title: Презентація на тему «Історія виникнення мила» (варіант 3)

text:
Історія виникнення мила
Підготувала учениця 7-В класуФутрик Лілія
Мило — розчинна у воді мийна речовина; як хімічний продукт являє собою відносно складне з'єднання жирних кислот з лугами, а за своєю будовою відноситься до класу солей. Випускається в твердому стані, рідкому, а також у вигляді порошку і гранул
МИЛО — один з небагатьох продуктів, який доступний майже кожному. З дитинства до старості ми користуємось ним щодня. Цікаво, що мило почали виробляти ще в сиву давнину. З часом воно вже не вважалось розкішшю, а стало предметом першої необхідності.У ХІХ столітті один хімік заявив, що попит на мило свідчить про добробут та цивілізованість суспільства. Сьогодні завдяки милу ми можемо дбати про свою гігієну та підтримувати добре здоров’я. Довідаймось, як цей важливий продукт увійшов до щоденного вжитку.
Легенда
     Легенда свідчить, що латинське слово sapo (мило) походить від назви гори Сапо в древньому Римі, де відбувалися жертвоприношення богам. Тваринний жир, що виділяється при спалюванні жертви, накопичувався і змішувався з деревною золою багаття. Отримана маса змивалася дощем в глинистий ґрунт берега річки Тібр, де жителі прали білизну і, природно, спостережливість людини не упустила того факту, що завдяки цій суміші одяг відпирався набагато легше.

Давні рецепти мила
       Один з перших детальних описів процесу виготовлення мила було знайдено в збірці професійних секретів для ремісників, датованій ХІІ століттям. З плином часу процес виготовлення мила суттєво не змінився. Рослинні та тваринні жири варили з каустичним лужним розчином, внаслідок чого отримували неочищене мило. А реакцію, яка відбувалась під час цього процесу, сьогодні називають омиленням

       Звичайно, якість мила залежала від його складників. Спершу для виготовлення мила використовували деревний попіл та тваринні жири. Власне з цих складників перші американські поселенці варили коричневе желеподібне мило, яким користувались на щодень. У той час торгівці свічками продавали також мило, яке робили з лою, тобто жиру рогатої худоби чи овець. Під кінець процесу миловаріння вони додавали сіль. Таке мило було тверде, і його різали на кусочки. Часто його ароматизували різними рослинами, як-от лавандою, гаультерією або кмином.

       На півдні Європи мило, як правило, виготовляли з оливкової олії. А от у країнах з холодним кліматом основним складником мила і далі залишався лій. Дехто навіть став варити мило з риб’ячого жиру, але воно найліпше підходило для прання, а не для особистої гігієни. Тож упродовж історії жири та олії завжди були головними компонентами мила.

Розвиток миловарної  промисловості
     Необхідний для виготовлення мила луг протягом століть виробляли, спалюючи певні рослини, скажімо морські водорості. В Іспанії спалювали поташевий курай і так отримували лужний попіл, який називали бариллою. Потім цей попіл змішували з оливковою олією і варили високоякісне мило, котре було знане як кастильське мило.
     У XVIII столітті по всьому світі зріс попит на поташ. Його використовували у виготовленні мила, скла та чорного пороху. Приблизно 1790 року французький хірург та хімік Ніколя Леблан вперше зі звичайної солі отримав луг. Згодом навчились отримувати каустичну соду з ропи. Завдяки цим відкриттям стала можлива індустріалізація миловарної справи.

Добра репутація мила
      Мило продовжували виготовляти вручну — варили у величезних казанах. На ньому не вказувалось виробника, його просто продавали в бакалійних крамницях, нарізаючи кусочками на вагу.

      Таке мило добре пінилося, але на ньому виступали краплі олії, через що руки робилися жирними. Окрім того, воно з часом протухало. Виробники, прагнучи задовольнити потреби споживачів, почали додавати ароматичні складники, які перебивали нудотний запах. Популярною тоді була цитраль з приємним лимонним запахом.

      Проте поступово якість мила покращувалась. У його виробництві все частіше використовували рослинні олії, через це мило набувало популярності. Крім того, з’явились нові транспортні засоби, тож миловари отримали ширший доступ до високоякісних інгредієнтів. Наприклад, із Західної Африки почали привозити екстракт з м’ясистих плодів олійної пальми. Ця світла масляниста речовина стала основним складником у виробництві мила та косметики. А з тихоокеанських островів завозили копру — висушений м’якуш кокосового горіха
Сучасне миловаріння
      Сьогодні технологічний процес виготовлення мила складається з трьох основних етапів. Перший етап — це омилення. До різних олій та жирів додають луг, внаслідок чого утворюється суміш з чистого мила, гліцерину та 30 відсотків води. Іноді для того, аби отримати цю суміш, мило, як і раніше, варять у котлах, але в більш сучасних миловарнях цим процесом керує комп’ютеризована система. Другий етап — сушка. Очищене мило подають в розпилювальну сушку, де у вакуумі та при високій температурі воно перетворюється на маленькі гранули з вмістом води лише 12 відсотків. А на третьому, завершальному етапі мильні гранули змішують з різними ароматизаторами, барвниками та іншими додатками. Наприкінці мило нарізають кусочками або ж заливають у відповідні форми. Нині фруктове та рослинне туалетне мило досить популярне, оскільки вважається, що воно натуральне і більш корисне.


title: Презентація на тему «Отруєння ртуттю,кадмієм і арсеном»

text:
Отруєння ртуттю,кадмієм і арсеном
Підготовила:
Учениця 7Акласу
НВК «Гімназія №14»м.Луцьк
Горковчук Анна
Перевірила :
Василюк Діана Петрівна
ЗМІСТ
Ртуть
Отруєння руттю
Перша допомога при отруєнні ртуттю
Кадмій
Отруєння кадмієм
Перша допомога при отруєнні кадмієм
Арсен
Отруєння арсеном
Перша допомога при отруєнні арсеном
РТУТЬ
Ртуть або Меркурій— хімічний елемент.Ртуть — сріблясто-білий важкий метал, рідкий при кімнатній температурі.
Токсичні властивості ртуті відомі з глибокої давнини. Сполуки ртуті— застосовувались для різних цілей, в тому числі і в якості отрути. З давніх часів відома також і металева ртуть, хоча її токсичність спочатку сильно недооцінювалась.
Ртуть та її сполуки почали особливо широко застосовуватись у Середньовіччі, зокрема, під час виробництва золота і срібних дзеркал (за допомогою амальгам), а також під час виготовлення фетру для капелюхів, що спричинило потік нових, уже професійних отруєнь. Хронічне отруєння ртуттю у той час називали «хвороба старого капелюшника». Використовувалась ртуть і в антисептичних цілях, і навіть для навмисного отруєння

Отруєння ртуттю
Отруєння ртуттю — розлади здоров'я, пов'язані з надлишковим надходженням парів чи сполук ртуті в організм.
У навколишньому середовищі, за винятком рідких геологічних провінцій, вміст ртуті незначний, однак її токсичні сполуки досить рухливі. Під час вдихання повітря, що містить пари ртуті в концентрації не вище 0,25 мг/м³, остання затримується й накопичується в легенях. У випадку більш високих концентрацій ртуть усмоктується непошкодженою шкірою. Залежно від кількості ртуті й тривалості її надходження в організм людини можливі гострі та хронічні отруєння, а також мікромеркуріалізм. Найбільше до ртутних отруєнь чутливі жінки й діти.
Гострі отруєння парами ртуттю
Гостре отруєння ртуттю проявляється через кілька годин після початку отруєння. Симптоми гострого отруєння: загальна слабкість, відсутність апетиту, головний біль, біль під час ковтання, металевий присмак у роті, слиновиділення, набряк і кровоточивість ясен, блювання. Як правило, з'являються сильні болі в області живота й тазу, слизовий пронос (іноді з кров'ю). Нерідко спостерігається запалення легенів, катар верхніх дихальних шляхів, біль у грудях, кашель і задишка, часто сильний озноб. Температура тіла підвищується до 38-40 °C. У сечі постраждалого знаходять значну кількість ртуті. У найважчих випадках за кілька днів настає смерть постраждалого.

Мікромеркуріалізм — хронічне отруєння виникає за впливу мізерної кількості ртуті упродовж 5-10 років
Перша допомога при отруєні ртуттю
З метою профілактики, тим хто працює зі ртуттю рекомендується щодня полоскати рот розчином хлорату калію KClO3 чи перманганату калію.[4]
Сирий яєчний білок є антидотом при отруєнні солями ртуті
Лікування при інтоксикації ртуттю та її сполуками має бути комплексним, диференційованим, з урахуванням вираженості патологічного процесу.
при гострих отруєннях — негайна госпіталізація;
при хронічній інтоксикації — стаціонарне лікування, на початковій стадії — амбулаторне чи санаторне лікування. При професійному отруєнні — переведення на іншу роботу.

