title: Презентація на тему «Нептун» (варіант 10)

text:
Нептун
Виконала Самчук Марина
Непту́н — восьма за віддаленістю від Сонця, четверта за розміром і третя за масою планета Сонячної системи, що належить до планет-гігантів. Її орбіта перетинається з орбітою Плутона в деяких місцях. Також орбіту Нептуна перетинає комета Галлея. Маса Нептуна у 17,2 рази, а діаметр екватора у 3,9 рази більший за Землю. Планета названа на честь римського бога морів. Його астрономічний символ  — стилізована версія тризубця Нептуна.
Історія відкриття
Нептун був відкритий 23 вересня 1846 року, і став першою планетою, яка була відкрита завдяки математичним розрахункам, а не шляхом регулярних спостережень. Припущення про наявність планети були пов'язані з непередбаченими змінами в орбіті Урану, гравітаційні сили якої могли призвести до появи цих відхилень. Згодом Нептун був знайдений у межах розрахованого розташування. Незабаром був відкритий і його супутник Тритон, проте інші 12 супутників, які відомі зараз, були відкриті тільки у XX столітті. Повз Нептун пролітав тільки один космічний апарат — «Вояджер-2», який пролетів поблизу планети 25 серпня 1989 року.
Параметри планети

Нептун рухається навколо Сонця еліптичною, близькою до кругової орбітою (ексцентриситет 0,009); його середня відстань від Сонця у 30 разів більша, ніж у Землі, і становить приблизно 4497 млн км. Це значить, що світло від Сонця доходить до Нептуна трохи більше 4 годин. Тривалість «нептуніанського року», тобто час одного повного оберту навколо Сонця — 164,8 земних років. Екваторіальний діаметр планети 49 500 км, що майже вчетверо перевищує діаметр Землі, до того ж власне обертання настільки швидке, що доба на Нептуні триває всього 16 годин. Хоча середня густина Нептуна (1,66 г/см³) майже втроє менша земної, його маса (через великі розміри планети) в 17,23 рази більша, ніж у Землі. Нептун виглядає на небі як зірка 7,8 зоряної величини; при сильному збільшенні він має вигляд зеленуватого диска, позбавленого будь-яких деталей.
Нептун має магнітне поле, напруженість якого на полюсах приблизно вдвічі більша, ніж на Землі.
Ефективна температура поверхні планети становить близько 38 К. У центрі ядра Нептуна температура досягає 7000 К за тиску 7-8 мегабар.

Хімічний склад, фізичні умови і будова
 Будова Нептуна:
 1. Верхня атмосфера і шар хмар.
 2. Атмосфера (водень, гелій, метан)
 3. Мантія (водяний, аміачний, метановий лід)
 4. Кам'яне ядро
Нептун має хімічний склад, мабуть, подібний до Урану: різноманітні «льоди» або затверділі гази, які містять близько 15% водню і невелику кількість гелію. Як і Уран, і на відміну від Юпітера із Сатурном, Нептун, можливо, не має чіткого внутрішнього розшарування. Але найбільш вірогідно, що у нього є невелике тверде ядро (рівне по масі Землі). Атмосфера Нептуна — це, здебільшого, водень і гелій з невеликою домішкою метану: синій колір Нептуна є результатом поглинання цим газом червоного світла в атмосфері, як на Урані. В атмосфері Нептуна було виявлено явища, схожі з земними полярними сяйвами.
Атмосфера
Хмари на Нептуні
Атмосфера Нептуна складається з водню (приблизно 67%), гелію (31%) і метану (2%). Крім цих основних компонентів, вона містить також незначні домішки речовин, що є результатом фотолізу метану: ацетилен C2H2, діацетилен C4H2, етилен C2H4 і етан C2H6, а також чадний газ CO і молекулярний азот N2.
Основний шар хмар розташовано на рівні тиску близько 3 атмосфер, він складається із замерзлого сірководню H2S, можливо, із невеликою домішкою аміаку NH3. Температура в цій області становить близько 100 К (-173 °C). Вище основного шару, у холодній прозорій атмосфері конденсуються рідкісні білі хмари із замерзлого метану CH4. Ці хмари підіймаються на висоту 50-150 км і відкидають тіні на основний хмарний покрив, як це видно на знімках Вояджера-2.

Нижче першого шару хмар, на рівні тиску близько 20 атмосфер і температури близько 200 К (-70 °C), розташовано другий шар хмар з гідросульфіду амонію NH4SH. Ще глибше розташовано хмари з водяного льоду
Магнітосфера
Магнітне поле Нептуна, як і поле Урану, орієнтоване незвичайно і, мабуть, створюється течією провідної речовини (можливо, води), розташованої в середніх шарах планети, вище ядра. Магнітна вісь нахилена на 47 градусів до осі обертання, до того ж, вісь симетрії магнітного поля Нептуна не проходить через центр планети, а відхилена від нього більш ніж на піврадіуса, що нагадує властивості магнітного поля навколо Урану. Відповідно, і напруженість поля на поверхні в різних її місцях змінюється від третини до потроєного значення земної. Навіть в якійсь одній точці поверхні поле також мінливе, як і положення та інтенсивність джерела в надрах планети.
Завдяки випадку, при підльоті до Нептуну, «Вояджер» рухався майже точно в напрямку південного магнітного полюса планети, що дало можливість ученим здійснити низку унікальних досліджень, багато результатів яких досі не позбавлено таємничості і незрозумілості. В атмосфері було виявлено явища, подібні до земних полярних сяйв та зроблено припущення про будівлю Нептуна. Досліджуючи магнітні явища, «Вояджеру» вдалося точно встановити період обертання Нептуна навколо своєї осі — 16 годин 7 хвилин.
Формування та міграція
Для формування крижаних гігантів — Нептуна і Урана — виявилося важко створити точну модель. Сучасні моделі вважають, що щільність матерії у зовнішніх регіонах Сонячної системи була занадто низькою для формування таких великих тіл традиційно прийнятим методом аккреции матерії на ядро. Щоб пояснити еволюцію Урана і Нептуна, було висунуто безліч гіпотез.
Одна з них вважає, що обидва крижаних гіганта не сформувалися методом аккреции, а з'явилися через нестабільності всередині початкового протопланетного диска, і пізніше їх атмосфери були " здуті " випромінюванням масивної зірки класу O або B.
Інша концепція полягає в тому, що Уран і Нептун сформувалися близько до Сонця, де щільність матерії була вищою, і згодом перемістилися на поточні орбіти. Гіпотеза переміщення Нептуна користується популярністю, тому що дозволяє пояснити поточні резонанси в поясі Койпера, особливо, резонанс 2:5. Коли Нептун рухався назовні, він стикався з об'єктами прото-пояса Койпера, створюючи нові резонанси і хаотично змінюючи існуючі орбіти. Вважається, що об'єкти розсіяного диска опинилися в поточному становищі через взаємодії з резонансами, створюваними міграцією Нептуна.
Симуляція зовнішніх планет і пояса Койпера: а) До того як Юпітер і Сатурн вступили в резонанс 2:1; б) Розсіяння об'єктів пояса Койпера в Сонячній системі після зміни орбіти Нептуна; c) Після викидання тел пояса Койпера Юпітером.
Запропонована в 2004 році комп'ютерна модель Алессандро Морбіделлі з обсерваторії Лазурного берега в Ніцці припустила, що переміщення Нептуна до поясу Койпера могло бути ініційовано формуванням резонансу 1:2 на орбітах Юпітера й Сатурна, який послужив, свого роду, гравітаційним зусиллям, яке штовхнуло Уран і Нептун на більш високі орбіти й змусило їх поміняти місце розташування. Виштовхування об'єктів з поясу Койпера в результаті цієї міграції може також пояснити " пізнє важке бомбардування ", що відбулося через 600 мільйонів років після формування Сонячної системи, і поява у Юпітера троянських астероїдів.
Кільця Нептуна
Нептун також має кільця — два широких і два вузьких. Їх було відкрито під час затемнення Нептуном однієї з зірок 1981 року. Спостереження з Землі дозволили побачити тільки слабкі дуги замість повних кілець, але фотографії «Вояджера-2» в серпні 1989-го року показали їх повністю.
Одне з кілець має складну викривлену структуру. Подібно Урановим і Юпітеровим, кільця Нептуна дуже темні і будова їх невідома. Але це не перешкоджало дати їм назви: зовнішнє — Адамс (яке містить три дуги, що виділяються, які чомусь охрестили Свободою, Рівністю і Братерством), потім — безіменне кільце, що збігається з орбітою супутника Нептуна Галатеї, слідом — Левер'є (чиї зовнішні розширення названі Ласель і Араго), і, нарешті, слабке, але широке кільце Галле. Як видно, назви кілець увіковічнили тих, хто брав участь у відкритті Нептуна.
Клімат
Погода на Нептуні характеризується надзвичайно динамічною системою штормів, з вітрами, що досягають майже надзвукових швидкостей (близько 600 м/с). У ході відстеження руху постійних хмар було зафіксовано зміну швидкості вітру від 20 м/с у східному напрямку до 325 м/с на західному. У верхньому хмарному шарі швидкості вітрів різняться від 400 м/с вздовж екватора до 250 м/с на полюсах. Більшість вітрів на Нептуні дмуть у напрямку, зворотному обертанню планети навколо своєї осі. Загальна схема вітрів показує, що на високих широтах напрям вітрів збігається з напрямком обертання планети, а на низьких широтах протилежно йому. Відмінності в напрямку повітряних потоків, як вважають, наслідок «скін-ефекту», а не будь-яких глибинних атмосферних процесів. Вміст в атмосфері метану, етану та ацетилену в області екватора перевищує в десятки та сотні разів вміст цих сполук в області полюсів. Це спостереження може вважатися свідченням на користь існування апвелінга на екваторі Нептуна і його зниження ближче до полюсів. В 2007 році було відмічено, що верхня тропосфера південного полюса Нептуна була на 10 °C тепліше, ніж інша частина Нептуна, де температура в середньому становить −200 °C. Така різниця в температурі достатня, щоб метан, який в інших областях верхній частині атмосфери Нептуна розташований в замороженому вигляді, просочувався в космос на південному полюсі. Ця «гаряча точка» — наслідок осьового нахилу Нептуна, південний полюс якого вже чверть нептуніанского року, тобто приблизно 40 земних років, звернений до Сонця.
Через сезонні зміни хмарні смуги в південній півкулі Нептуна, як спостерігалося, збільшилися в розмірі та альбедо. Ця тенденція була помічена ще 1980 року, і, як очікується, триватиме до 2020 з наступом на Нептуні нового сезону. Сезони змінюються кожні 40 років.
Велика темна пляма (вгорі), Скутер (біла трикутна хмарка посередині), і Мала темна пляма (внизу).
У міру того, як Нептун буде повільно просуватися по орбіті до протилежної сторони Сонця, південний полюс поступово піде в тінь, і Нептун підставить Сонцю північний полюс. Таким чином, вивільнення метану в космос переміститься з південного полюса на північний.
Шторми
В 1989 році Велика темна пляма, стійкий шторм-антициклон розмірами 13 000 × 6600 км, був відкритий апаратом НАСА «Вояджер-2». Цей атмосферний шторм нагадував Велику червону пляму Юпітера, однак 2 листопада 1994 року космічний телескоп «Габбл» не виявив його на колишньому місці. Замість нього нове схоже утворення було виявлено в північній півкулі планети.
Скутер — це інший шторм, виявлений південніше Великої темної плями. Його назва — наслідок того, що ще за кілька місяців до зближення «Вояджера-2» з Нептуном було ясно, що ця групка хмар переміщалася набагато швидше Великої темної плями. Такі зображення дозволили виявити ще більш швидкі, ніж «скутер», групи хмар. Мала темна пляма, другий за інтенсивністю шторм, що спостерігався під час зближення «Вояджера-2» з планетою 1989 року, розташована ще південніше. Спочатку вона здавалася повністю темною, але при зближенні яскравий центр Малої темної плями став видніше, що можна помітити на більшості чітких фотографій з високою роздільністю.
Велика темна пляма, фото з "Вояджера-2".
«Темні плями» Нептуна, як вважають, народжуються в тропосфері на більш низьких висотах, ніж більш яскраві й помітні хмари[20]. Таким чином, вони здаються своєрідними дірами у верхньому хмарному шарі. Оскільки ці шторми носять стійкий характер та можуть існувати протягом декількох місяців, вони, як вважається, мають вихорну структуру[21]. Часто зв'язуються з темними плямами більш яскраві, постійні хмари метану, які формуються в тропопаузі[22]. Сталість супутніх хмар показує, що деякі колишні «темні плями» можуть продовжити своє існування як циклон, навіть при тому, що вони втрачають темне забарвлення. Темні плями можуть розсіятися, якщо вони рухаються занадто близько до екватора або через якийсь інший невідомий поки що механізм.
Супутники Нептуна
Нептун має 14 супутників: 1 великий, 3 середніх і 10 маленьких. Інформацію про деякі з них наведено у таблиці.
Тритон
Тритон відкрито Вільямом Ласселем (о. Мальта, 1846). Він має 14 зоряну величину і є найбільшим серед супутників Нептуна. Відстань від Нептуна 394700 км, сидеричний період обертання 5 діб 21 год. 3 хв., діаметр близько 2707 км, що на 769 км менше діаметра Місяця, хоча маса його у 3,5 рази менша. Це єдиний супутник Сонячної системи, який обертається навколо своєї планети в протилежний бік від обертання самої планети навколо своєї осі. Є версії, що Тритон — захоплена колись Нептуном самостійна планета.

