
Міжзоряний простір заповнений газом і пилом. Основним компонентом є газ, що складається з атомів та молекул.
Пил складає близько 1% маси міжзоряного простору.
Розрізняють хмари атомарного нейтрального водню та хмари молекулярного водню. Хмари атомарного нейтрального водню мають температуру близько 70 К (-200°С) і невелику густину (декілька десятків атомів в 1см3 простору). Більш холодні і густі хмари молекулярного водню зовсім непрозорі для видимого світла. Саме в них і зосереджена більша частина холодного міжзоряного газу та пилу.
Величезні згущення пилу та газу, які мають неправильну форму, називаються дифузними туманностями, їхня маса може досягати 10 000 мас Сонця, густина дуже мала (10-100 частинок в 1 см3), а розміри величезні (10 -100 пк). Вони непрозорі для світла далеких зір.
У дифузних газопилових туманностях виникають і формуються молоді зорі.
Дифузнітуманності поділяються на світлі і темні.
Значна кількість темних туманностей знаходиться у площині Молочного Шляху, що створює ефект Великого Провалу. Найвідоміші темні дифузні туманності - Вугільний Мішок у сузір'ї Стрільця, Кінська Голова у сузір'ї Оріона
Туманність Вугільний Мішок
Туманність Кінська Голова
Якщо в туманності або біля неї є яскрава зоря, то газ і пил відбивають та розсіюють її світло. Туманність при цьому виглядає світлою.
Якщо поблизу газової туманності знаходиться гаряча голуба зоря, то відбувається іонізація газу ультрафіолетовим випромінюванням, що змушує газ світитися так само, як це відбувається в полярних сяйвах на Землі. Тоді до відбитого пилом світла додається власне випромінювання газів туманності.
Колір газових туманностей буває різним (зеленуватий, рожевий та ін.) у залежності від температури  , густини та хімічного складу газу.
На знімку, зробленому космічним телескопом Hubble, зображено невелику область надзвичайно
масивної і яскравої молекулярної туманності M17, відомої як Туманність Омега або Лебідь, яка
розташована у сузір’ї Стрільця на відстані приблизно 5500 світлових pоків. Кольори на знімку
відображають різні гази: червоний – сірку, зелений – водень, а синій – кисень.
Найвідомішою серед світлих туманностей є велика Туманність Оріона розміром близько 20 світлових pоків, відстань до неї становить 1000 світлових pоків.
Газові туманності бувають правильної форми: волокнисті та планетарні. Вважають, що вони формуються із скинутих зорями оболонок на заключних етапах розвитку.
Волокнисті туманності є залишками спалаху наднових зір (напр., Крабоподібна туманність у сузір'ї Тельця).
Планетарні туманності мають форму кільця, в центрі якого розташована зоря - білий карлик. Вони утворюються з оболонок, скинутих червоними гігантами. Такі туманності поширюються зі швидкостями 20 - 40 км/с, через 10-20 тисяч років після виникнення вони розсіюються у просторі і стають невидимими.
Планетарні туманності світяться за рахунок ультрафіолетового випромінювання тих зір, чиїми оболонками вони колись були (напр., Туманність Кільце).
Крабоподібна туманність
Туманність Кільце


title: Презентація на тему «Сатурн» (варіант 11)

text:
Сатурн
Виконала учениця 11-А класу
Ковальова Анастасія
Сату́рн — шоста за віддаленістю від Сонця та друга за
розмірами планета Сонячної системи. Сатурн швидко
обертається навколо своєї осі (з періодом — 10,23 години),
складається переважно з рідкого водню і гелію, має товстий
шар атмосфери. Сатурн обертається навколо Сонця за 29,46
земних років на середній відстані 1427 млн км. Екваторіальний
діаметр верхньої межі хмар — 120 536 км, а полярний на
кілька сотень кілометрів менший. В атмосфері Сатурна
міститься 94% водню і 6% гелію Його маса у 95 разів більша
за масу Землі, магнітне поле потужніше в тисячу разів.
Вважається, що Сатурн має невелике ядро з силікатів і заліза,
покрите льодом і глибоким шаром рідкого водню