КАДМІЙ
Кадмій — хімічний елемент в періодичній таблиці. Сріблясто-білий м'який метал з синюватим відливом, гнучкий, тягучий, легкоплавкий, токсичний перехідний метал, зустрічається в цинковій руді, масово використовується в батареях живлення.
Кадмій - це м'який, тягучий, гнучкий, сріблясто-білий двовалентний метал, який можна легко розрізати. Багато в чому він схожий на цинк, але він здатний утворювати складніші сполуки.
Зазвичай кадмій має ступінь окиснення +2, однак, бувають рідкі зразки із ступенем окислення +1.
Завдяки своїм фізичним властивостям, кадмій знайшов широке застосування в техніці та промисловості Основні сфери застосування його використання: для антикорозійного покриття чорних металів, особливо в тих випадках, коли вони контактують з морською водою, а також для виробництва нікеле-кадмієвих електричних акамуляторів і батарей.
Отруєння кадмієм
Кадмій - один з небагатьох елементів, що не виконує конструктивних функцій в людському організмі. Цей елемент і його сполуки є надзвичайно токсичними, навіть, у незначних концентраціях. Має властивість накопичуватись в організмах і екосистемах.
Вдихання кадмієвого пилу швидко призводить до захворювань, часто смертельних, дихальних шляхів і нирок (найчастише - ниркова недостатність). Поглинення будь-якої значної кількості кадмію викликає негайне ураження печінки і нирок. Сполуки, що містять кадмій є також канцерогенними. Дані про канцерогенність кадмія обмежені. В дослідах на тваринах не було зафіксовано зростання числа пухлин із вживання кадмію. Така тенденція спостерігалась лише із вдиханням частинок пилу, що містив неорганічні сполуки кадмію.
Отруєння кадмієм є причиною хвороби, що вперше була описана в Японії в 50-х роках ХХ століття і отримала назву «Ітай-ітай» (що дослівно означає "боляче-боляче").
Лікування
Лікування. До сих пір немає однозначних поглядів на лікування хворих при отруєнні кадмієм. Існуючі комплексоутворюючі кошти пов’язують кадмій, але вони ефективно переносять його в нирки, посилюючи їх пошкодження. При гострому впливі може бути корисно використання етілендіамінтетрацетата (ЕДТА) щодня. Димеркапрол неефективний. Багатообіцяючим препаратом, мабуть, є нове, що знаходиться в стадії розробки, комплексоутворювальну засіб, димеркаптобурштинову кислота. Хворих з гострим інгаляційним пневмонітом слід лікувати стероїдами і сечогінними засобами. У разі хвороби «Ітаї-Ітаї» потерпілим, очевидно, доцільно вводити великі дози вітаміну D при наявності в дієті адекватної кількості кальцію і фосфору. До числа віддалених наслідків хронічного впливу кадмієм відносяться емфізема і хронічна ниркова недостатність.
АРСЕН
Арсен (As) — хімічний елемент з атомним номером 33, простою речовиною якого є напівметал арсен (миш'як). За звичайних умов найстійкіший металічний або сірий арсен — сірі кристали, крихкі. Реагує з киснем. Сплавляється з деякими металами, утворюючи арсеніди. Сполуки арсену дуже отруйні.
Отруєння арсеном
При надходженні в організм в надмірних кількостях арсен призводить до мутацій ДНК людини.
Смертельна доза при прийомі всередину 0,05—0,2 г.
Симптоми: блювота, металевий присмак у роті, сильний біль у животі, блювотні маси зеленого кольору, рідкий кал, різке зневоднення організму, судоми, втрата свідомості.
Невідкладна допомога
Промивання шлунку, клізми, унітиол (5 мл 5% розчину) в/в 8 разів на добу; в/в крапельно тетацин-кальцій (30 мл 10% розчину) у 500 мл 5% розчину глюкози; вітаміни С, В1, В6, В12. В/в хлорид кальцію (10 мл 10% розчину); під шкіру ізотонічний розчин хлориду натрію та 5% розчин глюкози до 3 л/добу. При болю у животі — атропін (1 мл 0,1% розчину). Серцево-судинні засоби.
Висновок
Отже,ртуть,кадмій і арсен є хім.речовинами,якіє дуже небузпечними для здоров`я людини.Отруєння цими ручовинами може привезти також до смерті людини.
Контрольні запитання
Що це ртуть?
Які ознаки отруєння ртуттю?
Яка перша допомога при усуненні отруєння ртуттю?
Що це кадмій?
Які ознаки отруєння кадмієм?
Як надати першу допомогу при отруєні кадмієм?
Що це арсен?
Які ознаки отруєння арсеном?
Як надати невідкладну допомогу при отруєні арсеном?


title: Презентація на тему «Аміни»

text:
АМІНИ

Амі́ни — нітрогеновмісні органічні хімічні сполуки, похідні амоніаку (NH3), в якому атоми гідрогену заміщені однією чи багатьма групами інших атомів— вуглеводневими радикалами.
Поширення у природі

Аміни мають досить обмежене поширення у природі. У вільному стані аміни виявлено лише у деяких видів рослин. Так, метиламін* СН3NН2виявлено у проліснику багаторічному, а триметиламін* (СН3)3N у квітах одного з видів глоду. Деякі аміни виявлено у продуктах харчування .
Звичайно у природних умовах аміни утворюються в наслідок гниття білків.

Значно більше поширення мають похідні амінів, які виконують в живих організмах  різноманітні функції. Серед похідних амінів, що відіграють ключову роль у життєдіяльності організмів, слід зазначити перш за все амінокислоти і гетероциклічні аміни, що входять до нуклеїнових кислот
Класифікація

За кількістю вуглеводневих радикалів, що заміщують атоми Гідрогену у молекулі аміаку:
-первинні аміни, наприклад, метиламін

-вторинні аміни, наприклад, диметиламін

-третинні аміни, наприклад, триметиламін

Класифікація за будовою вуглеводневих радикалів:

-аліфатичні аміни, наприклад: метиламін

-ароматичні аміни, наприклад, анілін (феніламін)

Використання

• виробництво барвників
• виробництво поверхнево-активних речовин (ПАВ)
• виробництво лікарських препаратів

Отримання

1) Отримання за реакцією Гофмана
2NН3  + СН3Br → СН3NН2 + NН4Br;
СН3NН2 + CН3Br + NН3 → (СН3)2NН + NН4Br;
(СН3)2NН + CН3Br + NН3 → (СН3)3N + NН4Br

2) Отримання ароматичних амінів за реакцією Зініна

Первинні, вторинні і третинні аміни можна добути, здійснивши алкілування (введення алкільного радикала) аміаку. При цьому відбувається поступове заміщення атомів водню аміаку на радикали і утворюється суміш амінів. Аміни можна добути також відновленням нітросполук. Цей метод використовують у промисловості для добування ароматичних амінів.
Фізичні та хімічні властивості

Насичені аміни. За звичайних умов метиламін СН3NН2, диметиламін (СН3)2NН, триметиламін (СН3)3N та етиламін С2Н5NН2 – гази з запахом, який нагадує запах аміаку. Ці аміни добре розчиняються у воді. Складніші аміни – рідини, вищі аміни – тверді речовини. Первинні, вторинні і третинні аміни можна розрізнити, використовуючи азотисту кислоту НNО2. Під час взаємодії цієї кислоти з первинними амінами утворюється спирт і виділяється азот. Аміни є більш слабкими основами, ніж аміак. Зі збільшенням величини вуглеводневого радикалу основні властивості послаблюються. Ароматичні аміни є більш слабкими основами ніж аліфатичні аміни.


title: Презентація на тему «Кам’яне вугілля та продукти його переробки» (варіант 2)

text:
Презентація на тему :   “Кам’яне вугілля та продукти його переробки”
Вугілля — це тверда горюча копалина органічного походження, що утворилася з вимерлих рослин і планктону в результаті діяльності мікроорганізмів.
В Україні вугледобування зосереджено в трьох басейнах: Донецькому та Львівсько-Волинському кам'яновугільних басейнах, Дніпровському буровугільному басейні.
Технічний вуглець
Масова частка вільного вуглецю у гірській породі доволі незначна (10 % у кам'яному вугіллі, кілька відсотків у бурому вугіллі). Викопне вугілля складається переважно із складних циклічних органічних сполук, що містять елементи: вуглець [Карбон], водень [Гідроген], кисень [Оксиген], азот [Нітроген], сірку [Сульфур], домішки неорганічних речовин (золу) та вологу. Масова частка золи та вологи може досягати 50 % і більше.
Основним способом переробки кам'яного вугілля є коксування. Цей процес здійснюється на коксохімічних заводах, де вугільна  шихта переробляється  в  спеціальних  камерах  при температурі до 1000—1200°С.
При охолодженні летких продуктів конденсуються кам'яновугільна смола, аміачна вода і залишаються газоподібні речовини — коксовий газ.
З кам'яновугільної смоли, вихід якої невисокий (до 4 %), фракціонуванням добувають велику кількість цінних органічних речовин: бензол [бензен] і його гомологи, фенол, нафталін [нафтален], антрацен та інші важливі продукти, які знаходять застосування у виробництві вітамінів, духмяних речовин, стимуляторів росту рослин, гербіцидів, барвників тощо.
Коксовий газ після очищення у своєму складі містить :
З однієї коксової печі при звичайному завантаженні шахти в атмосферу надходить 3—5 кг вугільного пилу; 2,2 кг оксиду вуглецю (II); 1,6 кг пари кам'яновугільної смоли та масел; 0,57 кг вуглеводнів; під час вивантаження готового коксу — 2,8 кг пилу; 0,6 кг оксидів азоту.
Істотним процесом, що зумовлює міграцію хімічних речовин з коксових батарей у навколишнє середовище, є гасіння коксу. Коли вода стикається з розпеченим коксом, з башт гасіння виділяється багато водяної пари, яка містить велику кількість різноманітних домішок.
З екологічного погляду коксохімічне виробництво вимагає не лише технологічного поліпшення певних його ланок, а й докорінної перебудови у повністю безвідхідне з комплексним використанням ресурсів на основі принципово нових технічних рішень.
Великого значення набуває питання про добування рідкого палива(гасу, бензину) з вугілля.
У наш час є кілька способів переробки вугілля в рідке паливо: 1) синтез; 2) екстракція або термічне розчинення вугілля; 3) гідрування; 4) гідроліз
У пошуках нових розв'язань енергетичних проблем заслуговує на увагу газифікація вугілля, тобто добування з вугілля не рідкого, а газоподібного палива, яке може бути використано також і як хімічна сировина для різноманітних синтезів.
Дякуємо за увагу!


title: Презентація на тему «Лекарственные препараты» (варіант 3)

text:
Лекарственные препараты

 Лека́рственные сре́дства - химические соединения природного или синтетического происхождения и их сочетания, применяемые для лечения, предупреждения и диагностики заболеваний человека и животных. К лекарственным относят также препараты для предупреждения беременности.

Все современные лекарственные средства группируются по следующим основным принципам:
Группы:
Некоторые лекарственные препараты

Аспирин
Его нельзя принимать людям с неконтролируемо высоким кровяным давлением, а также при нарушении свертываемости крови. Не рекомендуется он страдающим астмой, язвой и тем, у кого чувствительный желудок или аллергия на аспириноподобные препараты.
 Нельзя принимать аспирин детям до 12 лет: в младшем возрасте аспирин может спровоцировать у ребенка развитие смертельно опасного заболевания, известного как синдром Ре-йе.
Парацетамол
Парацетамол меньше, чем аспирин, раздражает желудок.
Если принимать парацетамол долго и регулярно, пострадают почки и печень. Опасна для печени и передозировка парацетамола, что может привести к смерти. Чтобы вызвать гибель этого важного органа, достаточно выпить 10-15 г (20-30 таблеток) лекарства.
 Нельзя принимать парацетамол людям с заболеваниями печени, а также тем, кто постоянно выпивает. Даже небольшие дозы алкоголя в сочетании с парацетамолом представляют смертельную угрозу.

Анальгин
Анальгин - самое популярное обезболивающее средство, им «лечат» мигрени, больные зубы, менструальные боли, похмельный синдром. А вот в большинстве западных стран анальгин уже давно не используют. В США, Норвегии, Великобритании, Швеции, Голландии его исключили из фармакопеи еще в 1970-х годах. Даже одной таблетки анальгина бывает достаточно, чтобы нанести организму значительный урон. Особенно опасен анальгин для детей, беременных и кормящих матерей. Это лекарство подавляет деятельность костного мозга, что приводит к снижению выработки лейкоцитов, которые защищают организм от инфекций. Передозировка анальгина может привести к смерти.
 Анальгин дешев и известен каждому, поэтому многие девушки и женщины пьют его горстями, чтобы избавиться от головных болей и неприятных ощущений в «критические дни». Мало кто из них догадывается о том, что эксперты ВОЗ уже давно и настойчиво предлагают всему миру отказаться от этого опасного лекарства.