Нереїда
Третій за розмірами супутник Нептуна. Середня відстань від Нептуна 6,2 млн км, діаметр — близько 340 км. Нереїда — найвіддаленіший супутник Нептуна (серед відомих). Вона робить один оберт навколо планети за 360 днів. Орбіта Нереїди дуже витягнута, її ексцентриситет становить 0,75. Найбільша відстань від супутника до планети перевищує найменшу в сім разів. Нереїду було відкрито 1949 року Джерардом Койпером (США).
Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Интересные факты из жизни великого учёного Дмитрия Ивановича Менделеева»

text:
Подготовил ученик 9-Б класса Дебальцевской ОШ І-ІІІ №3
Плешаков Николай
Интересные факты
из жизни великого учёного
Дмитрия Ивановича Менделеева.

Дмитрий Иванович Менделеев
(1834-1907)
- русский ученый-энциклопедист, талантливый химик, открывший Периодический закон и разработавший Периодическую систему химических элементов.

Создана вырезка экрана: 01.10.2008; 17:01

8 февраля 1834 – 2 февраля 1907 года

Автор фундаментальных исследований по химии, химической технологии, физике, метрологии, воздухоплаванию, метеорологии, сельскому хозяйству, экономике и др. Он всегда был увлечен разнообразными идеями и проектами и настойчиво претворял их в жизнь, мог одновременно работать в нескольких направлениях, всюду успевал, быстро, иногда почти в невероятно короткие сроки создавал крупные монографии или решал важные научные и научно-технические проблемы. Кажется, что в человеческом опыте нет такой области, в которой не оставил бы след великий русский ученый Д.И.Менделеев.

Родился в г. Тобольске. Он был последним, семнадцатым по счету ребенком в семье директора Тобольской гимназии Ивана Павловича Менделеева и его жены Марии Дмитриевны. Ко времени его рождения в семье Менделеевых из детей осталось в живых два брата и пять сестер. Восемь детей умерли еще в младенческом возрасте, и троим из них родители не успели даже дать имени. Дмитрий был любимцем матери.
Не наукой единой

Недоумённые вопросы.
Репортер петербургской газеты спрашивал:
	-Почему у Дмитрия Ивановича фамилия 	Менделеев, хотя дед его звался Соколов?
Отец Дмитрия Ивановича- Иван Павлович- родился в 1783 г. в семье священника Павла Максимовича Соколова.
Четырем его сыновьям, как это было принято тогда
у священнослужителей, были даны разные фамилии.
Отец Дмитрия Ивановича получил фамилию соседних помещиков Менделеевых.

Полный тёзка.
У Менделеева был племянник Дмитрий Иванович Менделеев(1851-1911)- сын брата Менделеева Ивана Ивановича. Племянник окончил Казанский университет, служил железнодорожным врачом во многих местах России, часто встречался со своим знаменитым дядей, а однажды вместе с ним совершил путешествие по Волге. Поскольку дядя и племянник были полными тезками, их нередко путали.

Мастер чемоданных дел.
Менделеев любил переплетать книги, клеить рамки для портретов, изготовлять чемоданы. Покупки для этих работ он обычно делал в Гостином дворе. Однажды, выбирая нужный товар, он услышал за спиной вопрос одного из покупателей:
-Кто этот почтенный господин?
-Таких людей надо знать, - с уважением в голосе ответил приказчик.
-Это мастер чемоданных дел Менделеев

Менделеев и Блок.
У Дмитрия Ивановича и Анны Ивановны было четверо детей.
Дочь Любовь Дмитриевна окончила Высшие женские курсы в Петербурге, в 1903 г. вышла замуж за поэта Александра Блока и в сезон 1907-1908 гг. играла в труппе Вс.Мейерхольда и в театре В.Комиссаржевской.
Впоследствии Блок посвятил Любе "Стихи о Прекрасной Даме".

Полет на воздушном шаре
Как-то раз ему вздумалось совершить полет на воздушном шаре, да еще во время солнечного затмения. Вот как описывает этот случай Г.Чернеченко в номере 8 одной из газет от 19 августа 1999 года (статья так и называется: "Менделеев на воздушном шаре"):
В небольшом живописном имении Д.И.Менделеева Боблово готовились в "домашних" условиях наблюдать затмение солнца. И вдруг, когда до затмения оставалось немногим более недели, из Петербурга в Боблово пришла телеграмма. В ней Русское техническое общество извещало, что в Твери снаряжается воздушный шар для наблюдения затмения и что совет считает долгом заявить об этом, чтобы Менделеев в случае желания "лично мог воспользоваться поднятием шара для научных наблюдений".

Светало. Было пасмурно, накрапывал дождь. На пустыре между линией железной дороги и станцией покачивался шар, окруженный загородкой из жердей. Рядом вздымалась газодобывательная установка, у которой орудовали солдаты в прожженных кислотой рубахах.
"Ждали профессора Менделеева.
В 6 часов 25 минут раздались аплодисменты, и из толпы к шару вышел высокого роста, немного сутулый, с лежащими по плечам волосами с проседью и длинной бородой человек. Это был профессор", – рассказывал читателям "Русских ведомостей" Владимир Гиляровский.

Минута затмения приближалась. Последние прощания. Высокий, стройный Кованько уже в корзине. Туда же с трудом пробирается сквозь паутину веревок Менделеев в коричневом пальто и охотничьих сапогах.
"В первый раз я входил в корзину шара, хотя, правда, однажды поднимался в Париже на привязном аэростате. Теперь мы оба были на месте", – рассказывал позже ученый

Дальнейшие события разыгрались в считанные секунды. Все вдруг увидели, как Менделеев что-то сказал своему спутнику, как Кованько выпрыгнул из корзины, и шар медленно пошел вверх. За борт полетел табурет и доска, служившая столом. Как назло отсыревший балласт превратился в плотный комок. Опустившись на дно корзины, Менделеев обеими руками выкидывал вниз мокрый песок.

Между тем полет прошел успешно. Шар поднялся на высоту более трех километров, пробил облака, и Менделеев успел понаблюдать за полной фазой затмения. Правда, перед спуском ученому пришлось проявить не только бесстрашие, но и ловкость. Запуталась веревка, идущая от газового клапана. Менделеев взобрался на борт корзины и так, вися над пропастью, распутал клапанную веревку.
Шар благополучно опустился в Калязинском уезде Тверской губернии, крестьяне проводили Менделеева к соседнему поместью.

МЕНДЕЛЕЕВ И ВОДКА
«Д.И.Менделеев «реформировал» водку и научно доказал, что составление водки, то есть соединение хлебного спирта с водою, должно происходить не путем простого слияния объемов, а точным отвешиванием определенной части спирта. Он обратил внимание на связь с появлением разного качества у разных водно-спиртовых смесей. Оказалось, что физические, биохимические и физиологические качества этих смесей также весьма различны, что побудило его искать идеальное соотношение объема и веса частей спирта и воды в водке. В результате проведенных исследований с конца XIX века русской водкой стал считаться лишь тот продукт, который представлял собой зерновой спирт, перетроенный и разведенный затем по весу водой точно до 40°. Этот менделеевский состав водки и был запатентован в 1894 году правительством России как русская национальная водка - «Московская особая».

С именем Менделеева стали связывать открытие секрета приготовления русской водки, что именно он, в течение полутора лет вел поиски идеального соотношения объема и веса частей спирта и воды в водке. Итогом этой работы стала защищенная в 1864 году диссертация о водке, где Дмитрий Иванович научно обосновал её «идеальную» крепость в 40° - 60 частей воды и 40 частей спирта. В 1894 году Д.И.Менделеев возглавил специальную комиссию по разработке рецептуры и технологии русской водки. Результатом работы комиссии стал запатентованный правительством России в качестве национального русского напитка «менделеевский» состав водки.

Из энциклопедических статей, из материалов Министерства Финансов, из воспоминаний самого ученого, из многочисленных монографий о Д.И.Менделееве совершенно не следует, что он изобретатель водки, что ему принадлежит «идея» сорокоградусной. Таким образом, использование некоторыми российскими водочными фабрикантами имени великого русского ученого Д.И.Менделеева не что иное, как введение покупателя в заблуждение, попытка привлечь знаменитое имя к рекламе своей продукции. Водку на Руси пьют уже много столетий, пили её задолго до Менделеева крепостью и в 38°, и в 40°, и в 45°, и в 50°, и даже в 56°, и будут пить её, ибо «Руси есть веселие пити, не может без того быти».

Два года, 1880 и 1881, были очень тяжелыми в жизни Д.И.Менделеева. В декабре 1880 г. в Петербургской академии наук состоялись выборы на вакансию академика по технологии и прикладной химии. Кандидатура Д.И.Менделеева была забаллотирована большинством академиков.

Обострились и отношения в семье. Со стороны жены Феозвы Никитичны часто раздавались упреки. Ее не интересовала научная работа мужа, а его беспокойный образ жизни вызывал только ее раздражение. Менделеев чувствовал себя в семье одиноко и отчужденно."Я - человек, не Бог, и ты - не ангел",- писал он жене, признавая свои и ее слабости. Именно в это время возник у Менделеева интерес к А.И.Поповой- художнице, часто бывшей в их доме. Интерес к девушке перерос в глубокую симпатию... Не желая быть причиной разрыва Менделеева с семьей, Анна Ивановна покинула в 1880 г. Петербург и уехала в Италию. Дмитрий Иванович все же решил следовать за ней. Он подал было в отставку, но по совету ректора заменил заявление прошением об отпуске.

Жена Менделеева на развод не соглашалась, а расторжение брака в то время было очень трудным делом. Давая согласие на развод, тем не менее наложила на Менделеева шестилетнее покаяние, в течение которого он не мог венчаться вновь. Только в апреле 1882 года вопреки этому решению священник Адмиралтейской церкви Куткевич за 10 000 рублей обвенчал Менделеева и Попову. За нарушение запрета Куткевич был лишен духовного звания. В 1881 г. брак наконец был расторгнут. Дмитрий Иванович, получив отпуск, уехал в Италию к Анне Ивановне. В мае 1881 г. Менденлеев и Попова вернулись в Россию, а в декабре того же года у них родилась дочь Люба.

Д.И. Менделеев – активный участник
научных съездов и промышленных выставок,
начиная с химического конгресса в Карлсруэ
и Всемирной выставки в Париже.
Почти все академии мира избрали
Д.И. Менделеева своим членом, он был также
почетным доктором, членом многих
университетов и членом научных обществ
Европы и Америки. Ему были вручены медали
Дэви, Фарадея, Коплея.

При подготовке презентации использовалась следующие источники:
Книга для чтения по неорганической химии (Ч.1, В.А. Крицман,
Москва «Просвещение», 1983).

Общая и неорганическая химия (М.Х. Карапетьянц, Москва
«Высшая школа. Химия», 1981).