 Сатурн належить до газових гігантів  він складається переважно
з газів і не має твердої поверхні. Маса планети у 95 разів
перевищує масу Землі, однак середня густина Сатурна становить
усього 0,69 г/см³, це єдина планета Сонячної системи, чия середня
густина менша від густини води
 Середня відстань між Сатурном і Сонцем становить
9,58 а.о. (1430 млн км
Походження Сатурна (як і Юпітера) пояснюють дві основні
гіпотези
Згідно з гіпотезою «контракції», склад Сатурна, подібний до Сонця
(велика частка водню), і, як наслідок, малу густину можна пояснити
тим, що під час формування планет на ранніх стадіях розвитку
Сонячної системи в газопиловому диску утворилися масивні
«згущення», що дали початок планетам, тобто, Сонце і планети
формувалися однаково. Ця гіпотеза не може пояснити відмінності у
складі Сатурна і Сонця

Гіпотеза «акреції» стверджує, що утворення Сатурна відбувалося
у два етапи. Спочатку протягом 200 мільйонів років
формувалися тверді щільні тіла . У цей час з області Юпітера і
Сатурна було дисиповано частину газу, що в подальшому зумовило
різницю в хімічному складі Сатурна і Сонця. Другий етап
розпочався, коли найбільші тіла досягли подвоєної маси Землі. На
другому етапі температура зовнішніх шарів Сатурна сягала
2000 °C

Візитною карткою Сатурна є відомі кільця, що оперізують планету
навколо екватора і складаються з безлічі крижаних часток з
розмірами часток від міліметра до декількох метрів. Вісь
обертання Сатурна нахилена до площини його орбіти на 26° 44',
тому під час руху орбітою кільця змінюють свою орієнтацію
відносно Землі
Існує три головних кільця, названих A, B і C. Вони добре
помітні з Землі. Слабші кільця називають D, E та F. При
ближчому розгляді кілець виявляється дуже багато. Між
кільцями існують щілини, де немає частинок. Найбільшу
щілину, яку можна побачити у середній телескоп із Землі (між
кільцями А и В), названо щілиною Кассіні. Ясними ночами у
потужніші телескопи можна побачити й менш помітні щілини
Кільця є залишками протопланетної хмари, з якої
утворилися всі тіла Сонячної системи
Сатурн має близько 60 супутників (до 2000 року було відомо 18)
і 12 з них — понад 100 км у діаметрі.

Орбіта внутрішніх супутників, Пана і Атласа, лежить біля
зовнішнього краю кільця А. Наступний супутник, Прометей,
відповідає за щілину, що прилягає до внутрішнього краю кільця F.
Потім — Пандора, відповідальна за утворення іншої межі кільця F.
Вони виявлені на фотографіях, зроблених із космічних апаратів.
Наступні два супутники — Епіметей і Янус — виявлені з Землі, вони
поділяють спільну орбіту. Різниця у відстані до Сатурна становить
лише 30-50 кілометрів

1979 року космічний апарат «Піонер-11» пролетів на відстані 20
тис. км від Сатурна і зробив фото планети та її супутників, хоча
роздільна здатність була надто низькою, щоб можна було розгледіти
подробиці рельєфу поверхні.
«Вояджер-1» відвідав планетну систему в листопаді 1980 і отримав
перші зображення високої роздільної здатності. У серпні 1981 року
роботу продовжив«Вояджер-2», засвідчивши змінний характер
атмосферних утворень на планеті.
Міжпланетна станція «Кассіні-Гюйгенс» вийшла на орбіту Сатурна 1
липня 2004 року. Вона неодноразово пролітала біля Титана й
висадила на нього спускний апарат «Гюйгенс». Завдяки отриманим
фото вдалося розглянути озера та гори на супутнику. Отримані зі
станції фотографії дозоволили відкрити нові супутники, уточнити
структуру кілець, виявити блискавки на поверхні планети