Правила приема лекарственных препаратов
1. Нужно строго следовать инструкции. Особенно это касается соотношения приема лекарств и еды. От строгого соблюдения данного требования будет зависеть не только эффективность лечения, но и состояние пищеварительной и выделительной систем. Ведь лекарств, которые необходимо принимать натощак, практически не существует.
2. Не допускается самолечение. Большинство больных считает себя самым лучшим врачом. А естественно, и лечатся сами, принимая лекарства по рекомендации знакомых.

3. Принимайте лекарства через равномерные промежутки времени. Известно, что концентрация лекарственных препаратов в крови наибольшая после приема препарата, потом, с каждым часом она постепенно снижается. Если устраивать большие промежутки между приемами лекарств, то наступит такой период, когда в крови концентрация лекарства будет очень низкая. Поэтому их нужно принимать 2, 4, 6 раз в сутки, а промежутки между приемами должны быть равномерными.

 4. В какое время суток лучше всего принимать лекарства? Боль сильнее всего чувствуется ночью, поэтому обезболивающие препараты очень важно принимать вечером.
 Сосудорасширяющие препараты целесообразно принимать утром. Ведь в этот период опасность инфаркта миокарда достигает пика. А вот вечером, дозы этих лекарств можно уменьшить без последствий для здоровья.
Противоревматические препараты также необходимо принимать вечером. Это уменьшить боль в суставах и улучшит их подвижность после сна.
Также вечером, но поздним, надо принимать противоаллергические лекарства, так как именно ночью в организме вырабатывается наименьшее количество гормона, который тормозит аллергические реакции.
Учитывая, что желудочные соки очень агрессивные в ночное время, то лекарства против язвенной болезни желудка и 12-перстной кишки наиболее целесообразно принимать в больших дозах незадолго до сна.

5. Если назначено несколько лечебных препаратов, принимать их необходимо отдельно. Даже самые безвредные для организма лекарства при залповом приеме, т. е. одновременным приемом нескольких препаратов, дадут большую нагрузку на желудок и печень. Значит, прием лекарственных средств нужно развести по времени, чтобы промежуток между приемом составлял не менее 30 минут.

 6. Лекарства необходимо обязательно запивать. Даже миниатюрные таблетки нужно запивать, поскольку высокая концентрация действующего вещества может нанести вред желудку. Лучше всего запивать лекарства теплой кипяченой водой. Не допускается запивать соками, газированной водой, молоком (если только это не предусмотрено инструкцией), кефиром и т. д. Ведь в молоке и кефире, даже обезжиренных, присутствует жир, который обволакивают таблетки, не позволяя полностью и без задержки всасываться.

7. Не допускается прием лекарств с истекшим сроком годности. Самое малое, что будет от этого — неэффективность лечения, а самое большое – непоправимый вред здоровью. Это же в ровной мере касается и препаратов, которые хранились неправильно (не соблюдалась температура, влажность, световые предостережения).
8. В связи с тем, что лекарственные препараты чужды и токсичны для организма, очень важна их правильная дозировка!


title: Презентація на тему «Полімери» (варіант 4)

text:
 Полимеры
Органическое стекло
Полимеры – это высокомолекулярные соединения, состоящие
из множества повторяющихся различных или одинаковых по
строению атомных групп – звеньев.
 Полимеры бывают синтетическими, искусственными и органическими.
 Органические полимеры в природе образуются в животных и растительных организмах.
 Самые важные из них – это белки, полисахариды, нуклеиновые кислоты, каучук и другие природные соединения.
 Человек давно и широко применяет органические полимеры в своей повседневной жизни.
 Кожа, шерсть, хлопок, шелк, меха – все это используется для производства одежды.
 Известь, цемент, глина, органическое стекло (плексиглас) – в
строительстве.
У всех органических полимеров есть особые механические свойства:
малая хрупкость кристаллических и стеклообразных полимеров  (органическое стекло, пластмассы);
эластичность, то есть высокая обратимая деформация при небольших нагрузках (каучук);
при малой концентрации большая вязкость растворов (полимеры вначале набухают, а потом растворяются);
под действием небольшого количества реагента способны быстро изменить свои физико-механические характеристики (например, дубление кожи, вулканизация каучука).
Органическое стекло (оргстекло), или полиметилметакрилат (ПММА)
- это синтетический полимер метилметакрилата, термопластичный прозрачный пластик.
Оргстекло получают двумя способами: экструзией и литьём. Экструзионное оргстекло получают методом непрерывной экструзии (выдавливания) расплавленной массы гранулированного ПММА с последующим охлаждением и резкой по заданным размерам.
Основные преимущества оргстекла:
высокая светопропускаемость — 92 %, которая не изменяется с течением времени, сохраняя свой оригинальный цвет
 сопротивляемость удару в 5 раз больше, чем у стекла
при одинаковой толщине оргстекло весит почти в 2,5 раза меньше, чем стекло, поэтому конструкция не требует дополнительных опор, что создает иллюзию открытого пространства
устойчиво к действию влаги, бактерий и микроорганизмов, поэтому может использоваться для остекления яхт, производства аквариумов
экологически чистое, при горении не выделяет никаких ядовитых газов.
ПММА нашёл широкое применение в офтальмологии: из него уже несколько десятилетий изготавливаются жёсткие газонепроницаемые контактные линзы и жёсткие интраокулярные линзы (ИОЛ), которых в настоящее время имплантируется в мире до нескольких миллионов штук в год.
Интраокулярные (то есть внутриглазные) линзы известны под названием искусственного хрусталика, и ими заменяют капсулу, помутневшую в результате возрастных изменений и других причин.

 Органические стекла как биоматериалы именно из-за таких качеств, как пластичность, позволили заменить стёкла неорганические:
 осветительная техника (свет в оргстекле распространяется прямо и равномерно, за счет чего получаются очень яркие и красивые иллюминации, которые эффектно смотрятся в темное время суток);
 наружная реклама (лицевые стёкла для коробов, световых букв, формованные объёмные изделия),
 торговое оборудование (подставки, витрины, ценники),
сантехника (оборудование ванных комнат ),
 строительство и архитектура (остекление проёмов, танц-пол, объёмные формованные изделия, аквариумы),
транспорт (остекление самолётов, катеров, обтекатели),
 приборостроение (циферблаты, смотровые окна, корпуса, диэлектрические детали.


Презентація на тему «Прості й складні речовини»


title: Презентація на тему «Сатурн» (варіант 5)

text:
Презентація на тему: “Сатурн”
Бородай Денис 11-А
Сатурн - шоста планета від Сонця і друга за розмірами планета в Сонячній системі після Юпітера. Сатурн, а також Юпітер, Уран і Нептун, класифікуються як газові гіганти. Сатурн названий на честь римського бога землеробства.
В основному Сатурн складається з водню , з домішками гелію і слідами води , метану , аміаку і важких елементів . Внутрішня область являє собою невелике ядро із заліза , нікелю і льоду , покрите тонким шаром металевого водню і газоподібним зовнішнім шаром. Зовнішня атмосфера планети здається з космосу спокійною і однорідною. Швидкість вітру на Сатурні може досягати місцями 1800 км / год , що значно більше , ніж на Юпітері. У Сатурна є планетарне магнітне поле , що займає проміжне положення по напруженості між магнітним полем Землі і потужним полем Юпітера.
В даний час на орбіті Сатурна знаходиться автоматична міжпланетна станція "Кассіні", запущена в 1997 році й досягла системи Сатурна в 2004, в завдання якої входить вивчення структури кілець, а також динаміки атмосфери і магнітосфери Сатурна.
Середня відстань між Сатурном і Сонцем становить 1430 млн км Рухаючись із середньою швидкістю 9,69 км / с, Сатурн обертається навколо Сонця за 10 759 днів (приблизно 29,5 років). Відстань від Сатурна до Землі змінюється в межах від 1195 до 1660 млн км, середня відстань під час їхнього протистояння близько 1280 млн км
Верхні шари атмосфери Сатурна складаються на 96,3% з водню (за об'ємом) і на 3,25% - з гелію (в порівнянні з 10% в атмосфері Юпітера). Є домішки метану, аміаку, фосфіну, етану і деяких інших газів. Аміачні хмари у верхній частині атмосфери могутніші юпітерських. Хмари нижньої частини атмосфери складаються з гідросульфіду амонію (NH4SH) або води.
Станом на лютий 2010 р. Відомий 62 супутника Сатурна. Найбільші супутники - Мімас , Енцелад , Тефія , Діона , Рея , Титан і Япет - були відкриті 1789 року , однак і по сьогоднішній день залишаються основними об'єктами досліджень . Діаметри цих супутників варіюються в межі від 397 ( Мимас ) до 5150 км ( Титан ). Найбільший з супутників - Титан . Також він є другим за величиною в Сонячній системі в цілому, після супутника Юпітера Ганімеда . Титан складається приблизно наполовину з водяного льоду і наполовину - з скельних порід.
Сьогодні відомо , що у всіх чотирьох газоподібних гігантів є кільця , але у Сатурна вони найпомітніші . Кільця розташовані під кутом приблизно 28 ° до площини екліптики. Існує три основних кільця і четверте - більш тонке. Всі разом вони відображають більше світла , ніж диск самого Сатурна. Три основних кільця прийнято позначати першими літерами латинського алфавіту. Кільце В - центральне , саме широке і яскраве , воно відділяється від зовнішнього кільця А щілиною Кассіні шириною майже 4000 км , в якій знаходяться найтонші , майже прозорі кільця. Усередині кільця А є тонка щілина , яка називається розділовою смугою Енке . Кільце С, що знаходиться ще ближче до планети , ніж В , майже прозоре. Кільця Сатурна дуже тонкі. При діаметрі близько 250 000 км їх товщина не досягає і кілометра


title: Презентація на тему «Поняття про полімери на прикладі поліетилену»

text:
Презентація на тему:“Поняття про полімери на прикладі поліетилену”
Тема уроку:

Поняття про полімери на прикладі поліетилену. Використання поліетилену
Девіз:

Вважай нещасним той день, або той час, у який ти не засвоїв нічого нового і нічого не додав до своєї освіти

Я.Коменський
Вивчи!
Полімер
Мономер
Структурна ланка
Реакція полімеризації
Макромолекула
Високомолекулярна величина
Термопластичність
Термореактивність

Запам’ятай!

Найважливіші характеристики полімерів:
Хімічний склад
Молекулярна маса
Ступінь розгалуженості й гнучкості макромолекул

Навчись!