Сайты:  	http://www.chem.msu.su/
			http://www.pages.marsu.ru/
			http://www.refandpic.ucoz.ru/

2011 год.


Презентація на тему «Неметаллы»


title: Презентація на тему «Азотні добрива»

text:
Азотні добрива
Підготувала:
Учениця 9-Б класу
СЗШ № 37
м. Дніпропетровська
Шуміліна Олександра

Усі матеріали взято з Вікіпедії.
Зміст:
Азотні добрива.
Мінеральні азотні добрива.
Аміачні добрива.
Різновиди азотних добрив.
Дія.
Азотні добрива
Азо́тні до́брива — це азотовмісні речовини, які вносять у ґрунт з метою підвищення врожайності сільсько-господарських культур. Важливим джерелом азотних речовин для рослин є гній, сеча тварин, торф, пташиний послід, зелене добриво, компости, відходи сільського господарства і м'ясо-рибної промисловості та ін. Особливо великого значення набули мінеральні азотні добрива. Вони містять азот в нітратній, аміачній, нітратно-аміачній і рідше в амідній формі.
Мінеральні азотні добрива
Великого значення набули мінеральні азотні добрива. Вони містять азот в нітратній, аміачній, нітратно-аміачній і рідше в амідній формі.
Мінеральні азотні добрива більш концентровані і діють швидше, ніж органічні. До них належать:
Аміачна вода
Рідкий аміак
Сірчанокислий амоній
Аміачна селітра
Кальцієва селітра
Натрієва селітра
Ціанамід кальцію
Хлористий амоній
Аміакати (розчини аміачної і кальційової селітри, а також інших добрив у рідкому аміаку).

Аміачні добрива
Аміачні добрива краще вбираються ґрунтом, через це вони придатніші для завчасного внесення. Норми внесення аміачних добрив залежать від ґрунтово-кліматичних умов, біологічних особливостей культур і способу внесення добрив.

Різновиди азотних добрив
Як мінеральні азотні добрива застосовують такі речовини:
Нітрат калію KNO3 (калійна селітра).
Нітрат амонію NH4NO3 (амонійна селітра).
Нітрат кальцію Ca(NO3)2 (кальцієва або норвезька селітра).
Нітрат натрію NaNO3 (чилійська селітра).
Сульфат амонію (NH4)2SO4.
Хлорид амонію NH4Cl.
Рідкий аміак і аміачна вода.

Дія
Нітрат калію KNO3 (калійна селітра) являє собою безбарвну кристалічну речовину. На вологому повітрі не мокріє і не злежується. Нітрат калію — дуже цінне мінеральне добриво, в якому міститься два поживних для рослин елементи — азот і калій. Однак за агрохімічними                                                          вимогами вміст азоту в                                              азотнокалійових добривах                                                                повинен бути більшим,                                                                        ніж в KNO3. Тому нітрат                                                                      калію застосовують                                                                           переважно в суміші з                                                    амонійними солями.
Дія (ПРОДОВЖЕННЯ)
Нітрат амонію NH4NO3 (амонійна селітра) дуже багате на азот добриво. Але нітрат амонію має істотний недолік — на вологому повітрі він мокріє, а при висиханні утворює тверді куски. Цілком сухий нітрат амонію може вибухати. Тому його застосовують як добриво в суміші з сульфатом амонію.  Така суміш на повітрі не мокріє; не злежується і являє собою дуже цінне добриво, особливо під цукрові буряки, картоплю та інші культури.
Дія (ПРОДОВЖЕННЯ)
Нітрат кальцію Ca(NO3)2 (кальцієва, або норвезька, селітра) — теж цінне азотне добриво. Його виробляють у великих кількостях нейтралізацією нітратної кислоти вапном. Цінність нітрату кальцію як добрива полягає також у тому, що іони кальцію Ca2+ позитивно впливають на структуру ґрунту.
Дія (ПРОДОВЖЕННЯ)
Нітрат натрію NaNO3 (чилійська селітра) являє собою єдину сіль нітратної кислоти, яка утворює потужні природні родовища (в Чилі). В багатьох країнах чилійська селітра широко використовується як мінеральне добриво.
Дія (ПРОДОВЖЕННЯ)
Сульфат амонію (NH4)2SO4 — одне з найстаріших азотних добрив. Його добувають у великих кількостях нейтралізацією сульфатної кислоти аміаком. Сульфат амонію не гігроскопічний і не злежується. Він значно підвищує врожайність таких культур, як жито, пшениця, картопля і особливо чай і рис.
Дія (ПРОДОВЖЕННЯ)
Хлорид амонію NH4Cl одержують нейтралізацією хлоридної кислоти аміаком. Він теж не гігроскопічний і не злежується. Але на відміну від сульфату                                                   амонію його не вносять                                                                  під такі культури, як                                                             цукрові буряки, тютюн                                                       тощо, оскільки іони                                                                     хлору на ці культури                      впливають негативно.
Дія (ПРОДОВЖЕННЯ)
Рідкий аміак і аміачна вода є найбагатшими добривами за вмістом азоту. Рідкий аміак, як і аміачну воду, стали застосовувати як азотні добрива лише останнім часом, коли були розроблені методи внесення в ґрунт добрив у рідкому стані.
Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Мило» (варіант 2)

text:
Мило
Презентація на тему
Виконала учениця 11-А класу
Підчищаліна Настасія
Що таке мило?
Мила  – це натрієві або калійні
солі вищих карбонових кислот:
пальмітинової,
стеаринової,
олеїнової,
лауринової.
Як виготовляють мило?
Тверді сорти мила виготовляють, висушуючи стрічку розплавленого мила, додаючи барвники та ароматизатори і пресуючи готову масу в шматки.
Охолодження

Формування
Омилення
Ядрове
мило
В результаті омилення утворюється ядрове мило з якого виготовляють господарське та туалетне мило.
Омилення
Тригліцерид
Високомолекулярна кислота
Гліцерин
Види мила
Господарське та туалетне мило
Тверді господарські мила залежно від сорту містять 40-72% основної речовини, 0,1-0,2% вільного лугу, 1-2% вільних карбонатів Na або К, 0,5-1,5% нерозчинного у воді залишку

Туалетне мило отримують     шляхом додаткової обробки ядерного мила з додаванням допоміжних речовин: барвників, антисептиків, тальку, соди, каоліну, запашних речовин.
Історична довідка
Тут навчилися робити тверде красиве мило з оливкової олії і золи морських рослин. Всюди на Середземномор'ї  стало процвітати миловаріння . З XIII в . починається розквіт миловаріння у Франції та Англії.
На Русі секрети виготовлення мила успадкували від Візантії , а власні майстри - миловари з'явилися у нас тільки в XV ст.

Мило виготовляли ще в стародавньому Шумері та Вавілоні (близько 2800 р. до н. е.).
У Європі мило не відразу стало предметом гігієни — до XIII ст. воно стояло в одному ряду з медичними засобами і ліками.
Остаточно моду на чистоту прищепили середньовічній Європі лицарі, побувавши під час хрестових походів в арабських країнах. Від арабів, які володіли мистецтвом миловаріння з VII ст., воно проникло до Іспанії.
Перший рецепт мила
на шумерській табличці
У 1808 році французький хімік Мішель Ежен Шеврель (1786-1889) на прохання власників текстильної фабрики встановив складу мила. У результаті аналізу виявилося, що мило - це натрієва сіль вищої жирної карбонової кислоти.
Причому, рідке і тверде мило розрізняються тільки катіонами: одним з варіантів твердого мила - C₁₇H₃₅COONa, рідкого - C₁₇H₃₅COOК.
Мішель Ежен Шеврель
Історична довідка


title: Презентація на тему «Алкани» (варіант 1)

text:
Алкани
Підготувала учениця 9-Б класу Кудименко Діана
Алкани, насичені   вуглеводні (рос. алканы; англ. alkanes; нім. Alkane) - насичені ациклічні вуглеводні, що мають загальну формулу CnH2n+2, їх також називають парафінами.
Більшість їх хімічних реакцій з різними реагентами починається з розриву зв'язку С-Н, тоді як їх розпад при високих температурах йде передусім по зв'язках С-С. Алкани складають значну частину вуглеводнів нафт і природних горючих газів. Із нафти і горючих газів виділено всі алкани нормальної будови, від метану до тритриаконтану (С33Н68) включно. Оскільки алкани містять максимально можливу кількість водню в молекулі, то вони характеризуються найбільшою масовою теплотою згоряння (енергоємністю), а з ростом кількості атомів масова теплота згоряння алканів зменшується (в метану 50207 кДж/кг). Внаслідок низької густини об'ємна теплота згоряння алканів менша, ніж вуглеводнів іншої будови з такою ж кількістю вуглецевих атомів у молекулі. За агрегатним складом алкани діляться на газоподібні (С1-С4), рідкі (С5-С17) і тверді (починаючи з С18), що кристалізуються при 200°C.
Структурна формула
n-Алкану
Фізичні властивості
1.Газоподібна:
Здатні з водою утворювати, особливо під тиском, молекулярні сполуки — газогідрати, для яких температура розкладу при тиску 0,1 МПа і критична температура відповідно рівні: з метаном — 29 і 21,50°C, з етаном — 15,8 і 14,50°C, з пропаном 0 і 8,50°C. Такі гідрати часто вимерзають на внутрішніх стінках газопроводів. Гідрати — сполуки, включення (клатрати) — являють собою снігоподібні речовини, з загальною формулою Мn Н2О, де значення n змінюється від 5,75 до 17 в залежності від складу газу і умов утворення. Природні гази містять в основному метан і менше 20% в сумі етану, пропану і бутану, домішки легкокиплячих рідких вуглеводнів — пентану, гексану та інших. Окрім цього присутні в малій кількості оксид вуглецю (IV), азот, сірководень й інертні гази.
2.Рідка:
Особливо нормальної будови, можуть у порівняно м'яких умовах окиснюватися киснем повітря. Вони є компонентами моторного палива: бензину, газотурбінних (авіаційних, наземних, морських) і дизельних.

3.Тверда:
 виділяються із нафтової сировини при виробництві змащувальних олив, оскільки вони викристалізовуються із оливи, зменшуючи її рухомість і зумовлюючи застигання при високих температурах. Тверді алкани діляться на дві групи речовин — власне парафін і церезин.
До насичених вуглеводнів належать метан CH4, етан C2H6 пропан C3H8, бутан C4H10 і багато інших, які за своїми хімічними властивостями подібні до метану. Легкі алкани, наприклад, метан, етан, пропан і бутан — це безбарвні гази; більш важкі — рідини або тверді речовини. У природі вони зустрічаються в природному газі і нафті. Оскільки алкани мають тільки один ковалентний зв'язок, вони називаються насиченими.