2011 року стало відомо, що Сатурн надсилає в
космос складні радіосигнали. За словами
астрономів, варіації сигналів на Сатурні
контролюються обертанням планети і змінюються
з часом, збігаючись із сезонами на Сатурні.
В англійській мові день
тижня субота (англ. Saturday) походить від назви
планети Сатурн (англ. Saturn), названої у свою
чергу іменем римського бога рільництва Сатурна

Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Christmas traditions & customs»

text:
England -
Christmas traditions & customs

Kate Fedorenko
The English enjoy beautiful Christmas music. They love to decorate Christmas Trees and hang up evergreen branches. Red and green are the traditional colours of Christmas.
Green represents the continuance of life through the winter and the Christian belief in eternal life through Jesus. Red symbolizes the blood that Jesus shed at His Crucifixion. Many Christian homes will have a nativity scene. The baby Jesus is added on Christmas Eve.

One of England's customs is mumming. In the Middle Ages, people called mummers put on masks and acted out Christmas plays. These plays are still performed in towns and villages.
What are Christmas Carols?
Christmas carols are special songs which are sung during the Christmas season. The songs are about Jesus and the time when he was born. What does the word 'carol' mean?
The word carol comes from the ancient Greek 'choros', which means "dancing in a circle," and from the Old French word'carole', meaning "a song to accompany dancing".
Over the years, the word 'carol' changed its meaning, referring only to certain kinds of songs, the word carol became known as Christmas songs.