Досліджувати властивості поліетилену

ІСТОРІЯ
ВІДКРИТТЯ
ПОЛІМЕРІВ
Полімери – речовини, макромолекули яких складаються з великої кількості ланок, сполучена одна з одною хімічними зв'язками.
Термін “полімери” було введено в науку шведським вченим і мінерологом Йонесом Якобом Берцеліусом (1779-1848рр.) у 1833р.
Ряд полімерів було отримано ще в першій половині ХIХ ст. Проте хіміки тоді намагалися пригнітити полімеризацію і поліконденсацію, які призводили до “осмолення” продуктів основної хімічної реакції, тобто до утворення полімерів.
Перші згадки про синтетичні полімери відносяться у часі до 1838 р. (полівінілхлорид) і 1839р. (полістирол).
полівінілхлорид
полістирол
Хімія полімерів виникла тільки зі створенням О. М. Бутлеровим теорії хімічної будови.
   О. М. Бутлеров
Розвиток науки про полімери продовжився завдяки інтенсивним пошукам способів синтезу каучуку, які здійснили найвидатніші вчені багатьох країн: Г. Бушарда, У. Тілден, До Гаррієс, І. Л. Кондаков, С. В. Лебедєв тощо)
Г. Бушарда
У. Тілден
До Гаррієс
С. В. Лебедєв
    І. Л. Кондаков
І. Корозерс
Поліконденсація
В 30-х роках було доведено існування вільного радикального зв'язку й іонного механізму полімеризації. Велика роль у формуванні уявлень про реакції поліконденсації відводиться роботам І. Корозерса.
Г. Штаудінгер
Молекулярний склад полімерів
Автором принципово нового уявлення про полімери як про речовини, що складаються з макромолекул, часточок надзвичайно великої молекулярної маси, був Г. Штаудінгер. Перемога ідей цього вченого примусила науковий світ розглядати полімери як якісно новий об'єкт дослідження хімії і фізики.
Будова молекули поліетилену
Мономери- це вихідні низькомолекулярні речовини.
Полімери- високомолекулярні сполуки,макромолекули яких складаються з великої кількості структурних ланок, що послідовно сполучені між собою хімічними зв’язками.
Ступінь полімеризації- це число n у формулы полімеру, що показує, скільки мономерних ланок сполучається.
Структурна ланка - це група атомів, що повторюються і становлять основу хімічної будови полімерного ланцюга.
Реакція полімеризації - процес послідовного сполучення вихідних речовин в 1 макромолекулу.
Поліконденсація – процес утворення високомолекулярних сполук унаслідок взаємодії функціональних груп молекул мономерів.
Термопластичність -  термопластичні пластмаси можна багаторазово розм’якшувати нагріванням і робити вироби різної форми.
Термореактивність – термоактивні пластмаси після затвердінням виробу не підлягають повторному розплавленню чи повторній переробці.

Застосування і
використання поліетилену в господарстві
Сьогодні можна говоритити щонайменше про чотири основні напрямки використання полімерних матеріалів у сільському господарстві. І світовій практиці перше місце
належить плівкам. Завдяки застосуванню мульчируючої  плівки на полях врожайність деяких культур підвищується до 30%, а терміни дозрівання прискорюються на 10-14 днів.
Укриття плівкою сінажу, силосу, грубих кормів забезпечує їхнє краще збереження навіть у несприятливих погодніх умовах. Але головна область використання
 плівкових полімерних матеріалів у сільському господарстві - будівництво й експлуатація плівкових теплиць.
Поліетилен в сільскому господарстві
А скільки корисного поліетилен приніс на молочні ферми. З нього виготовляється різна тара:банки, відра, бочки, бідони, всілякі пристосування і апарати, наприклад,доїльні, і пристосування для автоматичної подачі зерна в годівниці на птахофермах.
Труби з поліетилену виявилися краще і при перекачуванні молока. Вданий час на великих молочних фермах використовуються металеві труби знержавіючої сталі і кращих сортів алюмінію. Але це дорого.
Поліетилен в господарстві
Поліетилен і йогосополімери знаходять застосування в будівельній техніці, машинобудуванні,
                                                           автомобілебудуванні,
                                                           суднобудуванні та
                                                           інших галузях. Досить
                                                           ефективно застосування
                                                           в  будівництві для
                                                           виготовлення труб і
                                                           санітарно-технічних
                                                           виробів
З поліетилену можуть бути виготовлені предмети домашнього вжитку, предмети санітарії та догляду захворими, що вимагають стерилізації, іграшки, каблуки дамських туфель, ручки ножів,вилок, щіток, судини з подвійними стінками для гарячих і холодних напоїв,різна кухонне начиння - тази, відра, глечики, кошики для білизни і овочів іін
Поліетилен в господарстві
Поліетилен в господарстві
З поліетилену можна
    виготовляти пакувальну тару для харчової, парфумерної та фармацевтичної промисловості - бутлі, флакони, тюбики і контейнери. Поліетилен придатний длявиготовлення труб, фітингів і іншої арматури. Поєднання красивого зовнішнього вигляду, міцності і легкості робить  поліетилен для виготовлення меблів, секційних універсальних полиць, книжкових шаф, цельноформованнимі
       стільців, крісел.
Поліетилен в господарстві
Щодня ми використовуємо поліетиленові пакети, вже майже не помічаючи їх присутності. Ми не звертаємо наних уваги, і тільки тоді, коли одного разу не виявляємо під рукою, згадуємо, як вони необхідні. Для походу в магазин беремо найміцніший  або об'ємний пакет, в гості - красивий, на виставку - презентабельний. Використання пакетів тісно пов'язане із зростанням побутової культури. Чим вище її рівень, тим більше ми думаємо про те, у що загорнути, як не забруднитися і ненасмітити, тим самим, збільшуючи споживання впакування.
Взагалі сфера застосування  поліетилену надзвичайно широка. Він використовується в самих різних галузях промисловості, сільського господарства, і в побуті.  Поліетилен - один з найдешевших полімерів і у світовому виробництві полімерних пластиків займає перше місце. Поліетилени  міцно вкоренилися і на виробництві, і в сфері реклами, і в побуті.

ПОЛІМЕРИ
в сільському господарстві
полімери
Полімер — природні та штучні сполуки, молекули яких складаються з великого числа повторюваних однакових або різних за будовою атомних угруповань, з'єднаних між собою хімічними або координаційними зв'язками в довгі лінійні або розгалужені ланцюги. Структурні одиниці, з яких складаються полімери називаються мономерами.
Використання у сільському господарстві
поліетиленова плівка
І у вітчизняній і у світовій практиці перше місце належить плівкам. Завдяки застосуванню мульчируючої перфорованої плівки на полях врожайність деяких культур підвищується до 30%, а терміни дозрівання прискорюються на 10-14 днів.

Поліетиленова плівка
Використання поліетиленової плівки для гідроізоляції створюваних водоймищ забезпечує істотне зниження утрат вологи, що запасається. Укриття плівкою сінажу, силосу, грубих кормів забезпечує їхню кращу схоронність навіть у несприятливих погодних умовах. Але головна область використання плівкових полімерних матеріалів у сільському господарстві - будівництво й експлуатація плівкових теплиць.
Поліетиленова плівка
Поліетиленові плівки відрізняються кращою світлопроникністю, кращими властивостями міцності, але гіршої погодостійкості і порівняно високими тепловтратами. Вони можуть справно служити лише 1-2 сезону.

Труби
Інша область широкого застосування полімерних матеріалів у сільському господарстві - меліорація. Отут і різноманітні форми труб і шлангів для поливу, особливо для самого прогресивних у даний час краплинного зрошення; отут і перфоровані пластмасові труби для дренажу.

труби

Цікаво відзначити, що термін служби пластмасових труб у системах дренажу, у республіках Прибалтики в 3-4 рази довше, ніж відповідних керамічних труб.
Вівці в синтетичних шубах
Вівця, як відомо, тваринна нерозумна. Знає адже, що вовна потрібна хазяїну чистої а все-таки те в пилу виваляється, те, продираючи по шмат там, колючок на себе начіплює. Мити і чистити овечу вовну після стрижки - процес складний і трудомісткий.

Вівці в синтетичних шубах
Щоб спростити його, щоб захистити вовна від забруднень, австралійські вівчарі винайшли попону з поліетиленової тканини. Надягають її на вівцю відразу після стрижки, затягують гумовими застібками. Вівця росте, і вовна на ній росте, розпирає попону, а гумки слабшають, попона увесь час як по мірці зшита. Але от лихо: під австралійським сонцем сам поліетилен тендітним стають. І з цим справилися за допомогою амінних стабілізаторів. Залишилося ще привчити вівцю не рвати поліетиленову тканину об колючки і забори.

Нумеровані тварини
Починаючи з 1975 року уся велика рогата худоба, а також вівці і кози в державних господарствах Чехословаччини повинні носити у вухах своєрідні сережки - пластмасові таблички з вказівкою основних даних про тварин. Ця нова форма реєстрації тварин повинна замінити таврування, що раніше застосовувалося, що визнано фахівцями негігієнічним. Мільйони пластмасових табличок повинні випускати артілі місцевої промисловості.

Роль поліетилену в рослинництві
Сьогодні можна говоритити щонайменше про чотири основні напрямки використання полімерних матеріалів у сільському господарстві. І у вітчизняній і у світовій практиці перше місце належить плівкам. Завдяки застосуванню мульчируючої перфорованої плівки на полях врожайність деяких культур підвищується до 30%, а терміни дозрівання прискорюються на 10-14 днів.
Використання поліетиленової плівки для гідроізоляції створюваних водоймищ забезпечує істотне зниження утрат вологи, що запасається. Укриття плівкою сінажу, силосу, грубих кормів забезпечує їхню кращу схоронність навіть у несприятливих погодних умовах. Але головна область використання плівкових полімерних матеріалів у сільському господарстві - будівництво й експлуатація плівкових теплиць.
Поліетиленові плівки відрізняються кращою світлопроникністю, кращими властивостями міцності, але гіршої погодостійкості і порівняно високими тепловтратами. Вони можуть справно служити лише 1-2 сезону. Поліамідні й інші плівки поки застосовуються порівняно рідко.
Пластмаси, їх види, будова та властивості

Пластмасами називають матеріали у вигляді полімерних композицій, які переробляється у вироби методами, заснованими на пластичному деформуванні.
 Штучно створені матеріали на основі синтетичних або природних полімерів.
Пластмаса =
1.Полімер+
2.Пластифікатор+
3.Стабілізатор+
4.Антиоксидант+
5.Пігмент+
6.Антистатик+
7.Наповнювач

1. Полімер — «складається з багатьох частин» — природні та штучні сполуки, молекули яких складаються з великого числа повторюваних ланцюгів..2.Завдяки пластифікаторам твердий полімер перетворюється на еластичний матеріал.
3.Стабілізатор- добавляють для підвищення термо-, світло- і хімічної стійкості.4.Антиоксидант- добавляють для підвищення термо-, світло- і хімічної стійкості.
Пігмент - слугують для забарвлення.Антистатики – слугують для запобігання наелектризованості.
Наповнювачі -  кварц, крейду,волокна, які знижують вартість матеріалу й поліпшують його механічні властивості.
Унікальне поєднання фізико-механічних, хімічних та технологічних властивостей у пластмасах робить їх цінними та важливими конструкційними матеріалами різних галузей сучасної промисловості та техніки. Вироби із пластмас характеризуються невеликою вагою (ρ=0,15—0,2г/см2), достатньо високими міцністю, водостійкістю, фрикційністю чи антифрикційністю, достатньо високими тепло- та електроізоляційністю тощо. Вони стійкі до агресивних середовищ, добре обробляються різанням і добре склеюються і зварюються.Залежно від складу пластмаси поділяються на прості та складні.
Полімерною основою складної пластмаси є природні або частіше синтетичні смоли, ефіри целюлози та інші полімери, які відіграють роль зв’язуючої речовини в пластмасі та визначають її основні властивості. Іншими важливими компонентами складної пластмаси є наповнювачі. Це речовини органічного або неорганічного походження, які за формою можуть бути порошкоподібної, волокнистої, шаровидної чи іншої форми. Вони входять у пластмасу в кількості 40–70% за масою, покращують її властивості та зменшують коштовність.
Всі пластмаси залежно від реакції смолоутворення діляться на два види: поліконденсаційні та полімеризаційні. Але в побуті пластмаси в основному ділять на реактопласти і термопласти.
Реактопласти (термореактивні пластмаси) - здебільшого тверді і малогнучкі. Смоли, що входять до їх складу, реагують лише один раз - при нагріванні в процесі виготовлення виробу. Потім вони тверднуть і переходять у неплавкий стан. Усі реактопласти мають наповнювач, залежно від якого змінюються їх фізичні властивості - твердість, пружність, колір тощо.