Якщо формули насичених вуглеводнів написати в ряд за збільшенням атомів вуглецю, то одержимо так званий гомологічний
ряд насичених вуглеводнів, або вуглеводнів ряду метану. У цьому ряді кожний наступний вуглеводень відрізняється від попереднього наявністю в складі молекули однієї і тієї самої групи атомів CH2.
Хімічний склад насичених вуглеводнів можна виразити однією загальною формулою CnH2n+2, де n — число атомів вуглецю, а 2n+2 — число атомів водню. Назви насичених вуглеводнів мають закінчення -ан. Ці назви, за винятком перших чотирьох гомологів, складаються з грецьких назв числівників, які показують кількість атомів вуглецю в молекулі вуглеводню, і закінчення -ан.
Фізичні властивості деяких нормальних насичених вуглеводнів

*при тиску 15 мм
Фізичні властивості насичених вуглеводнів закономірно змінюються залежно від їх складу. Як видно з таблиці, перші чотири гомологи (від C1 до C4) при звичайній температурі є газами, наступні одинадцять (від C6 до C15) — рідини, а починаючи з гексадекану C16H34 — тверді речовини. Із збільшенням молекулярної маси їх точки плавлення і точки кипіння поступово підвищуються, а також збільшується і їх густина. У воді насичені вуглеводні практично нерозчинні, але добре розчиняються в багатьох органічних розчинниках.
Хімічні властивості
Розрізняючись за фізичними властивостями, насичені вуглеводні за хімічними властивостями дуже подібні один до одного. При звичайній температурі вони мало активні. Як і метан, всі вони досить стійкі проти дії кислот, лугів і окисників. Насичені вуглеводні при звичайних умовах вступають у реакцію лише з хлором і бромом, внаслідок чого їх атоми водню послідовно заміщаються атомами галогенів. Однак при нагріванні з сильними окисниками вони окиснюються. Із збільшенням молекулярної маси стійкість насичених вуглеводнів до дії високих температур зменшується.
Дякую за увагу! 


title: Презентація на тему «Карбон» (варіант 2)

text:
Карбон
Карбон (С) або вуглець — хімічний елемент з атомним номером 6. Позначається С, належить до поширених елементів земної кори, складаючи близько 0,1% її маси. Сполуки вуглецю є основою всіх живих організмів.
Вуглець - речовина з найбільшим числом алотропічних модифікацій.
Природні:
●алмаз
●графіт
●лонсдейліт
●фулерен
●вуглецеві нанотрубки

Штучні:
●карбіт
●лантануїд
●графен
●карботоменупрофіт
●бінотроксіцин
●аморфний вуглець у вигляді сажі і деревного вугілля.
Вуглець утворює декілька алотропних видозмін:
Відомі чотири кристалічні модифікації карбрну: графіт, алмаз, карбін і лонсдейліт
   Графіт
Графіт - сіро-чорна, непрозора, жирна на дотик, дуже м'яка маса з металевим блиском. При кімнатній температурі і нормальному тиску (0,1 Мн/м2, або 1кгс/см2) графіт термодинамично стабільний. . При атмосферному тиску і температурі біля 3700°С графіт переганяється.
Алмаз
Алмаз - дуже тверда, кристалічна речовина. Кристали мають кубічні межацентрировані ґрати: а=3,560. При кімнатній температурі і нормальному тиску алмаз метастабільний. Помітне перетворення алмаза в графіт спостерігається при температурах вище за 1400°С у вакуумі або в інертній атмосфері.
Рідкий карбон може бути отриманий при тиску вище за 10,5 Мн/м2 (1051 кгс/см2) і температурах вище за 3700(З.
Для твердого вуглеводу (кокс, сажа, деревне вугілля) характерно також стан з неврегульованою структурою “аморфний" вуглевод, який не являє собою самостійної модифікації; в основі його будови лежить структура мелкокристаллического графіту.
Нагрівання деяких різновидів “аморфного" вуглеводу вище за 1500-1600(З без доступу повітря викликає їх перетворення в графіт. Фізичні властивості “аморфного" вуглеводу дуже сильно залежать від дисперсності часток і наявності домішок. Щільність, теплоємність, теплопровідність і електропровідність “аморфного" вуглеводу завжди вище, ніж графіту.
Карбін отриманий штучно. Він являє собою мелкокристаллический порошок чорного кольору (щільність 1,9 - 2 г/см3). Побудований з довгих ланцюжків атомів С, укладених паралельно один одному.
 Лонсдейліт знайдений в метеоритах і отриманий штучно; його структура і властивості остаточно не встановлені.
Хімічні властивості:
Хімічна активність різних алотропних видозмін вуглецю різна. Алмаз і графіт майже не вступають в хімічні реакції. Вони можуть реагувати лише з чистим киснем і тільки за дуже високої температури.
Аморфний вуглець, а також вугілля за звичайної температури досить інертні, але при сильному нагріванні їх активність різко зростає і вуглець безпосередньо сполучається з багатьма елементами. Так, при нагріванні на повітрі вугілля горить, утворюючи діоксид вуглецю
                C + O2 = CO2
При недостатньому доступі кисню повітря він частково згоряє до монооксиду вуглецю CO, в якому вуглець двовалентний:
               2C + O2 = 2CO
Коли через розжарене вугілля пропускати пари сірки, то утворюється сіковуглець:
                C + 2S = CS2
При високій температурі вугілля досить сильний відновник. Воно віднімає кисень від оксидів багатьох металів. Наприклад:
               2CuO + C = 2Cu + CO2↑
Через цю здатність, вугілля широко застосовують у металургії для добування металів із руд.
Ступені окислення +4, −4, рідко +2 (З, карбіди металів), +3 (C2N2, галогенциани); спорідненість до електрона 1,27 еВ; енергія іонізації  при послідовному переході від С0 до С4+ відповідно 11,2604, 24,383, 47,871 і 64,19 еВ.
                 Органічні сполуки
Завдяки здатності вуглецю утворювати полімерні ланцюжки , існує величезний клас з'єднань на основі вуглецю, яких значно більше, ніж неорганічних. Найбільші групи: вуглеводні, білки, жири  та ін.
Хімічні властивості:
Конфігурація зовнішньої оболонки атома карбону 2s22p2 . Для карбону характерне утворення чотирьох ковалентних зв'язків, зумовлене збудження зовнішньої електронної оболонки до стану 2sp3. Тому карбон здатний в рівній мірі як притягати, так і віддавати електрони.
У сполуках карбон проявляє ступені окислення -4; +2; +4. Атомний радіус 0,77Á, ковалентні радіуси 0,77Á,  0,67Á, 0,60Á відповідно в одинарному, подвійному і потрійному зв'язках; іонної радіус С4- 2,60А, С4+ 0,20А. При звичайних умовах карбон хімічно інертний, при високих температурах він сполучається з багатьма елементами, виявляючи сильні відновні властивості.
Всі форми карбону стійкі до лугів і кислот і повільно окислюються тільки дуже сильними окислювачами
“Аморфний" карбон реагує з фтором при кімнатній температурі, графіт і алмаз - при нагріванні.
При температурах вище за 1000°С карбон взаємодіє з багатьма металами, даючи  карбіди. Всі форми карбону при нагріванні відновлюють оксиди металів з утворенням вільних металів (Zn, Cd, Cu, Pb і інш.) або карбідів (CaC2, Mo2C, WC, TaC і інш.).  Карбон реагує при температурах вище за 600 - 800°С з водяною парою і оксидои карбону (IV) - вуглекислим газом
Всі форми карбону нерозчинні в звичайних неорганічних і органічних розчинниках, але розчиняються в деяких розплавлених металах (наприклад, Fe, Ni, Co).
Застосування:
 Деревне вугілля має здатність адсорбувати (поглинати) на своїй поверхні різні гази і деякі речовини з розчинів. Адсорбція відбувається поверхнею вугілля, тому воно здатне поглинати (адсорбувати) тим більшу кількість речовин, чим більша його сумарна поверхня, тобто чим більше воно подрібнене або пористе. Пористість, а разом з тим і адсорбційна здатність деревного вугілля різко збільшується при попередньому нагріванні в струмені водяної пари. При цьому пори вугілля очищаються від смолистих речовин і його внутрішня поверхня дуже збільшується. Таке вугілля називається активованим.
Активоване деревне вугілля широко використовують у цукровому виробництві для очистки цукрового сиропу від домішок, що надають йому жовтого забарвлення, в спиртовому виробництві для очистки винного спирту від сивушних олій, в деяких виробництвах для вловлювання парів цінних летких речовин — бензину, ефіру, сірковуглецю, бензолу тощо з наступним видаленням їх при нагріванні.
У першу світову війну активоване вугілля за пропозицією академіка М. Д. Зелінського було застосовано в протигазах для захисту органів дихання від отруйних газів, зокрема від хлору, який німці застосували в 1915 р. проти французьких військ. Активоване вугілля як адсорбент застосовується і в сучасних протигазах.
Графіт використовується в олівцевій промисловості. Також його використовують як мастило при особливо високих або низьких температурах.
Алмаз, завдяки винятковій твердості, незамінний абразивний матеріал. Алмазним напиленням володіють шліфувальні насадки бормашин. Крім цього, ограновані алмази — діаманти використовуються як дорогоцінне камення в ювелірних прикрасах. Завдяки рідкості, високим декоративним якостям і збігом історичних обставин, діамант незмінно є найдорожчим дорогоцінним каменем. Виключно висока теплопровідність алмазу (до 2000 Вт/м·К) робить його перспективним матеріалом для напівпровідникової техніки в якості підкладок для процесорів. Але відносно висока ціна (близько 50 доларів/грам) і складність обробки алмазу обмежують його застосування в цій галузі.
У фармакології та медицині широко використовуються різні сполуки вуглецю — похідні вугільної кислоти та карбонових кислот, різні гетероцикли, полімери та інші сполуки. Так, карболен (активоване вугілля), застосовується для абсорбції та виведення з організму різних токсинів; графіт (у вигляді мазей) — для лікування шкірних захворювань; радіоактивні ізотопи вуглецю — для наукових досліджень (радіовуглецевий аналіз).
Розповсюдження
Вуглець у природі зустрічається як у вільному стані (алмаз, графіт, карбін і лонсдейліт, фулерен, вуглецеві нанотрубки), так і у вигляді різноманітних сполук. Середній вміст вуглецю у земній корі 2,3×10−2 % (мас); основна маса вуглецю концентрується в осадових гірських породах. Вуглець накопичується у верхній частині земної кори, де його присутність пов'язана в основному з живою речовиною, кам'яним вугіллям, нафтою, антрацитом, а також з доломітами і вапняками. Відомо понад 100 мінералів вуглецю, серед яких найпоширеніші карбонати кальцію, магнію і заліза. Він входить до складу кам'яного вугілля, нафти і природного газу, а також різних мінералів: мармуру, крейди і вапняку —CaCO3 , доломіту — CaCO3·MgCO3 , магнезиту —  MgCO, малахіту —  CuCO3·Cu(OH)2 тощо.
Важливу роль вуглець відіграє в космосі; на Сонці вуглець посідає 4-е місце за поширеністю після водню, гелію та кисню, ядра вуглецю беруть участь у процесах нуклеосинтезу (вуглецево-азотний цикл, потрійна α-реакція).
Більшість сполук вуглецю, і насамперед вуглеводні, мають яскраво вираженим характером ковалентних сполук. Міцність простих, подвійних і потрійних зв'язків атомів С між собою, здатність утворювати стійкі ланцюги та цикли з атомів С обумовлюють існування величезного числа вуглецевмісних сполук, що вивчаються органічною хімією.
У природі зустрічається мінерал шунгіт, в якому міститься як твердий вуглець (≈ 25%), так і значні кількості оксиду кремнію (≈ 35%).


title: Презентація на тему «Пищевые добавки» (варіант 1)

text:
Пищевые добавки
Выполнила:
Шевченко Анжела
11-Б
Пищевые добавки — вещества, которые в технологических целях добавляются в пищевые продукты в процессе производства, упаковки, транспортировки или хранения продуктов.
Это делается для придания продуктам желаемых свойств, например:
— определённого аромата — ароматизаторы;— цвета — красители;— длительности хранения (консерванты) и т.п.

Основные цели введения пищевых добавок предусматривают:

1. Совершенствование технологии подготовки и переработки пищевого сырья, изготовления, фасовки, транспортировки и хранения продуктов питания.

2. Сохранение природных качеств пищевого продукта.

3. Улучшение органолептических свойств или структуры пищевых продуктов и увеличение их стабильности при хранении.
Существует различие между пищевыми добавками и вспомогательными материалами, употребляемыми в ходе технологического потока. Вспомогательные материалы — любые вещества или материалы, которые, не являясь пищевыми ингредиентами, преднамеренно используются при переработке сырья и получения продукции с целью улучшения технологии; в готовых пищевых продуктах вспомогательные материалы должны полностью отсутствовать но могут также определяться в виде не удаляемых остатков.
Обычно пищевые добавки разделяют на несколько групп:

— вещества,улучшающие внешний вид пищевых продуктов (красители, стабилизаторы окраски, отбеливатели);
— вещества, регулирующие вкус продукта (ароматизаторы, вкусовые добавки, подслащивающие вещества, кислоты и регуляторы кислотности);
 — вещества, регулирующие консистенцию и формирующие текстуру (загустители, гелеобразователи, стабилизаторы, эмульгаторы и др.);
 — вещества, повышающие сохранность продуктов питания и увеличивающие сроки хранения (консерванты, антиоксиданты и др.).
В СМИ периодически появляются сообщения, что, к примеру: «добавка Е***— вызывает раковые опухоли», аллергию или расстройство желудка и другие неприятные последствия. Однако нужно понимать, что влияние любого химического вещества на организм человека зависит как от индивидуальных особенностей организма, так и от количества вещества. Для каждой добавки, как правило, определяется допустимая суточная доза потребления ,превышение которой влечёт негативные последствия.