The English gift giver is called Father Christmas. He wears a long red or green robe, and leaves presents in stockings on Christmas Eve. However, the gifts are not usually opened until the following afternoon.
In England Christmas dinner was usually eaten at Midday on December 25, during daylight.In England, the only thing that people ate on the day before the feast was Frumenty, which is, was a kind of porridge made from corn. Over the years the recipe changed. Eggs, fruit, spice, lumps of meat and dried plums were added. The whole mixture was wrapped in a cloth and boiled. This is how plum pudding began.In England the traditional Christmas dinner is roast turkey with vegetables and sauces. For dessert it is rich, fruity Christmas pudding with brandy sauce. Mince pies, pastry cases filled with a mixture of chopped dried fruit.
Twelve days of British Christmas
Trafalgar Square Christmas tree
The most famous Christmas tree in the UK is the giant tree in Trafalgar Square. The tree is a gift from Norway to the people of the UK as a token of gratitude for British support of Norway during the Second World War. Every year since 1947, Norway ships over a spruce tree that the British ceremoniously decorate with white lights.
Christmas pantomimes
Crazy costumes, audience participation and cross-dressing all in one performance! What more can you ask for? Pantomime season in the UK begins around Christmastime. The audience always gets excited at pantomime performances, cheering for the heroes and yelling angrily at the villains. The tradition of pantomimes comes from medieval mummers plays, in which men acted all the parts in a silent play with a moral theme for noble households. Today, pantomimes sometimes even feature famous pop stars or TV personalities.
Wassailing
“Here we come a wassailing among the leaves so green…”
You could actually sing this popular Christmas carol when you go wassailing. Wassailing is just a fancy way of saying caroling. British families began wassailing in the Middle Ages, to share holiday cheer and good wishes for the coming year. The wassailers used to bring good wishes and a wassail bowl filled with spiced ale. In exchange, the residents of the house would provide food and drink. The wassail bowl was passed around and everyone took part in carols and good wishes for the coming year.
King’s carol service
Every year families gather to listen to the Christmas Eve carol service performed at the King’s College Chapel in Cambridge. The BBC has broadcast the service on the radio every year since 1928. It now airs on the BBC World Service as well, so people listen all over the world. The choir of boys always sings “Once in Royal David’s City” first, and there is always a new, commissioned carol.
Leaving drinks for Father Christmas
While some children leave cookies and milk for Santa Claus like in the US, it is quite common in the UK to leave something a little stronger for good old St. Nick. Many families leave a glass of whiskey, sherry or brandy, along with a heartier snack, like a mince pie, made of fruit and spices. It’s a long, cold night for Santa, so they like to give him something to keep him warm.
Yule log
Brits used to stay warm by the Yule log during the cold Christmas season. The Yule log was a large piece of wood that was burned in the fireplace as part of the holiday celebrations. Traditionally, it would be decorated with ribbons and dragged into the house ceremoniously. Once it was lit, it would be kept lit throughout all 12 days of Christmas. If you could keep the log burning, it would bring warmth, prosperity, blessings and good luck all year long.
Christmas pudding
Most British families have their own recipes for a Christmas pudding, all of them varying a little. It’s essentially a mixture of dried fruit and spices, which is then steamed instead of baked. Many people cover it in alcohol and set it on fire to make a grand entrance. It often has small tokens or coins inside, and the lucky eater who finds the token in his piece is guaranteed wealth or good luck in the coming year. Just like fruit cakes, Christmas puddings keep for long periods of time without going bad.
Christmas crackers
Popping open a Christmas cracker to find a surprise is a very popular British tradition, because it was invented in the UK! In 1847, a British candy-maker traveling in Paris got the idea from the way bon-bons were wrapped. Now, British families usually pop Christmas crackers on Christmas Eve or Christmas day. The crackers make a loud pop when opened and usually include small toys, jokes and paper crowns.
Posset
This one might not be so popular anymore… and it’s not hard to tell why. This traditional British drink is made with hot milk curdled with spiced ale or wine. Not exactly a tasty treat by today’s standards. Nowadays, mulled wine is a more common festive drink.
The Queen’s Christmas speech
Many Brits never miss the Queen’s Christmas Day speech at 3 pm every year. The speech has been broadcast on the radio throughout the British Commonwealth since 1932, on TV since 1957 and on a special YouTube channel since 2007. The Queen speaks about the milestones of the year for the British Commonwealth and her own feelings on Christmas. It is one of the few times throughout the year that the Queen speaks as she wishes without consulting any advisers.
Boxing Day
Boxing Day is an extra day of celebration that falls the day after Christmas. Most people spend it quietly with their families, watching sports or movies and playing games, recovering from the busy holidays. It is also common to go for long walks in the countryside. It is becoming more and more popular for stores to have Boxing Day sales, so some people spend the day shopping, similar to the way many Americans go shopping on the day after Thanksgiving.
Hogmanay was originally a bigger holiday for most Scots than Christmas. It’s their celebration of the New Year, which begins on December 31st and goes well into the morning January 1st. There are many different ways to celebrate, but most include parties and festivities well into the morning. One of the most popular customs is first-footing, in which people begin visiting each other’s homes immediately after midnight. The first visitor to pass through a family’s doorway brings luck to the home, and they usually bear gifts of whiskey, shortbread and fruit cake. The luckiest first-footer is traditionally a tall, dark man.


Презентація на тему «Марс» (варіант 7)


Презентація на тему «Закони руху планет» (варіант 1)


title: Презентація на тему «Марс» (варіант 12)

text:
25°12'
0,093
1°51'


title: Презентація на тему «British cuisine» (варіант 9)

text:
British traditional food
The traditional English Breakfast
sausages
Beaked beans
Fried egg
Fried mushrooms
bacon
Black pudding
The Sunday roast

The Yorkshire Pudding

The Toad in the hole
The Fish and chips
The bubble and squeak
The Lancashire hotpot

The Sandwich
The Cottage pie
Ploughman's Lunch
Trifle
Fruit crumbles and pies are very popular in Britain!
Thank you!