Бакелітові пластмаси (феноло-формальдегідні) поділяють на окремі підгрупи залежно від наповнювача, а саме;з бавовняними пачосами - волокніт,з азбестом - фаоліт;із скловолокном - склотекстоліт;шарові з паперу - гетинакс;шарові з тканини - текстоліт;шарові з деревним шпоном - лігнофоль, лігностон, баланіт, а також карболіт, неолейкорит з іншими наповнювачами.
Термопласти (термопластичні пластмаси) у своєму складі мають смоли, які від дії тепла не змінюють хімічних властивостей, а тому тверднуть при охолодженні і знову плавляться при нагріванні. Вироби з термопластів можна розплавити і пресуванням або литтям переробити в інші.
Конкурс
“Підказка”
ПОЛІПРОПІЛЕН
Поліпропіле́н - синтетичний
  полімер,продукт полімеризації
 пропілену.
Хімічна формула
(С3Н6)n
 За типом молекулярної структури можна виділити три основні типи:
   ізотактичний
   сіндіотактичний
   атактичний.
Молекулярна будова
Фізичні властивості поліпропілену:
  безбарвна речовина;
  густина (при температурі 20 °С) 920—930 кг/м3;
   tплавлення 130–171 °C;
  характеризується високою ударною міцністю, стійкістю
   до багаторазових згинань, зносостійкістю, низькою паро-
  й газопроникністю, високими діелектричними показниками;
   не розчиняється в органічних розчинниках;
   стійкий до діяння киплячої води і лугів;
   руйнується під дією азотної та сірчаної кислот, хромової суміші;
   відзначається низькою термо- і світлостійкістю.
Хімічна стійкість поліпропілену:
ЗАСТОСУВАННЯ ПОЛІПРОПІЛЕНУ
Поліпропілен
Поліпропіленові труби
Поліпропіленові басейни
Поліпропіленові нитки
Скотч
Поліпропіленові мішки
Дюбеля
Господарські товари
Харчова плівка
Поліпропіленові конденсатори
Термобілизна
Пляшечки для
новонароджених
Політетрафторетилен
 або
тефлон
Фізичні
А) Біла, в тонкому шарі прозора речовина, що зовні нагадує парафін або поліетилен.
Б) Тепло- і морозостійка
В) Низький поверхневий натяг
Властивості
2.Хімічні
А) хімічно стійкий
Б) Не руйнується під впливом:
лугів;
кислот;
суміші  азотної і соляної кислот.
Застосування
Тефлон застосовують в:
хімічній,
 електротехнічній
харчовій промисловості,
в медицині.
Електроніка
Тефлон широко використовується у високочастотній техніці, оскільки, має дуже низький коефіцієнт зміни коефіцієнта діелектричної проникності і низькі діелектричні втрати. Застосовується у військовій і аерокосмічній техніці.

Змащування
Антифрикційний матеріал, з коефіцієнтом тертя ковзання найменшим.
Використовується в приладобудуванні.
Відомі мастила з введеним в їх склад дрібнодисперсним фторопластом.
Харчова промисловість і побут
У вигляді покриття широко застосовується для виготовлення:
екструзійних форм;
форм для випічки;
сковорідки;
каструлі;
чайники.
PE – поліетилен
PP – поліпропілен
PS - полістирол
Призначено для багаторазового використання
Підлягають вторинному використанню (цикл “Створення – використання – утилізація”)
Частково чи повністю виготовлено із вторинних ресурсів
Блеф - клуб
Чорна скринька
Пластмаса
Проблеми утилізації пластмаси
Відходи - це об'єкти, які вже були у вжитку і втратили свої споживчі якості. Виходячи з можливості подальшого їх використання, розрізняють відходи які утилізуються й не утилізуються
Найбільш ефективними засобами запобігання накопиченню пластмасових відходів є їх повторна переробка (рециклінг) і впровадження біодеградальних (тобто таких, що самі руйнуються в природі) полімерних матеріалів.
Рециклінг "відпрацьованих" пластмас здійснюється у США, Японіі і в 16 промислово розвинених країнах Європи
У Великобританії Британська федерація пластмас оприлюднила звіт про діяльність 60 компаній, які виробляють пластмаси та займаються їх рециклінгом. Кількість пластмас, які утворюються в країні, оцінюється майже в 1,5 млн т за рік. Щороку із відходів регенерується і повертається у виробництво 150 тис. т пластмас.
  1989 р. італійська хімічна компанія “Феррузі”
При будь-якій господарській діяльності утворюються відходи - промислові та побутові, які можуть бути потенційною сировиною. Відходи виробництва - це залишки сировини, матеріалів, напівфабрикатів, які утворюються в процесі отримання певного продукту і частково, або повністю втратили свої первісні властивості.
Рефлексія:

Чи змінились ваші уявлення про полімери?

Що було найцікавішим на уроці?

Що далося найважче?
Хімію вивчайте, любіть її і завжди памтайте:
Що хімія, оця гірка, смердюча,
Водночас є корисна і пахуча.
В житті не обійтись без формул, без рівнянь,
І без міцних хімічних знань.


title: Презентація на тему «Класифікація неорганічних сполук»

text:
Me+m(OH)-1m
                 Ba                                          S

                BaO                                         X

                  X                                        H2SO4

                                     BaSO4


title: Презентація на тему «Текстильные волокна»

text:
Текстильные волокна
Авдонина Анастасия
11 эк
Натуральные волокна
 органические (растительного и животного происхождения)

Минеральные (асбест)
( альпаки )
Хлопок
Хлопковое волокно очень прочное, удобное в носке и теплостойкое. Он может поглотить много влаги (от 20% до 65% от собственного веса, не становясь влажным на ощупь). В процессе мерсеризации (обработки раствором едкого натра при одновременном растяжении) хлопчатобумажное волокно приобретает мягкий блеск. Прочность на разрыв и впитывающая способность усиливаются. Ткань из хлопка почти не греет. Ее теплозащитные свойства могут быть усилены в результате процесса ворсования. Хлопчатобумажная ткань сильно мнется и при стирке садится. Особая обработка - облагораживание - может сделать хлопок несминаемым и безусадочным.
Лен
Льняное полотно имеет очень гладкую поверхность с матовым блеском, мало загрязняется и не осыпается. Оно легко впитывает, сохраняет и быстро отдает влагу (до 23%). Благодаря гигроскопичности одежда из льна способствует естественной терморегуляции тела и особенно подходит для ношения летом и в тропических условиях. Льняное полотно очень прочный материал, а во влажном состоянии оно ещё прочнее, чем в сухом. Наличие в его составе растительного клея делает полотно тверже и жестче, чем хлопчатобумажные ткани. Лён - мнущийся материал, но мнётся пластично.
Бамбук
Главными достоинствами бамбукового волокна являются структура волокна из микропор и микроотверстий и естественные антибактериальные свойства. Бамбук - это самое быстрорастущее растение в мире; его культивация не требует использования удобрений и пестицидов, что благотворно влияет на окружающую среду. Процесс производства бамбукового волокна основан на обработке паром и кипячении, поэтому он не наносит ущерба окружающей среде.
Конопля (немр)
Как и другие натуральные ткани конопляная очень приятна для тела. Она поддерживает нормальный теплообмен человеческого организма: зимой в ней не холодно, а летом не жарко. Ультрафиолетовое излучение, столь губительное для нашей кожи, задерживается конопляной тканью почти полностью (на 95%), тогда как другие ткани могут похвастаться лишь 30-70%.
Ткань из конопли — долгоживущий материал, не портится при стирке, и при постоянном использовании обнаруживает дополнительные свойства: становится более активной и сохраняет способность проводить полезные качества конопли — освежает, нейтрализует токсины, не дает развиваться болезнетворным микробам, не создает условий, препятствующих обменным процессам в коже.