Часть добавок, ранее считавшихся безвредными (например, формальдегид E240 в шоколадных батончиках или E121 в газированной воде), позднее были признаны слишком опасными и запрещены; кроме того, добавки, безвредные для одного человека, могут оказать сильное вредное воздействие на другого.
Некоторые производители в маркетинговых целях не указывают ингредиенты с буквенным кодом E. Они заменяют их на название добавки, например, «глутамат натрия». Ряд производителей использует полную запись — и химическое наименование, и код Е.

Обозначаются пищевые добавки таким образом:

Красители пищевые (Е-100 - Е-199),

Стабилизаторы, а также эмульгаторы (Е-400 - Е-599),

Антифламинги (имеются в виду так называемые пеногасители, Е-900 - Е-999),

Консерванты (наиболее опасные для человека вещества) - Е-200 - Е-299,

Усилители вкуса изделия и его аромата (Е-600 - Е-699) ,

Антиоксиданты, предназначенные для определенных видов пищевой продукции (Е-300 - Е-399).

О вреде пищевых добавок различных групп

Наиболее вредными можно считать консерванты и антиокислители. Консерванты нарушают биохимические реакции, как следствие в среде, в которой присутствует такой препарат жизнь становиться невозможна и бактерии погибают, что дольше сохраняет продукт от порчи. Человек, состоит из огромного числа самых различных клеток и обладает большой массой (по сравнению с одноклеточным организмом), по этому в отличие от одноклеточных организмов не погибает от употребления консерванта (в некоторых случаях, ещё и потому, что соляная кислота, содержащаяся в желудке разрушает консервант), однако, если в человеческий организм попадёт большая доза консервантов, то последствия могут быть очень печальными. Консерванты и стабилизаторы действуют сродни антибиотикам. Много вредных добавок среди красителей, потому как сами красители по большей части являются 100% синтетическими веществами. В частности, запрещены: Е121 и Е123. Стабилизаторы по большей части являются веществами растительного или животного происхождения, например: Е406 - Агар-агар (продукт, получаемый из морских водорослей и схожий по действию с желатином). Но всё же большая часть стабилизаторов это вещества хоть и имеющие природную основу, но химически "доработанные". Эмульгаторы чаще представлены минеральными веществами, например: Е500 - сода (гидрокарбонат натрия); Е507 - соляная кислота; Е513 - серная кислота. Минеральные вещества - естественные продукты, следовательно, они привычны нашему организму, а в большинстве случаев организм даже нуждается в них (минералы) и содержит их в своём составе .Не стоит думать, что все эмульгаторы безвредны. В природе существует множество естественных, минеральных веществ, которые являются ядами или просто токсичны.
Влияние пищевых добавок на человека
Пищевые  добавки в нашей жизни
И все-таки многие пищевые добавки на самом деле абсолютно безобидны. Так добавка Е 330 — это всего лишь обыкновенная лимонная кислота; Е 162 – концентрированный свекольный сок, который используется для подкрашивания продуктов питания; Е 296 – яблочная кислота; Е 300 — аскорбиновая кислота (витамин С); Е 307 – витамин Е, котрый добавляют в масло, чтобы оно не прогоркло. Все пищевые добавки безвредны для организма, естественно, в меру.

А вот бензоат натрия (Е 211), используемый в качестве консерванта, действительно опасен при постоянном употреблении: он может спровоцировать нарушение обмена веществ и даже рак. Бензоат натрия добавляют в газировку, кетчуп, чипсы, мясные и другие консервы.


title: Презентація на тему «Колообіг кальцію у природі»

text:
Колообіг кальцію у природі
Підготовила Йойна Юлія
Кальцій
Кальцій - елемент головної підгрупи  другої групи, четвертого періоду періодичної системи хімічних елементів Д. І. Менделєєва з атомним номером 20. Позначається символом Ca ( Calcium). речовина кальцій  - м'який, хімічно активний лужноземельний метал срібляст - білого кольору.
Багато  порід містять кальцій, який у розчиненому вигляді надходить до рослин за допомогою коріння. Тварини його одержують під час водопою чи їди, згодом кальцій повертається до ґрунту при розкладі мертвих організмів. Кальцій входить до складу скелетів і раковин у вигляді карбонату кальцію
Після смерті тварин раковини (панцирі) нагромаджуються на дні ставків, озер і морів і врешті-решт перетворюються на материнську породу. Далі поверхневі та ґрунтові води розчиняють сполуки кальцію в материнській породі, і цикл повторюється. Вивільнення кальцію із материнської породи тісно пов'язане із вивільненням вуглецю, оскільки кальцій звичайно трапляється у вигляді карбонату кальцію
    на континенті руйнуються розчинні солі кальцію ріками зносяться в море. Щорічно в морі скидається з континенту близько 5*108м кальціюПісля загибелі організмів їхні кістяки з вуглекислого кальцію утворять опади на дні морів. Згодом відбувається їх метаморфизация, у результаті чого формується порода - вапняк.
Частина речовини в повторюваних процесах перетворення розсіюється, а інша частина, що вертається до колишнього стану, має вже нові ознаки

Дякую за увагу


title: Презентація на тему «Поліпропілен» (варіант 2)

text:
ПОЛІПРОПІЛЕН    ( РР) СИНТЕТИЧНИЙ ПОЛІМЕР, ПРОДУКТ ПОЛІМЕРИЗАЦІЇ ПРОПІЛЕНУ, [—СН2—СН(СН3)—]N.

nCH2=CH(CH3) → [-CH2-CH(CH3)-]n
ФІЗИЧНІ  ВЛАСТИВОСТІ ПОЛІПРОПІЛЕНУ      (ТЕРМОПЛАСТИЧНИЙ Безбарвна речовина; густина (при температурі 20 °С) 920—930 кг/м3, tпл 172 °С.висока ударна  міцність , стійкий  до багаторазових згинань, зносостійкий, низька паро- й газопроникність, висока діелектричність. Поліпропілен не розчиняється в органічних розчинниках, стійкий до дії киплячої води і лугів; руйнується під дією  нітратної  та сульфатної  кислот, хромової суміші; відзначається низькою термо- і світлостійкістю.

1. Отримання

 Поліпропілен одержують полімеризацією пропілену в присутності металокомплексних каталізаторів, наприклад, каталізаторів Циглера-Натта (наприклад, суміш TiCl 4 і Al R 3):

n CH 2 = CH (CH 3) → [-CH 2-CH (CH 3) -] n

 Міжнародне позначення - PP.

 Параметри, необхідні для отримання поліпропілену близькі до тих, при яких отримують поліетилен низького тиску. При цьому, залежно від конкретного каталізатора, може виходити будь-який тип полімеру або їх суміші.

 Поліпропілен випускається у вигляді порошку білого кольору або гранул з насипною щільністю 0,4-0,5 г / см . Поліпропілен випускається стабілізованою, пофарбованим і незабарвленим.

Поліпропілен хімічно стійкий матеріал. Помітний вплив на нього чинять тільки сильні окислювачі - хлорсульфонова кислота, що димить азотна кислота, галогени, олеум. Концентрована 58%-ная сірчана кислота і 30%-ная перекис водню при кімнатній температурі діють незначно. Тривалий контакт з цими реагентами при 60 ° C і вище призводить до деструкції поліпропілену.

У органічних розчинниках поліпропілен при кімнатній температурі незначно набухає. Вище 100 ° C він розчиняється в ароматичних вуглеводнях, таких, як бензол, толуол.
Хімічні властивості
ЗАСТОСУВАННЯ  ПОЛІПРОПІЛЕНУ
Поліпропілен
Труби з поліпропілену
ЗАСТОСУВАННЯ  ПОЛІПРОПІЛЕНУ
Пакети з поліпропілена
Поліпропіленові басейни
ЗАСТОСУВАННЯ  ПОЛІПРОПІЛЕНУ
Поліпропіленові нитки
Скотч
ЗАСТОСУВАННЯ  ПОЛІПРОПІЛЕНУ
Пропіленові мішки
Дюбеля
ЗАСТОСУВАННЯ  ПОЛІПРОПІЛЕНУ
Термобілизна
Бутилочки для новонароджених
ЗАСТОСУВАННЯ  ПОЛІПРОПІЛЕНУ
Рукавиці
Папки


title: Презентація на тему «Химическое загрязнение среды промышленностью»

text:
33, 273
0,170
5,500
0,460
26, 563


Презентація на тему «Фізичні властивості металів»


Презентація на тему «Загальна характеристика неметалічних елементів» (варіант 2)


title: Презентація на тему «Синтетичні лікарські засоби» (варіант 1)

text:
СИНТЕТИЧНІ ЛІКАРСЬКІ ЗАСОБИ
ЛІКАРСЬКІ ЗАСОБИ
    Лікарські засоби -речовини або їх суміші природного, синтетичного чи біотехнологічного походження, що застосовуються для  профілактики, діагностики та лікування захворювань людей або зміни стану і функцій організму.
Класифікація лікарських засобів

Лікарські засоби класифікують по фармакологічній дії, по способу застосування, по токсичності, по фізико-хімічним властивостям, по агрегатному стану, по терміну зберігання та ін.За походженням їх поділяють на:
 - рослинні,
- тваринні,
   - синтетичні
Ацетилсаліцилова кислота(аспірин)

Ацетилсаліцилова кислота(аспірин) – безбарвні голчаті кристали моноклінної структури. У чистому вигляді не має запаху, а у вологому середовищі(наприклад, при контакті з повітрям), набуває запаху оцтової кислоти
Вживається як протизапальний, знеболюючий, жарознижуючий засіб.

Історія відкриття

Ацетілсаліцилова кислота вперше була синтезована Шарлем Фредеріком Жераром у 1853 році
Історія виникнення препарату
У співробітника фірми «Байєр» на ім'я Фелікс Гофман, батько страждав артритом (запалення суглобів), але мав непереносимість саліцилатів натрію через хронічне подразнення шлунку . Гофман розшукував в хімічній літературі відомості про похідні саліцилату натрію з меншою кислотністю і наткнувся на дані про ацетилсаліцилову кислоту.
Ацетилсаліцилова кислота виявилася приємнішою на смак і, як підкреслював Гофман, більш ефективно допомагала його батькові.
У 1899 р. на фірмі «Байєр» почалося виробництво препарату під назвою «аспірин» як анальгетичного, жарознижуючого і протизапального засоба. У той час препарат випускався у вигляді порошку, розфасованого в скляні пляшечки.

Ацетилсаліцилову кислоту синтезують при нагріванні саліцилової кислоти з оцтовим ангідридом, обережно додаючи концентровану сульфатну кислоту.
Синтез
Рослинні аналоги
- Верба  природний аспірин (містить саліцилову кислоту)

- Листя мирту
ДЯКУЮ ЗА УВАГУ!


title: Презентація на тему «Пластмаси» (варіант 4)

text:
Пластмаси
Юрків Ольга
       11-В
Зміст
Вступ
Властивості і виробництво пластмас
Застосування пластмас
Пластмаси у будівництві
Пластмаси в спорті
Висновок
Список використаної літератури

Вступ

    Слово "пластичність" походить від грецького слова plastikos, що означає "придатний для ліплення, податливий". Багато століть єдиним пластичним, широко застосовуваним для ліплення матеріалів була глина. Однак  тепер, коли говорять про пластичні масах (пластмасах), мають на увазі тільки матеріали, створені на основі полімерів.
    В даний час в нашому розпорядженні є широка палітра дуже різних синтетичних речовин.  Почалася "ера" штучних органічних матеріалів, які стали називати пластмасами, власне, тільки в другій половині нашого століття. У 1900 році світове виробництво пластмас склало всього близько 20 тис. тонн.
    Якщо в XIX столітті пластмаси замінювали лише дорогі та рідкісні матеріали - слонову кістку, бурштин, перламутр, то на початку нашого століття їх почали використовувати замість дерева, металу, порцеляни.
Властивості і виробництво пластмас

Пластмаси представляють собою матеріали на основі природних або синтетичних полімерів, здатні набувати задану форму при нагріванні і під тиском і зберігати її після охолодження.
Органічні штучні речовини - полімери - побудовані, як відомо, з макромолекул численних малих основних молекул (мономерів). Процес їх утворення залежить від різних чинників - звідси широкі можливості варіювання і комбінування, а отже і невичерпні можливості одержання продуктів з найрізноманітнішими властивостями. Основні процеси утворення макромолекул - це полімеризація, ступінчаста.
Полімеризація
Полімеризація - це хімічна реакція утворення високомолекулярних продуктів внаслідок зчеплення простих ненасичених органічних мономерів, що протікає без відщеплення яких або частин молекул.
Поліприєднання - це об'єднання різних основних молекул в високомолекулярні продукти без відщеплення третій речовини.
Поліконденсація - реакція утворення високомолекулярної речовини з мономерів різного виду, що супроводжується відщепленням низькомолекулярного продукту (часто молекул води).
Фізичні і хімічні властивості полімерів обумовлені як особливостями хімічного складу і молекулярної будови цих речовин, так і їх "надмолекулярної" структурою. Так хімічна стійкість поліетилену (стійкість до дії агресивних середовищ) визначається хімічною формулою мономеру (-CH 2-CH 2 -), не містить після полімеризації подвійних зв'язків, а фізичні властивості, наприклад еластичність і непроникність, - його надмолекулярної структурою.
Ланцюгові нерозгалужені
-C-C-C-C-
C C
Ланцюгові розгалужені
-C-C-C-C-
Циклічні
C
C C
C C
C
Прес-форма для гарячого пресування пластмаси

Опис форми
При гарячому пресуванні суміш полімеру з добавками засипають у гарячу прес-форму. Прес-форма складається з нерухомої підставки, форма якої відповідає формі пресованих виробів та рухомого поршня - пуансона. Після завантаження суміші прес-форму закривають і тиснуть на суміш пуансоном, який поступово входить в підставку. Завдяки нагріванню суміш стає пластичної і під дією тиску заповнює всі канали в прес-формі. Якщо формується реактопласти, то нагріта маса через деякий час твердне, і готовий виріб виймають з прес-форми. Якщо ж формується термопласт, то прес-форму треба охолоджувати, інакше виріб розтечеться і втратить потрібні обриси. Це уповільнює і здорожує процес формування. Тому термопласти переробляють литтям під тиском. Тут пластмаса розм'якшується при нагріванні в окремій камері, а потім вже за допомогою насоса під тиском подається в холодну прес-форму. Пластмаса заповнює її і, охолодити, швидко твердне. Гаряче пресування і лиття під тиском дозволяють виготовляти деталі різної форми.
Застосування пластмас
   Близько двох третин усього світового виробництва пластмас складають масові продукти: поліетилен, полівінілхлорид і полістирол. Основні області їхнього застосування - це будівництво, упаковка, машинобудування, електротехніка, транспорт. Причиною їх широкого розповсюдження служать головним чином відносно низька ціна і легкість переробки і лише в другу чергу властивості, які багато в чому поступаються властивостям більш дорогих спеціальних речовин. У решти третини переважають поліефірні смоли, поліуретани, полівінілацетат, амінопласти, Фенопласти, поліакрилату і поліметакрилат.
Вироблення пластмаси для автомобілів
 Пластмаси в будівництві
Все більшого значення набувають пластмаси в будівництві трубопроводів, оскільки в цьому випадку не виникає проблем корозії. Посилені скловолокном трубопроводи придатні для доставки газів під тиском 15 бар і для транспортування хімічних речовин, здатних викликати корозію. Для цих цілей застосовують полівінілхлорид, поліефіри, полібутилен, поліетилен і поліпропілен.
Як ущільнювачі швів між бетонними деталями в будівництві можна використовувати поліуретани, силікони, акрилати, комбінації епоксидних сполук (їх часто називають епоксидними смолами, хоча термін "смоли" трохи застарів), все більшого значення набувають для цих цілей термопласти. Ними можна не тільки ущільнювати шви на фасадах будівель із сталі і легких металів, а й "склеювати" мости, а також скріплювати частини споруд, повністю знаходяться під водою (наприклад, у плавальних басейнах). Хороші перспективи для використання в цій області мають епоксидні смоли. Вони характеризуються наявністю так званих епоксігрупп і гідроксильних груп. Присутність цих груп надає епоксидним сполукам цінні для використання в будівництві властивості. Епоксидні смоли міцно зчіплюються з поверхнею бетону і стійкі до атмосферних впливів. Їх можна наносити на вологі поверхні бетону, так як епоксидні сполуки завдяки наявності гідроксильних груп менш гідрофобні, ніж багато інших полімерні матеріали. Крім того, епоксігруппи здатні взаємодіяти з іонами кальцію, що збільшує зчеплення полімеру з поверхнею бетону.
Пластмаси в спорті
Пластмаси широко використовуються в спортивній індустрії, наприклад їх застосовують у такому виді спорту, як стрибки з жердиною: з пластмас виготовляють самі держаки, а також мати, які оберігають спортсменів від травм при падінні.
Пластмаси сказали своє слово і у виробництві лиж. Спочатку лижі робили з ясеневих і букових дощок, а також з деревини гікорі (рід дерев родини горіхових). У 50-ті роки почали застосовувати синтетичні матеріали для ковзних поверхонь лиж.
Пластмаси використовуються для оформлення спортивних майданчиків та стадіонів. Існують матеріали - замінники трави, що пройшли випробування на тенісних кортах і величезних стадіонах. Синтетичні "трави" водонепроникні, стійкі до спеки і до холоду, не толочаться і не гниють.
Пластичні маси широко застосовуються для виготовлення бігових доріжок. Застосування штучних матеріалів для бігових доріжок отримало офіційне схвалення Всесвітньої федерації легкої атлетики в 1967 році, коли такі доріжки вперше були введені на Панамериканських іграх у Вінніпезі.

Висновок

В даний час пластмаси отримали найширшої поширення. Причиною такого поширення є їхня низька ціна і легкість переробки, а також властивості, які в деяких випадках унікальні. Пластмаси застосовують в електротехніці, авіабудуванні, ракетної і космічної техніки, машинобудуванні, виробництві меблів, легкої та харчової промисловості, в медицині і будівництві, - загалом, пластмаси використовуються практично у всіх галузях народного господарства. Мабуть, єдина область, де використання пластмас поки обмежений - це техніка високих температур. Але незабаром вони проникнуть і сюди: вже одержані пластмаси, що витримують температури 2000-2500 ° C. Розвиток хімічних технологій, що допомагають створювати речовини із заданими властивостями, дозволяє сказати, що пластмаси один з найважливіших матеріалів майбутнього.
Використана література
http://dic.academic.ru/dic.nsf/enc_colier/3272/%D0%9F%D0%9B%D0%90%D0%A1%D0%A2%D0%9C%D0%90%D0%A1%D0%A1%D0%AB
http://ua-referat.com


title: Презентація на тему «Растояния до звезд»

text:
L/800=3600/7,20
L/800=3600/7,20
}
=
}
=


title: Презентація на тему «Вода» (варіант 6)

text:
Вода: смерть чи життя?Вивчення якості води у водоймах  і водоспадах.
Зміст
Актуальність теми
Вода - джерело життя
Контроль якості води
Гідрологія
Очищення природної води
Артезіанська вода
Водоспад
Шкідливість та небезпека води
Висновок
Актуальність теми
У Всесвіті немає іншої речовини, яка б могла замінити воду.
Без води не може існувати жодна жива істота, не обходиться жодна галузь промисловості. Взагалі без води не існує життя, тому потрібно робити все можливе для того, щоб вода не забруднювалася і несла людству тільки користь.
Якщо правильно пити якісну воду, можна завжди бути здоровим і відчувати себе чудово.
Дійсно, вода знімає напругу, втому і піднімає настрій. Кожен знає, як прохолодна джерельна вода додає енергії і сил.
Вода – джерело життя
Контроль якості води – важлива вимога сьогодення

Вода, що використовується населенням для пиття і господарсько-побутових цілей, повинна відповідати певним санітарним нормам.

Згідно з вимогами доброякісна питна вода повинна:

1. Бути безпечною в епідемічному відношенні. Вода не повинна містити мікробів, вірусів та інших біологічних включень, небезпечних для здоров'я споживачів.

2. Бути нешкідливою за хімічним складом (хімічні речовини не повинні завдавати шкоди споживачеві)

3. Мати добрі органолептичні властивості (бути прозорою, без кольору, не мати присмаку або запаху).

4. Бути безпечною в радіаційному відношенні.

     Гідрологія
Гідрологія — наука, що вивчає природні води, їх взаємодію з атмосферою і літосферою, а також явища і процеси, які в них протікають (випаровування, замерзання тощо) .
Предметом вивчення гідрології є всі види вод гідросфери в океанах, морях, річках, озерах, водосховищах, болотах, грунтових і підземних вод.
Природна вода ніколи не буває цілковито чистою. У ній завжди містяться розчинені речовини, а інколи й нерозчинні домішки. Найчистішою є дощова і снігова вода. Але й дощова вода містить розчинені мінеральні речовини, які перебувають в повітрі у вигляді пилу і вимиваються дощем.

Очищення природної води
Оскільки природна вода не буває цілком чистою, то у більшості випадків для безпосереднього вжитку вона непридатна. Тому її попередньо піддають очищенню як від механічних домішок, так і деяких розчинених солей, а інколи і від усіх сторонніх речовин. Характер очищення води залежить від того, для якої мети її вживають.
Найкращою для пиття вважається джерельна і артезіанська вода. Річкову воду теж вживають для пиття після її очистки.
Водоспад — падіння водного потоку річки з уступу.
Більшість водоспадів формуються в гірських ландшафтах у результаті багаторічного впливу води на геологічну структуру. Водоспад також може бути результатом відносно раптових геологічних процесів
Шкідливість та небезпека води
Шкідливою дією вод є:
- наслідки повені, що призвели до затоплення і підтоплення земель та населених пунктів;
- руйнування берегів, захисних дамб та інших споруд;
- заболочення, підтоплення і засолення земель;
- забруднення (засолення) земель в районах видобування корисних копалин;
- ерозія ґрунтів, утворення ярів, зсувів.

Дослідження
Ми вирішили дослідити якість водопровідної води в м. Прилуки. Якщо подивитися на стакан із проточною водою, то звичайно ми не побачимо домішок , які б могли загрожувати життю чи здоров’ю людини. Відомо, що чим нижче розташоване місто за течією річки, тим брудніше вода в трубопроводах. Якщо запитати представників контрольно - випробувальних центрів, вони скажуть, що в місті водопровідна вода відповідає всім санітарним вимогам. Припустимо, це дійсно так, - але тепер виникає питання, чи відповідають цим вимогам самі водопроводи. Як правило, вони сильно зношені, а вода , яка за ним проходить , насичується шкідливими домішками.
Висновок
Отже, вода – це джерело життя. Без води не може існувати жодна жива істота. Але на жаль вода може бути шкідливою та небезпечною.