Шерсть
Главным поставщиком шерстяных волокон является овца. Кроме нее тонкую шерсть поставляют и другие животные: козы кашмирской и ангорской породы, ангорские кролики, ламы, альпаки и верблюды. Шерстяные ткани мало загрязняются и почти не мнутся. Нередко шерстяной одежде достаточно немного повисеть во влажном помещении, чтобы разгладились смятые складки и выветрились запахи пота, еды и дыма. Поверхность шерстяной ткани отталкивает капельки воды, но впитывает до 40% влаги в виде пара; сохнет шерсть медленно. Шерсть хорошо сохраняет тепло и обладает свойством сваливаться, которое усиливает ее теплоизоляционные свойства делает ветронепроницаемой.
Ангорские кролики
Мохер
Кашемир
Исходным сырьём для этой пряжи является волос тибетских высокогорных коз, получаемый путем вычесывания. Кашемировая пряжа является самой дорогой из используемых в настоящее время. С практической точки зрения представляет интерес кашемировая пряжа для ручного вязания с содержанием кашемира не более 30%, т. к. кашемир не является формоустойчивым и вещь вытянется под собственным весом. Пряжа, используемая в промышленности, обычно содержит от 10% до 60% кашемира.
Шелк
Очень ценное текстильное волокно, которое представляет собой продукт выделения шелкоотделительных желез гусениц тутового (90%) и дубового (10%) шелкопрядов. Из всех природных волокон натуральный шелк — самое легкое волокно и наряду с красивым внешним видом обладает высокой гигроскопичностью (11 %), мягкостью, шелковистостью, малой сминаемостью.
Натуральный шелк обладает высокой прочностью. Разрывная нагрузка шелка в мокром состоянии снижается примерно на 15 %. Натуральный шелк устойчив к кислотам, к щелочам — нет, имеет низкую светостойкость, относительно низкую термостойкость (100—110°С) и высокую усадку.
Асбест
Минеральное волокно, содержится в горных породах. Наиболее длинные волокна (10 мм и более) перерабатываются в пряжу, идущую для изготовления технических тканей, лент, шнуров, используемых главным образом для теплоизоляции.
Химические волокна
Искусственные:
Синтетические:
органические (вискозное волокно, ацетатное, триацетатное, медно-аммиачное, мтилон В, сиблоновое, полинозное и др. );
неорганические (стеклянные и металлические волокна и нити).
полиамидные (капрон, анид, энант);
полиэфирные (лавсан);
полиакрилнитрильные (нитрон);
полиолефиновые(полипропилен, полиэтилен);
полиуретановые (спандекс);
поливинилспиртовые (винол);
поливинилхлоридные (хлорин);
фторсодержащие (фторлон)
 и др.
Вискоза
Самое натуральное из всех химических волокон. Целлюлоза растворяется и образует вязкую массу. Продавленные через мелкие отверстия струйки целлюлозы при затвердевании становятся вискозными волокнами. Таким образом, вискоза представляет собой чистую целлюлозу без каких бы то ни было примесей. В зависимости от назначения, вискоза изготавливается с блестящей или матовой поверхностью. Вискозной ткани можно придать характер "шелка", "хлопка", или "шерсти", изменяя блеск, тонкость и придавая извитость волокнам. Утолщенные нити могут придать вискозному полотну вид льняного.
Вискоза впитывает влагу лучше, чем хлопок, но она менее прочна во влажном состоянии и не такая ноская.

Ацетат и триацетат
В отличие от вискозы, ацетатные и триацетатные волокна состоят не из чистой целлюлозы, а из ацетилцеллюлозы.
Ткани из ацетатного и триацетатного шелка имеют слегка блестящую поверхность и внешне очень похожи на натуральный шелк. Они очень хорошо сохраняют форму и почти не мнутся. Ацетатный шелк плохо воспринимает влагу (около 6%), но сохнет быстро. Ацетат плохо переносит нагрев (плавится при 210°С) и растворяется в ацетоне. Триацетатный шелк воспринимает еще меньше влаги, чем ацетат, но обладает большей теплостойкостью (температура плавления около 300°С), и он хорошо сохраняет форму при плиссировке.

Стеклянные волокна
Нити, получаемые при продавливании расплавленной стеклянной массы через тонкие отверстия. Вытекающие струйки, остывая, превращаются в гибкие нити. Основное применение — тепло- и электроизоляция, фильтры.
Стеклянные водопады
Капрон
Капрон или капроновое волокно — бело-прозрачное, очень прочное вещество. Эластичность капрона намного выше шелка. Капроновая нить диаметром 0,1 миллиметра выдерживает 0,55 килограмма. Капроновые волокна не впитывают влагу, поэтому не теряют прочности во влажном состоянии. Но у капронового волокна есть и недостатки. Оно малоустойчиво к действию кислот. Сравнительно невелика и теплостойкость капрона. При нагревании его прочность снижается, при 215°С происходит плавление. Из капрона изготавливают канаты, рыболовные сети, леску, гитарные струны, фильтровальные материалы, кордную ткань (например, для автомобильных шин), а также штапельные ткани, чулки и другие бытовые товары. Из капроновых нитей шьют одежду, которая стоит намного дешевле, чем одежда из натуральных природных материалов. Из кордной ткани делают каркасы авто- и авиапокрышек.
Лавсан
Достоинства — незначительная сминаемость, отличная свето- и атмосферостойкость, высокая прочность, хорошая стойкость к истиранию и к органическим растворителям; недостатки — трудность крашения, сильная электризуемость, жесткость — устраняется химическим модифицированием. Применяется, например, в производстве различных тканей, искусственного меха, канатов, для армирования шин, в качестве утеплительного материала.
Полипропилен
Обладает хорошими теплоизоляционными свойствами, стойки к действию кислот, щелочей, органических растворителей. Термо- и светостойкость сравнительно невысока. Используется для изготовления нетонущих материалов, брезентов, ковров.
Спандекс
Спандекс — незаменимый материал для облегающих тело текстильных изделий широкого ассортимента, в том числе трикотажных спортивных, галантерейных и медицинских.
В 1970-х и 1980-х годах популярность среди многих металл- и рок-групп приобрели леггинсы из спандекса. Основной причиной этого послужило то, что он сохранял способность растягиваться и плотно облегать тело даже после многих применений в отличие от джинсов или кожаных штанов. Он не стеснял движений музыкантов на сцене, позволяя им высоко прыгать либо ставить ноги на мониторы. Костюм Человека-паука так же был сконструирован из спандекса.
Хлорин
Волокно хлорин химически очень устойчиво: на него не действуют при обычных условиях кислоты, щелочи и окислители. Оно не горит, не набухает в воде, не гниет. При нагревании волокно разлагается не плавясь. Из хлорина готовят фильтровальные ткани для кислот и щелочей, прокладки для аккумуляторов и других химических аппаратов, транспортерные ленты, изоляционные материалы, спецодежду для рабочих химической промышленности, нательное белье и т. д.
Белье из хлорина, как оказалось, обладает лечебным действием: от трения оно несколько электризуется (при снимании белья в темноте заметно искрение), и это оказывает благотворное влияние при таких болезнях, как ревматизм, радикулит и другие.
Недостаток - низкая теплостойкость: при нагревании до 75° С волокно заметно размягчается и деформируется. Поэтому изделия из хлорина нельзя ни кипятить, ни гладить горячим утюгом. Прочность хлорина заметно снижается под действием света.


title: Презентація на тему «Органічні речовини в живій природі» (варіант 1)

text:
= O
OH         H
R'
H
+
= O
= O
OH         H
R'
H
+
= O


title: Презентація на тему «Ферум» (варіант 1)

text:
Fe2O3
Fe3O4
FeOOH
FeO(OH)
FeCO3
FeTiO3


title: Презентація на тему «Комплексні сполуки»

text:
Комплексні сполуки

План

1. Загальні відомості про комплексні сполуки.
2. Координаційні числа d-елементів.
3. Стабільність комплексів d-елементів.
Комплексні сполуки
   Комплексні сполуки або координаційні сполуки — складні хімічні сполуки, в яких можна виділити центральний атом (комплексоутворювач) і безпосередньо зв'язані з ним молекули або йони — так звані ліганди або аденти. Центральний атом та ліганди утворюють внутрішню сферу (комплекс); молекули або йони, які оточують комплекс — зовнішню координаційну сферу. Центральним атомом можуть бути як метали, так і неметали. Утворення комплексних сполук широко використовується в різноманітних галузях хімічної технології (виділення, очищення, розділення платинових, рідкісноземельних та деяких інших металів).

Ліганди і комплексні сполуки Cu (IІ)/Cu (IІI).
Загальні відомості про комплексні сполуки
     Хімія комплексних сполук є однією з галузей сучасної хімії, що інтенсивно розвиваються. У зв'язку з цим, поняття «комплексні сполуки» постійно уточнюється і доповнюється. Відповідно до класичного визначення, комплексні сполуки — це сполуки, до складу яких входять комплексні частинки, що вміщують центральний атом (комплексоутворювач) оточений лігандами.
 За Ф. Коттоном і Дж. Уїлкінсоном дане визначення комплексних сполук потребує деяких уточнень:
   -по-перше, комплексоутворювач і ліганди повинні бути стабільними при звичайних умовах;
  -по-друге, реакції комплексоутворення повинні протікати у звичайних хімічних умовах.
-по-третє, до комплексних сполук слід віднести також продукти приєднання лігандів до молекул:

SiF4 + F- = SiF62-;

і продукти взаємодії молекул за донорно-акцепторних механізмом:

NH3 + BF3 = NH3BF3.

Отже, класичне визначення комплексних сполук потребує доповнень:
       Комплексні сполуки — це сполуки, до складу яких входять комплексні частинки (комплекси), що вміщують центральний атом (комплексоутворювач) оточений лігандами. Утворення комплексів можна представити як результат взаємодії за донорно-акцепторним механізмом стабільних при звичайних умовах частинок: атомів, йонів або молекул.

  Приведене вище визначення вказує, що, наприклад, такі частинки як CH4, SO42-, NO3- та інші недоцільно представляти як комплекси, оскільки частинки C+ і H-, S6+ і О2-, N5+ і О2- при звичайних умовах не існують.
  Найбільш характерним комплексоутворення є саме для d-елементів.

   Наявність значної кількості валентних частково заповнених орбіталей і схильність до утворення ковалентного зв'язку визначає значну кількість комплексних сполук, що утворюють d-елементи
Координаційні числа d-елементів
    Найбільш характерними координаційними числами d-елементів є 4 і 6 (наприклад: [Pt(NH3)4]Cl2, К2[Ni(CN)4], К4[Fe(CN)6], Na3[Co(NO2)6]). Менш характерним є координаційне число 2, яке, як правило, мають d-елементи у ступені окиснення +1, наприклад: [Ag(NH3)2]Cl, Na[Au(CN)2].
     Координаційні числа вищі за 6 є мало характерними і зустрічаються лише для деяких d-елементів другого і третього рядів (МI3[ZrF7], МI4[ZrF8]). Величина координаційного числа визначається  електронною будовою, а також розмірами комплексоутворювача і лігандів.
Стабільність комплексів d-елементів
      Серед монодентантних лігандів найбільш стабільні комплекси з d-елементами утворюють ціанід-йон, аміак, галогенід-йони і деякі інші. Утворення ціанідних комплексів є характерним для елементів підгрупи Купруму, підгрупи Цинку і d-елементів VIII групи. Вказані вище елементи (за винятком Феруму) утворюють також досить стабільні аміачні комплекси. Всі d-елементи утворюють більш-менш стабільні галогенідні комплекси.
        Найменш характерним комплексоутворення є для елементів підгрупи Скандію і Титану. Для даних елементів характерним є утворення фторидних комплексів складу МI3[ЭIIIF6] і МI4[ЭIVF6].
        Також для визначення стабільності металорганічних комплексів користуються емпіричним правилом 18 електронів: стабільним буде той комплекс, на зовнішній валентній орбіталі якого є 18, як його власних електронів, так і електронів лігандів.
Синтез, будова і властивості комплексних сполук германію (IV)
    Біологічна активність координаційних  сполук СО(ІІ)/ СО(ІІІ)


Презентація на тему «Юпітер» (варіант 14)


title: Презентація на тему «Графіт»

text:
Click to edit Master title style
Click to edit Master text styles
Second level
Third level
Fourth level
Fifth level
Click to edit Master title style
Click to edit Master text styles
Second level
Third level
Fourth level
Fifth level
Click to edit Master text styles
Second level
Third level
Fourth level
Fifth level


Презентація на тему «Спирти» (варіант 1)


title: Презентація на тему «Хімія в медицині» (варіант 1)

text:
works.tarefer.ru
uk.wikipedia.org
www.ref.by
www.google.com.ua


title: Презентація на тему «Пластмаси.Синтетичні каучуки.Гума»

text:
Пластмаси.Синтетичні каучуки.Гума
                                                     виконала
учениця 11-Ф класу
Бабич Роксолана
План
 Пластмаси
 Властивості пластмас
Термопласти
Поліетилен
Реактопласти
Еластомери
Застосування пластмас
Синтетичний каучук
Гума

Пластмаси
Пласти́чна ма́са (пластмаса) — штучно створені матеріали на основі синтетичних або природних полімерів.
Сировиною для отримання полімерів є
    нафта,природний газ, кам'яне вугілля,
    сланці.

Предмети побуту, повністю або частково виготовлені з пластмаси
Властивості пластмас
 Мала густина (0,85—1,8 г/см³), що зменшує масу деталей.
 Висока корозійна стійкість .
 Гарні антифрикційні характеристики .
Високий коефіцієнт тертя.
Високі електроізоляційні та теплоізоляційні характеристики.
Велика прозорість.

Властивості пластмас
невисока міцність
 твердість і механічна жорсткість
значна повзучість.
низька теплостійкість
низька теплопровідність
схильність до старіння
Класифікація пластмас
Термопластичні пластмаси (термопласти) — це пластмаси на основі термопластичних полімерів, що під час нагріву розм'якшуються, переходять у в'язкотекучий стан, а при охолодженні тверднуть, і цей процес повторюється при повторному нагріванні. Тобто такі пластмаси допускають повторну переробку.

Ящик з поліетилену високої щільності для скляних пляшок
   Поліетилен-полімер етилену, твердий, легкий і водостійкий матеріал, гарний діелектрик з високою морозостійкістю (до — 60 °C), стійкий проти агресивних середовищ. Застосовується для виготовлення кабелів, плівок, труб, ємностей технічного і побутового призначення тощо.
     Недоліки: низька гранична температура експлуатації, висока газопроникність і низька маслостійкість.
Реактопласти
Термореактивні пластмаси (реактопласти) — полімерні матеріали, які при нагріванні розм'якшуються, але при певній температурі і під дією затвердівачів, каталізаторів чи ініціаторів хімічних реакцій зазнають полімеризації, внаслідок якої переходять у твердий стан і повторна переробка таких пластмас неможлива. Теплостійкість їхня вища і досягає 200…370 °С.
Еластомери
   Високоеластичні пластмаси (еластомери) — матеріал, який може розширюватися і стискатися, суттєво змінюючи свою форму в результаті прикладання зусиль і здатний під дією внутрішніх пружних сил повертатись до попередньої форми. Еластомери майже повністю замінили гумові еластомери із сировини природного походження, а також знайшли низку нових застосувань, недоступних для звичайної гуми.
   Еластомери застосовуються у промисловості переробки пластмас найчастіше як високомолекулярні пластифікатори для зниження крихкості склоподібних або кристалічних полімерів.
 Застосування пластмас
Близько двох третин усього світового виробництва пластмас складають масові продукти: поліетилен, полівінілхлорид і полістирол. Основні області їхнього застосування - це будівництво, упаковка,
    машинобудування, електротехніка, транспорт.

Синтетичний каучук - вихідною речовиною для одержання штучного каучуку за способом С. В. Лебедєва служить ненасичений вуглеводень з двома подвійними зв'язками бутадієн(дивініл) CH2=CH—CH=CH2.

Сирий каучук має низьку міцність і дуже липкий, особливо при нагріванні, а на морозі стає твердим і ламким. Тому для виготовлення різних виробів у сирому вигляді каучук непридатний. Свої цінні властивості каучук набуває при вулканізації, тобто при нагріванні з сіркою. Вулканізований каучук називають гумою.
Гума
    Ґу́ма — продукт вулканізації композицій на основі каучуку; матеріал, необхідний для виробництва різноманітних виробів — від автомобільних шин до хірургічних рукавичок. Головна перевага гуми — її еластичність.

Збір натурального (природного)латексу (підсочка)

 Натуральну гуму виробляють
з особливої рідини —латексу, який одержують із соку
каучукового дерева

Застосування
Понад половину виробленої гуми витрачають на автомобільні шини. Крім шин, із гуми виробляють взуття, одяг, рукавички, труби, ластики,тенісні м'ячі , прокладки клапанів для герметизації трубопроводів і двигунів.
Гумові рукавички
Гумка
Джерела
http://www.youtube.com/watch?v=kGBj5IZP6Zg
http://uk.wikipedia.org/wiki/Пластмаса
http://uk.wikipedia.org/wiki/Синтетичний_каучук
http://ua-referat.com/Пластмаси
http://uk.wikipedia.org/wiki/Гума


title: Презентація на тему «Органічні сполуки в побуті» (варіант 6)

text:
Органічні сполуки в побуті
Виконала:
учениця ІІ курсу ліцею
Шепетівського НВК№3
Вчитель:
Кондратюк Анатолій Миколайович

Побутові хімікати – це речовини або суміші речовин, що використовують у побуті з певною метою окремо або у складі композицій.
За призначенням

Миючі засоби

Безпечні

Відносно безпечні
Вогненебезпечні
Отруйні
Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Крохмаль»

text:
Презентація на тему “Крохмаль”
Найпростіша формула крохмалю й молекулярна формула — (С6Н10О5)п. У даній формулі значення n — від декількох сотень до декількох тисяч. Крохмаль — природний полімер, що складається з багаторазово повторюваних структурних ланок С6Н10О5. На відміну від раніше розглянутих полімерів (поліетилену, каучуку), структура крохмалю неоднакова. З цієї причини його вважають навіть сумішшю двох речовин — амілози й амілопектину. Амілоза (її в крохмалі 20 %) має лінійні молекули й більш розчинна. Молекули амілопектину (його 80 %) розгалужені, і він менш розчинний у воді.
Молекули крохмалю відрізняються за відносною молекулярною масою: для лінійних молекул (амілози) вона становить близько сотень тисяч, для розгалужених молекул (амілопектину) — близько декількох мільйонів.
Найпростіша й молекулярна формули целюлози аналогічні формулам крохмалю.
Порівняно з крохмалем, у целюлози відносна молекулярна маса є вищою.

ФІЗИЧНІ ВЛАСТИВОСТІ КРОХМАЛЮ
Позбавлений смаку білий порошок
Нерозчинний в холодній воді
В гарячій воді набухає, утворюючи клейстер
Молекули неоднорідні    по розмірах.

Будова молекули
Структурна ланка
Структурна  будова   молекули

ХІМІЧНІ ВЛАСТИВОСТІ КРОХМАЛЮ
При дії ферментів або нагріванні з кислотами піддається гідролізу.

Крохмаль не дає реакції «срібного дзеркала».
Не відновлює гідроксид міді (II).
Взаємодія з йодом - фарбування в синій колір.
Крохмаль застосовується в
харчовій
текстильній
паперовій
хімічній
 		гумовій
  			фармацевтичній
парфумерній промисловості
Діаграма Вміст крохмалю
Знаходження в природі
Зерна злаків:
Рис (до 86%)
 Пшениця (до 75%)
 Кукурудза (до 72%)
Бульби картоплі (до 24%)
 ПОШИРЕННЯ В ПРИРОДІ Й ЗАСТОСУВАННЯ КРОХМАЛЮ
У промисловості крохмаль виробляють переважно з бульб картоплі, а також кукурудзи.
Застосування крохмалю різноманітне. Він є основним вуглеводом продуктів харчу-вання людини — хліба, крупів, картоплі. Значні кількості його переробляють на декстрини, патоку і глюкозу, які використовують у кондитерському виробництві.
З крохмалю, який є в картоплі і зернах злаків, добувають етиловий спирт. Для цього крохмаль спочатку перетворюють на глюкозу під дією ферментів, а потім глюкозу піддають спиртовому бродінню в присутності дріжджів.
Крохмаль використовують як засіб клеєння, обробки тканин, крохмалення білизни. У медицині на основі крохмалю виготовляють мазі, присипки тощо.
Целюлоза, або клітковина, — ще більш поширений вуглевод, ніж крохмаль. З неї складаються в основному стінки рослинних клітин. У дереві міститься до 60% целюлози, у ваті і фільтрувальному папері — до 90%.
Вживання в побуті
Крохмаль застосовується для накрохмалювання білизни.     Під гарячою праскою відбувається частковий гідроліз крохмалю  і перетворення його в декстрин.  Останні утворюють на тканині щільну плівку,  яка додає  блиск тканини  і оберігає її від забруднення.


title: Презентація на тему «Будівельні матеріали: скло, цемент, бетон, їх використання»

text:
Будівельні матеріали: скло, цемент, бетон, їх використання
Виконала
Учениця 10-А класу
ЗОШ 1-3 ст. №1
Кулібаба Яна
План
Будівельні матеріали
Історична довідка про скло
Скло
Походження та застосування скла
Історія видобутку цементу
Цемент
Застосування цементу
Історія бетону
Бетон
Застосування бетону
Будівельні матеріали
Будіве́льні матеріа́ли — це різні за складом, структурою, формою та властивостями речовини, застосовувані безпосередньо для будівництва споруд або для виготовлення з них збірних елементів на спеціалізованих підприємствах.

Найпростіші будівельні матеріали — пісок, глина, деревина, природний камінь, гравій.
Історична довідка про скло
Близько 1500 років до н.е. у Єгипті почали виготовляти перші предмети домашнього вжитку. Це в основному були чаші, кухонне начиння та пляшки. Центрами виробництва скляних виробів були столиці Єгипту, спочатку Фіви, а потім Александрія. З Єгипту склоробство проникло на територію сучасної Італії (I ст. до н.е.). Рим у I ст. н.е. стає значним центром виробництва скла. Тут засновано декілька скляних майстерень і залучено значну кількість єгипетських склоробів. Масштаби виробництва були настільки великі, що римських склоробів у 220 р. було обкладено податком, а їхні майстерні зведені на одну з головних вулиць Риму. З Риму склоробство поширюється в римські провінції (Британія, Галлія та ін), а також у III-IV ст. на північне узбережжя Чорного моря і у Київську Русь.

Першим великим технологічним проривом у скляному виробництві можна вважати технологію видування скла, яка виникла у 100 році на території сучасних Палестини та Сирії. Ця технологія полягала у захопленні розплавленого скла на кінці трубки, у яку людина повинна була дути для надання форми скляному виробу. Основне призначення цих виробів стосувалось домашнього побутового використання (пляшки, вази).