Презентація на тему «Нафта, вугілля, природний газ як вуглеводнева сировина» (варіант 1)


Презентація на тему «Застосування нафти»


Презентація на тему «Д.І. Менделєєв»


Презентація на тему «Йод» (варіант 1)


title: Презентація на тему «Вищі карбонові кислоти» (варіант 1)

text:
ВИЩІ КАРБОНОВІ КИСЛОТИ.МИЛА,
СИНТЕТИЧНІ
МИЮЧІ ЗАСОБИ

ВИЩІ КАРБОНОВІ КИСЛОТИ
Фізичні
 властивості
Тверді речовини
Білого кольору
Нерозчинні у воді

C15H31COOH пальмінова
C17H35COOH стеаринова

насичені
ненасичені

C17H33COOH олеїнова

Хімічні властивості

тверді
мила
рідкі
C15H31COONa C17H35COONa

C15H31COOK
C17H35COOK


Презентація на тему «Аморфні тіла»


Презентація на тему «Вода» (варіант 3)


title: Презентація на тему «Одноатомні спирти»

text:
CH3OH
C2H5OH
C4H9OH
C5H11OH


Презентація на тему «Хімічні властивості кисню»


Презентація на тему «Будівельні матеріали» (варіант 4)


title: Презентація на тему «Вуглеводи як компоненти їжі, їх роль у житті людини» (варіант 12)

text:
CnH2n
CnH2n-2
sp2
sp
1s + 2p = 3sp2
1s + 1p = 2sp
 H2
 t, kat

+ H2
  t, kat
 H2
 t, kat

+ H2
  t, kat
 +2Na
C
C
C
C
C
C
H
H
H
H
H
H
-120
+  H2
+  2H2
-240
-208
+ 3H2
+  H2
-120
+ 3H2
-360


Презентація на тему «Місце хімії серед наук про природу» (варіант 3)


title: Презентація на тему «Природний газ» (варіант 9)

text:
Природний газ
Підготували:
 Ржепецька  Олена
Федорчук Максим
Вчитель: Захарчук  Л.П
Приро́дний газ-суміш газів, що утворилася в надрах землі при анаеробному розкладанні органічних речовин. Як правило, це суміш газоподібних вуглеводнів (метану, етану, пропану, бутану тощо), що утворюється в земній корі та широко використовується як високоекономічне паливо на електростанціях, у чорній та кольоровій металургії, цементній та скляній промисловості, у процесі виробництва будматеріалів та для комунально-побутових потреб, а також як сировина для отримання багатьох органічних сполук.
Природний газ є корисною копалиною. Часто є побічним газом при видобутку нафти. Природний газ у пластових умовах (умовах залягання в земних надрах) знаходиться в газоподібному стані у вигляді окремих скупчень (газові поклади) або у вигляді газової шапки нафтогазових родовищ — це вільний газ, або в розчиненому стані в нафті або воді (у пластових умовах), а в стандартних умовах — тільки в газоподібному стані. Також природний газ може знаходитися у вигляді газогідратів.

Хімічний склад
Основну частину природного газу складає метан (CH4) — до 98%. До складу природного газу можуть також входити більш важкі вуглеводні:
етан (C2H6),
пропан (C3H8),
бутан (сполука) (C4H10)
— гомологи метану, а також інші невуглеводні речовини:
водень (H2),
сірководень(H2S),
диоксид вуглецю (CO2),
азот (N2),
гелій (Не2).

Властивості природного газу
Фізико-хімічні властивості, параметри які характеризують газ  за умов пластових тисків і температури:
густина,
в'язкість,
вологовміст,
розчинність,
зворотна конденсація,
критична температура і тиск,
об'ємний коефіцієнт,
коефіцієнт стисливості та ін.
Орієнтовні фізичні характеристики:
Густина: ρ = 0,7 кг/м³ (сухий газоподібний) або 400 кг/м³ рідкий
Температура займання: t = 650 °C
Теплота згоряння: 16 — 34 МДж/м³ (для газоподібного)
Октанове число при використанні на двигунах згоряння: 120 — 130

Отруйні властивості природного газу
Природний газ створює удушаючу дію на організм людини. В атмосферному повітрі населених пунктів, у повітрі робочої зони і у воді водоймищ санітарно-побутового водокористування встановлюються гранично допустимі концентрації шкідливих речовин, які затверджуються Міністерством охорони здоров'я України.
Із газових компонентів природних і нафтових газів особливо токсичним є сірководень, його запах відчувається при вмісті в повітрі 0,0014-0,0023 мг/л. Сірководень — отрута, що викликає параліч органів дихання й серця. Концентрація сірководню 0,06 мг/л викликає головний біль. При концентраціях 1 мг/л і вище настають гостре отруєння і смерть.

Поширення
21,4% світових запасів природного газу належать Росії. На другому місці — Іран (15,9% світових запасів).
З 2001 року діє Форум країн-експортерів газу (GECF), до складу якого входять: Алжир, Болівія, Бруней, Венесуела, Єгипет, Індонезія, Іран, Катар, Лівія,Малайзія, Нігерія, Об'єднані Арабські Емірати, Оман, Росія, Тринідад і Тобаго. GECF називають «газовим ОПЕК».
Також великі запаси газу мають Норвегія, США, Канада.
Україна видобуває за рік понад 19 млрд м³ газу
Станом на листопад 2004 р. Україна мала 561 млрд м³ розвіданих запасів природного газу (33-є місце у світі)
Нерозвідані запаси газу в Україні 2006 року оцінювали в 4,5 трильйони м³.
Перспективними родовищами природного газу можуть стати шельфи Чорного і Азовського морів.
Розвідкою і видобутком природного газу в Україні займається переважно компанія «Укргазвидобування» (дочірня компанія Національної акціонерної компанії«Нафтогаз України»; проводить понад 80% робіт з пошуково-розвідувального буріння, близько 60% всіх обсягів сейсморозвідки, забезпечує 86% приросту розвіданих запасів газу).
Розвідкою і видобутком природного газу на шельфі Чорного і Азовського морів займається державна компанія «Чорноморнафтогаз».

Видобуток природного газу
Природний газ знаходиться в землі на глибині від 1000 метрів до декількох кілометрів. Над глибокою шпарою недалеко від міста Новий Уренгой  отриманий приплив газу з глибини більш 6000 метрів. У надрах газ знаходиться в мікроскопічних порожнечах, названих порами. Пори з'єднані між собою мікроскопічними каналами — тріщинами, по цих каналах газ надходить з пір з високим тиском у пори з нижчим тиском доти, поки не виявиться в шпарі. Газ добувають з надр землі за допомогою свердловин. Шпари намагаються розмістити рівномірно по всій території родовища. Це робиться для рівномірного падіння пластового тиску в покладі. Інакше можливі переструми газу між областями родовища, а так само передчасне обводнювання покладу .
Газ виходить з надр внаслідок того, що в шарі перебуває під тиском, що значно перевищує атмосферний. Таким чином, рушійною силою є різниця тисків у шарі і системі збору.

Застосування
Природний газ широко використовується в хімічній промисловості як вихідна сировина . Також використовується як пальне, для опалення житлових будинків, паливо для машин, електростанцій і ін. Сьогодні із понад 50 млн тонн водню, що виробляється у світі, половина отримується шляхом конверсії водяної пари із природним газом. Використання водню, як палива, є основою водневої енергетики.
КОЕФІЦІЄНТ НЕРІВНОМІРНОСТІ СПОЖИВАННЯ ГАЗУ — відношення середньої фактичної витрати газу за певний період (сезон, добу, годину) до середньої витрати за більший відповідний період (відповідно рік, місяць, доба).
Україна відноситься до енергодефіцитних країн, яка задовільняє свої потреби в енергетичних ресурсах за рахунок власного виробництва менше ніж на 50 % (у тому числі по споживанню імпортованого природного газу на душу населення займає перше місце в світі).

Вибухова  сила природного  газу
Вибух газу в житловому будинку Дніпропетровська 2007
Вибух газу, який стався 13 жовтня 2007 року в Дніпропетровську в 10-поверховому будинку за адресою: вул. Мандриківська, 127 і є однією з наймасштабніших українських трагедій 2007 року.
Вибух стався у третьому під'їзді будинку і пролунав 13 жовтня 2007 року близько 10:30. Він був таким масштабним, що ледве не зруйнував сусідні будівлі. Під'їзд був зруйнований повністю, ще три інших під'їзда теж зазнали пошкоджень. Усього 23 особи загинули, ще 20 були поранені.


title: Презентація на тему «Аммиак»

text:
Аммиак NH3
Аммиа́к — NH3, нитрид водорода, при нормальных условиях — бесцветный газ с резким характерным запахом (запах нашатырного спирта)
Аммиак почти вдвое легче воздуха, ПДКр.з. 20 мг/м3 — IV класс опасности (малоопасные вещества) по ГОСТ 12.1.007. Растворимость NH3 в воде чрезвычайно велика — около 1200 объёмов (при 0 °C) или 700 объёмов (при 20 °C) в объёме воды. В холодильной технике носит название R717, где R — Refrigerant (хладагент), 7 — тип хладагента (неорганическое соединение), 17 — молекулярная масса.

Молекула аммиака имеет форму тригональной пирамиды с атомом азота в вершине. Три неспаренных p-электрона атома азота участвуют в образовании полярных ковалентных связей с 1s-электронами трёх атомов водорода (связи N−H), четвёртая пара внешних электронов является неподелённой, она может образовать донорно-акцепторную связь с ионом водорода, образуя ион аммония NH4+. Благодаря тому, что не связывающее двухэлектронное облако строго ориентировано в пространстве, молекула аммиака обладает высокой полярностью, что приводит к его хорошей растворимости в воде.

Состояние (ст. усл.)	газ
Отн. молек. масса	17.0306 а. е. м.
Молярная масса	17.0306 г/моль
Плотность	0.0007723 (н.у.)
Физические свойства

Аммиак относится к числу важнейших продуктов химической промышленности, ежегодное его мировое производство достигает 150 млн тонн. В основном используется для производства азотных удобрений (нитрат и сульфат аммония, мочевина), взрывчатых веществ и полимеров, азотной кислоты, соды (по аммиачному методу) и других продуктов химической промышленности. Жидкий аммиак используют в качестве растворителя.
В холодильной технике используется в качестве холодильного агента (R717)
В медицине 10 % раствор аммиака, чаще называемый нашатырным спиртом, применяется при обморочных состояниях (для возбуждения дыхания), для стимуляции рвоты, а также наружно — невралгии, миозиты, укусах насекомых, для обработки рук хирурга. При неправильном применении может вызвать ожоги пищевода и желудка (в случае приёма неразведённого раствора), рефлекторную остановку дыхания (при вдыхании в высокой концентрации).
Применяют местно, ингаляционно и внутрь. Для возбуждения дыхания и выведения больного из обморочного состояния осторожно подносят небольшой кусок марли или ваты, смоченный нашатырным спиртом, к носу больного (на 0,5-1 с). Внутрь (только в разведении) для индукции рвоты; также, в составе нашатырно-анисовых капель - в качестве муколитического (отхаркивающего) средства. При укусах насекомых — в виде примочек; при невралгиях и миозитах — растирания аммиачным линиментом. В хирургической практике разводят в тёплой кипяченой воде и моют руки.
Поскольку аммиак является слабым основанием, при взаимодействии с кислотами он их нейтрализует.
Физиологическое действие нашатырного спирта обусловлено резким запахом аммиака, который раздражает специфические рецепторы слизистой оболочки носа и способствует возбуждению дыхательного и сосудодвигательного центров мозга, вызывая учащение дыхания и повышение артериального давления.
Противоморозная добавка для сухих строительных растворов, относящаяся к ускорителям. Рекомендуемая дозировка — 2…8 % массы компонентов сухой смеси в зависимости от температуры применения. Аммиачная вода — продукт (NH3*H2O), представляющий собой газообразный аммиак NН3, растворенный в воде.
Применение

При укусах насекомых аммиак применяют наружно в виде примочек. 10 % водный раствор аммиака известен как нашатырный спирт.
Возможны побочные действия: при продолжительной экспозиции (ингаляционное применение) аммиак может вызвать рефлекторную остановку дыхания.
Местное применение противопоказано при дерматитах, экземах, других кожных заболеваниях, а также при открытых травматических повреждениях кожных покровов.
При случайном поражении слизистой оболочки глаза промыть водой (по 15 мин через каждые 10 мин) или 5 % раствором борной кислоты. Масла и мази не применяют. При поражении носа и глотки — 0,5 % раствор лимонной кислоты или натуральные соки. В случае приема внутрь пить воду, фруктовый сок, молоко, лучше — 0,5 % раствор лимонной кислоты или 1 % раствор уксусной кислоты до полной нейтрализации содержимого желудка.
Взаимодействие с другими лекарственными средствами неизвестно.
Аммиак в медицине

Пары нашатырного спирта способны изменять окраску цветов. Например, голубые и синие лепестки становятся зелеными, ярко красные — черными.
Облака Юпитера состоят из аммиака.
Некоторые цветы, не имеющие запаха от природы, после обработки аммиаком начинают благоухать. Например, приятный аромат приобретают астры
18 апреля 2013 года в городе Вест штата Техас произошёл взрыв на заводе удобрений,аммиачное облако двинулось в стороны соседних городов.
Интересные факты


title: Презентація на тему «Колообіг Карбону в природі» (варіант 1)

text:
Колообіг Карбону в природі
Оленченко Катерина, 11-Б
Природні сполуки, до складу яких входить Карбон, постійно зазнають змін, у наслідок яких здійснюється колообіг Карбону.
Масова частка елемента Карбону на Землі порівняно незначна, становить 0,1 %. Проте його значення в житті природи виключно велике. Карбон міститься в атмосферному повітрі у вигляді вуглекислого газу (об'ємна частка С02   0,03 %).
Окрім того, всі рослинні й тваринні організми складаються з речовин, в утворенні яких головна роль належить Карбону. У гідросфері оксид карбону(IV) С02 у розчинному вигляді міститься в деяких мінеральних водах (Свалява, Лужанська, Єсентуки, Боржомі). Отже, цей елемент — один із найпоширеніших на Землі — в літосфері, атмосфері, гідросфері, хоча загальний вміст його й невеликий.
Вуглекислий газ ( СО2)
Цей газ надходить в атмосферу внаслідок багатьох процесів-виверження вулканів, горіння палива, розкладання вапняку, дихання людини,  тварин  і  рослин, процесів бродіння  і гниття.

З повітря СО2 у значних кількостях поглинається наземними рослинами та фітопланктоном Світового океану. Процес поглинання СО2 відбувається тільки на світлі — фотосинтез, внаслідок якого утворюються органічні сполуки, що містять Карбон. Внаслідок фотосинтезу в атмосферу виділяється кисень 02:

 hv
nСО2 + mН2О ------------> Сn(Н2О)m + n02↑
хлорофіл
Фотосинтез
Із рослин, які поїдаються тваринами, Карбон переходить у тваринні організми.
Тварини виділяють Карбон у вигляді вуглекислого газу під час дихання. Рослини і тварини з часом відмирають, починають гнисти, окиснюватись і частково перетворюватись на СО2, що повертається у повітря й знову поглинається рослинами.
А частково рослинні та тваринні рештки у ґрунті перетворюються на горючі копалини — кам'яне вугілля, нафту, природний газ.
Горючі корисні копалини
С

Вуглекислий газ із атмосфери поглинається також водою Світового океану й реагує з гірськими породами під час їх руйнування. Відтак утворюються вапняки, доломіти та інші карбонати. Така різноманітність процесів забезпечує постійний кругообіг Карбону в природі.
ВАПНЯК
ДОЛОМІТИ
КРЕЙДА І МАРМУР
Алмаз
Графіт
Дякую за увагу!!!


title: Презентація на тему «Планета Меркурий»

text:
Планета
Меркурий
Мерку́рий — самая близкая к Солнцу планета Солнечной системы, обращающаяся вокруг Солнца за 88 земных суток. Продолжительность одних звёздных суток на Меркурии составляет 58,65 земных, а солнечных — 176 земных. Планета названа древними римлянами в честь бога торговли быстроногого Меркурия, поскольку она движется по небу быстрее других планет.

Меркурий (лат. Mercurius, Mircurius, Mirquurius) — в древнеримской мифологии бог-покровитель торговли.

 Планета быстро облетает Солнце, но очень медленно вращается вокруг своей оси.

День и ночь продолжаются по 88 суток, т.е. равны году планеты.

На Меркурии не существует времен года

Поверхность Меркурия похожа на лунную.

Густо усеянные кратерами участки являются более древними, а менее густо усеянные — более молодыми.

Эскарпы - многочисленных зубчатые откосы, простирающиеся на сотни километров.

Презентацию подготовила
Ханина Татьяна
Ученица 11 – А класса2012-2013 учебный год


title: Презентація на тему «Карбон» (варіант 1)

text:
Характеристика елемента та утворених ним сполук, кругообіг елемента в природі

Карбон

Періодична система хімічних елементів Д.І.Менделєєва
Періоди
1
2
3
4
5
6
7
Ряди
1
2
3
4
10
9
8
7
5
6
                                      Групи елементів
I
II
VI
V
VII
III
IV
VIII

 C

с
12
   6
0

2
4
P = 6
e =  6
N = 6
-

Короткий електронний запис:

1s²

2p2

2s²
Карбон
6С    n=2

1s²
2s²
2p2
6С    n=2
*

Алотропні модифікації Карбону
Алмаз
Графіт
Фулерен
Хімічні властивості
Вуглець – найтугоплавкіша проста речовина. За звичайних умов вуглець малоактивний, при нагріванні вступає в реакції з металами і воднем, виявляючи окислювальні властивості, у реакціях з киснем, сіркою, оксидами металів та ін. – відновні властивості:
        Ca+2C=CaC2                              C+O2=CO2
      4Al+3C=Al4C3                              C+2S=CS2
      2H2+C=CH4                                                   C+PbO=Pb+CO

Карбон утворює два оксиди СО і СО2
СО (чадний газ) за звичайних умов поводить себе як несолетворний оксид, не реагує з водою, розчинами кислот і лугів. Однак при підвищеному тиску при нагріванні вступає в реакцію із лугами, утворюються солі мурашиної кислоти:
                            Со +NaOH        HCOONa.
СО2 (вуглекислий газ), солетворний оксид, має властивості притаманні кислотним оксидам. Карбонатна (вугільна
кислота) нестійка, існує лише у
водному розчині, двохосновна.
Карбон літосфери
В
А
П
Н
Я
К
Д
О
Л
О
М
І
Т
К
Р
Е
Й
Д
А
М
А
Р
М
У
Р


title: Презентація на тему «Вуглеводи як компоненти їжі, їх роль у житті людини» (варіант 1)


Презентація на тему «Алюміній» (варіант 2)


title: Презентація на тему «Карбонові кислоти» (варіант 1)

text:
[ O ]
[ O ]
KMnO4, H2SO4
CH3
H2O
+   NaOH
NH2
+   Fe
+   H2
+   CaO
+   H2O
+   2   H2O
+     H2O
+   H2
+   Br2
Br
Br
+   Br2
Br
Br
+    Br2
Br2


title: Презентація на тему «Значення хімії у сучасній харчовій промисловості»

text:
Значення хімії у сучасній харчовій промисловості
Даниленко, Реутенко 11-А
Значення
Харчова промисловість широко використовує хімічні процеси, особливо тоді, коли переробляється сільськогосподарська сировина (виробництво крохмалю, цукру, оцту, спирту, маргарину тощо).
Велике значення для нашого здоров’я мають повноцінне харчування, оптимальне співвідношення білків, жирів і вуглеводів у раціоні, наявність достатньої кількості вітамінів, деяких інших речовин, а також мікроелементів.
Застосування хімії у харчовій промисловості
Внесення в харчові продукти синтетичних хімічних консервантів – антимікробних агентів та антиокислювачів – суворо обмежується санітарними органами, і саме вони маються на увазі всякий раз, коли мова заходить про харчові хімічні консерванти.
Кожна харчова добавка повинна підлягати попередньому ретельному токсикологічному вивченню.
Консерванти дозволяють збільшити термін зберігання готових продуктів і сировини, а також запобігти псуванню сировини в процесі технологічної переробки.
В харчовій промисловості хімічні консерванти використовують головним чином в поєднанні з нагріванням, заморожуванням, сушкою або опроміненням, при цьому їх дія являється сумарною.
Спосіб обробки продуктів консервантами залежить від виду продукту та його стану.
Всі методи підвищення стійкості харчових продуктів за допомогою хімічних консервантів мають свої переваги і недоліки.

Харчові добавки - це загальна назва природних або синтетичних хімічних речовин, які додають в продукти харчування з метою додання їм певних властивостей (поліпшення смаку і запаху, підвищення поживної цінності, запобігання псування продукту і т.д.), що не вживаються в якості самостійних харчових продуктів.

Багато чого залежить від чесності й елементарної порядності виробників, від того, що саме і в яких кількостях вони використовують для надання продуктам товарного виду.
Позитивне значення
З їх допомогою вдалося створити великий асортимент апетитних, стійких до псування і при цьому менш трудомістких у виробництві продуктів. Завоювавши визнання, «поліпшувачі» були поставлені на конвеєр. Ковбаси стали ніжно-рожевими, йогурти свіжофруктовими, а кекси пишно-нечерствими. «Молодість» і привабливість продуктів забезпечили саме добавки, які використовують як барвники, емульгатори, ущільнювачі, згущувачі, желеутворювачі, глазуровувачі, підсилювачі смаку і запаху, консерванти...
Позитивне значення
Їх наявність в обов'язковому порядку вказується на упаковці в переліку інгредієнтів і позначається літерою «Е» (початкова буква в слові «Europe» (Європа). Лякатися їх присутності не треба, більшість найменувань при правильному дотриманні рецептури шкоди здоров'ю не несе, виключення становлять лише ті , які в окремих людей можуть викликати індивідуальну непереносимість.
Негативне значення
Із метою надання харчовим продуктам привабливого зовнішнього вигляду, поліпшення смакових якостей, збільшення терміну зберігання у них вводять так звані харчові добавки – барвники, приправи, емульгатори, стабілізатори, консерванти. Не всі є корисними!
Негативне значення
Деякі речовини, постійно потрапляючи в організм людини, негативно впливають на шлунок і печінку, загострюють хронічні хвороби, спричиняють алергію, вражають імунну систему. Це особливо небезпечно для молодого організму.
Висновок
Хоча хімія грає велику роль у сучасній харчовій промисловості, слід надавати перевагу харчовим продуктам без синтетичних добавок,виготовленим із натуральної, екологічно чистої сировини.


title: Презентація на тему «Твердість води» (варіант 3)

text:
Твердість води
У природі чистої води не буває: вона завжди містить домішки яких-небудь речовин. Зокрема, взаємодіючи із солями, що містяться в земній корі, вона набуває певної твердості.
Твердість води — сукупність властивостей, зумовлених вмістом у воді катіонів кальцію Са2+ і катіонів магнію Мg2+.
Mg2+
Са2+
Твердість води залежить також від хімічного складу ґрунту, через який проходить вода, вмісту у воді оксиду вуглецю (IV), ступеня забруднення її органічними речовинами.
  Види твердості:
Відрізняють тимчасову, або карбонатну, твердість води і сталу.
Тимчасова твердість обумовлюється наявністю кислих карбонатів (гідрокарбонатів) кальцію і магнію: Ca(HCO3)2 і Mg(HCO3)2, а стала — наявністю сульфатів і хлоридів кальцію і магнію: CaSO4, MgSO4, CaCl2 і MgCl2.
а)Кипятіння води:
Ca(HCO3)2=CaCO3↓+CO2+H2O
Mg(HCO3)2=MgCO3↓+CO2+H2O
Mg(HCO3)2=Mg(OH)2↓+2CO2
б)Додавання соди:
Ca(HCO3)2+Na2CO3=CaCO3↓+2NaHCO3
Mg(HCO3)2+Na2CO3=MgCO3↓+2NaHCO3
в)Додавання гашеного вапна
(у промисловості):
Ca(HCO3)2+Ca(OH)2=2CaCO3 ↓+2H2O
Mg(HCO3)2+Ca(OH)2=CaCO3↓+MgCO3↓+2H2O

1. Усунення карбонатної твердості:
а)Содовий метод:
CaSO4+Na2CO3=CaCO3↓+Na2SO4
MgSO4+Na2CO3=MgCO3↓+Na2SO4
CaCI2+Na2CO3=CaCO3 ↓+ 2NaCI

б)Фосфатний метод:
3CaSO4+2Na3PO4=Ca3(PO4)2↓+3Na2SO4
3MgSO4+2Na3PO4=Mg3(PO4)2+Na2SO4

2. Усунення некарбонатної твердості води:
Тверда вода непридатна майже для всіх галузей виробництва. Так, наприклад, тверду воду не можна використовувати при пранні білизни, митті шерсті і фарбуванні тканин, бо в ній мило втрачає свою мийну здатність.
Для приготовлення їжі тверду воду теж не вживають, бо в ній погано розварюються м’ясо і овочі. Для пиття вона теж непридатна.