Скло
Скло (неорганічне скло) — тверда аморфна речовина, прозора, в тій чи іншій частині оптичного діапазону (в залежності від складу), отримана під час застигання розплаву, що має склотвірні компоненти.
Склотвірний компонент — речовина (оксид, сульфід, селенід, телурид чи фторид елементу), яка в процесі застигання розплавленої маси утворює скло.
Під склом розуміють сплави різних силікатів з надлишком діоксиду силіцію. Розплавлене скло не відразу твердне при охолодженні, а поступово збільшує свою в'язкість, аж поки не перетвориться в однорідну тверду речовину. Скло при твердінні не кристалізується, тому воно не має різко вираженої точки плавлення. На відміну від кристалічних матеріалів скло, при нагріванні у відповідному температурному інтервалі розм'якшується поступово, переходячи з твердого крихкого стану у тягучий високов'язкий і далі — у текучий стан — скломасу.

Походження та застосування скла
У природі скло зустрічається у складі вулканічних порід, які швидко охололи з рідкої магми при взаємодії з холодним повітрям чи водою. Іноді скло зустрічається у складі метеоритів, розплавлених при проходженні атмосфери.

Коли встановили ідентичність будови, складу і властивостей звичайного силікатного скла низці мінералів, останні стали кваліфікуватись як різновиди його природні аналоги, отримуючи назви відповідно до умов формування: вулканічне скло (пемза, обсидіани, пехштейн та ін.), скло метеоритного походження — тектит (молдавіти, лівіти та ін.).

Скло, що використовується у промислових масштабах — матеріал штучного походження, якому властиві такі основні характеристики, як прозорість, твердість, хімічна стійкість, термостійкість. Крім того, скло має властивості, які обумовлюються його прозорістю, електричними та термомеханічними параметрами. Завдяки цьому скло широко використовують майже у всіх галузях техніки, медицині, у наукових дослідженнях та у побуті.
Зі скла виробляють волокно, вату, тканини тощо. Ці матеріали відзначаються, значною механічною міцністю, негорючістю, кислотостійкістю і високими тепло- і електроізоляційними властивостями. Вони мають широке застосування в різних галузях техніки і будівельній справі.

У зв'язку з його згаданими електрофізичними властивостями, скло застосовують для виготовлення низько- та високовольтних ізоляторів, балонів і ніжок освітлювальних та електронних ламп, газорозрядних приладів, тонко- та товстостінних газонепроникних і вакуумщільних оболонок, різних електровакуумних приладів, рентгенівських трубок, компонентів електричних ланцюгів, що мають специфічні електрофізичні властивості.

Історія видобутку цементу
Технології добування були відомі у стародавньому Єгипті. Вважається також, що єгипетські піраміди були побудовані з бетонних блоків, на основі гіпотези, що серед кам'яних брил пірамід було знайдено волосину.
Цеме́нт (нім. Zement, від лат. caementum — щебінь, битий камінь) — загальна назва мінеральних в'яжучих порошкоподібних матеріалів, які після затворення їх водою, з рідкого або тістоподібного стану переходять у твердий каменеподібний стан при звичайній температурі і використовується для зв'язування з іншими матеріалами.
Застосування цементу
Цемент звичайно використовують у суміші з піском. На одну частину маси цементу беруть 3—5 частин піску. З такої суміші разом з водою виготовляють напіврідку тістоподібну масу, яку називають цементним розчином. Цементний розчин через деякий час тужавіє, а потім твердне в каменеподібну речовину. Твердіння цементного розчину при звичайній температурі продовжується майже місяць. Обумовлюється це явище складними хімічними реакціями, головніші з яких можна зобразити такими рівняннями:
Ca3SiO5 + 5H2O = Ca2SiO4 • 4H2O + Ca(OH)2
Ca2SiO4 + 4H2O = Ca2SiO4 • 4Н2О
Ca3(AlO3)2 + 6H2O = Ca3(AlO3)2 • 6Н2О

Таким чином проходить процесс так званого затворення цементу водою з утворенням штучного каменеподібного матеріалу — цементного каменю.

Змішування цементного розчину з гравієм і щебенем дає бетон. Якщо бетоном наповнити залізний каркас (залізні стержні, дріт тощо), то тоді його називають залізобетоном. Цемент (бетон) дуже міцно зв'язується з залізом і має однаковий з ним коефіцієнт теплового розширення, при цьому бетон має високий опір до стиснення, а металоконструкція — до розтягу. Бетон і залізобетон мають дуже високу твердість і механічну міцність. їх широко використовують при будівництві гідроелектростанцій, мостів, каналів, заводських корпусів і в житловому будівництві.
Історія бетону
Хоч часто бетон сприймається як новітній матеріал, але насправді його використовують вже тисячі років, відомий ще в IV тисячолітті до н. е — Шумер. Давньоримська монументальна архітектура в часи свого розквіту була саме бетонною. Такі відомі споруди як Колізей, Пантеон чи знамениті римські дороги збудовані саме з бетону. Саме майже двохтисячолітнє існування цих споруд (наприклад 43 м бетонний купол Пантеону досі цілий) свідчить про можливості цього давнього але досі актуального будівельного матеріалу.
Бетон
Бето́н (фр. béton, від лат. bitumen — «гірська смола») — штучний каменеподібний матеріал, результат раціонально підібраної суміші в'яжучого, заповнювачів, води і, при потребі, спеціальних добавок. До затвердіння цю суміш називають бетонною. Один з основних будівельних матеріалів, що застосовується для виготовлення збірних залізобетонних та бетонних конструкцій і бетонних виробів, а також для будівництва монолітних бетонних і залізобетонних споруд.
Застосування бетону
У випадку зведення будови з бетону його види і марки визначаються на стадії створення проекту. Для різних елементів будівельної конструкції (фундаменти, що тримають стіни, внутрішні перегородки, підлоги) застосовуються різні види і марки бетонів.

Сфери застосування бетону в сучасному будівництві постійно розширюються. Широкі перспективи використання високоміцних бетонів (важких і легких), а також бетонів із заданими фізіко-технічними властивостями: малою осадкою і рухливістю, морозостійкістю, довговічністю, тріщиностійкістю, теплопровідністю, жаростійкістю і захисними властивостями від радіоактивних дій.


Презентація на тему «Лужні метали» (варіант 3)


title: Презентація на тему «Оксигеновмісні сполуки»

text:
Оксигеновмісні сполуки
Підготувала учениця
11-Б класу
Нововолинського ліцею-інтернату
Волинської обласної ради
Федина Валентина

1. Спирти:
А)Одноатомні спирти ;
Б)Багатоатомні спирти:
Фенол;
Альдегіди;
2. Насичені одноосновні карбонові кислоти;
3. Естери ;
4. Жири;
5. Мила ;
Висновок.

План
Спирти – це похідні вуглеводнів, у молекулах яких один або декілька атомів Гідрогену заміщенні гідроксильною групою – ОН. Часто спирти називають алканолами або  алкоголями.

Спирти

   Загальна формула насичених одноатомних спиртів: R-OH, де R — вуглеводневий радикал, або CnH2n+1OH
   Метанол і етанол — безбарвні рідини, з характерним запахом, добре розчинні у воді. Температура плавлення метанолу — 93,3C , етанолу — 114. Температура кипіння метанолу — 65, етанолу — 78 .

Насичені одноатомні спирти
   Метанол — дуже сильна отрута, якщо потрапляє в організм у малих дозах (5—10 мл), викликає сліпоту, у великих (30 мл) — смерть.
   Етанол — наркотична речовина, у невеликих дозах викликає сп’яніння, у великих — смерть. При постійному вживанні етанолу розвивається захворювання — алкоголізм
Представники гомологічного ряду насичених одноатомних спиртів

Етанол застосовують для добування синтетичного каучуку, пластмас, різних органічних речовин: діетилового естеру, барвників, оцтової кислоти. Його використовують як розчинник для виготовлення парфумів, одеколонів, ліків, лаків і т. д. Етанол у суміші з бензином можна використовувати як пальне для двигунів внутрішнього згоряння.
Метанол застосовують як розчинник або сировину для одержання формальдегіду, деяких барвників, фотореактивів, фармацевтичних препаратів.
Застосування спиртів

Багатоатомними називаються спирти, у молекулах яких два або більше атомів Гідрогену заміщені на гідроксигрупи.
Двохатомні спирти (гліколі)- похідні алканів, у молекулах яких два атоми Гідрогену заміщенні на дві гідроксиильні групи. Загальна формула гліколів - СnН2n(ОН)2. Перший  представник цього ряду - етан -1,2- діол (етиленгліколь).
Якщо в молекулі спирту містяться три гідроксильні групи, він належить до трьохатомних спиртів. Їх ще називають гліцероли. Загальна формула гліцеролів - СnН2n-1(ОН)3. перший представник цього ряду- пропан 1,2,3-тріол (гліцерол, застаріла тривіальна назва- гліцерин).
Кількість гідроксильних груп позначається на  хімічній активності сполук, зокрема, з ростом їх кількості підсилюються кислотні властивості сполуки.

Багатоатомні спирти
     Гліцерол – густа, солодка на смак рідина без кольору, змішується з водою у будь-яких співвідношеннях ; важча за воду , розчиняється в спирті, tкип. = 290 0С.
Наявність гідроксильних груп зумовлює подібність гліцерину до одноатомних спиртів, тому він вступає в реакції характерні для спиртів.
У промисловості його отримують головним чином при гідролітичному розщепленні жирів. Гліцерин випускають трьох видів — сирий, дистильований та технічно чистий. Вкосметиці дозволено застосування двох останніх. Гліцерин гігроскопічний. Завдяки властивості поглинати з повітря до 40-50 % води по відношенню до його початкової маси, він отримав широке розповсюдження в косметиці, як речовина, що швидко відбирає воду з тваринної та рослинної тканини. Він застосовується майже у всіх косметичних препаратах як пом'якшуючий засіб та є одним з основних видів сировини для виготовлення зубних паст. Він не засихає, не гіркне, замерзає при дуже низьких температурах і тому застосовується як речовина, що перешкоджає висиханню та замерзанню косметичних виробів.

Гліцерол
           CH2 –  CH –  CH2              ׀          ׀          ׀             OH     OH     OH
Гліцерин використовується в парфумерії та фармації як зм'якшувальний засіб або основа мазей, добавка до масла, у харчовій промисловості — як добавка до напоїв. Спиртовий розчин тринітрогліцерину має судинорозширювальну дію й у вигляді ліків використовується при серцевих захворюваннях. Гліцерин, його олігомери і полімери запропоновані в якості засобів, які зберігають свіжість харчових продуктів.
У шкіряному виробництві та текстильній промисловості — для обробки пряжі і шкіри з метою їх пом'якшення та надання еластичності. Гліцерин застосовується в тютюновій промисловості, при виробництві поліуретанів, гуми, барвників, чорнил і паст,  емульгаторів, фотографічних і інших матеріалів.
З гліцерину добувають вибухову речовину тринітрогліцерин, що використовується для виготовлення динаміту.
Гліцерин в якості кормової добавки підвищує надої молока.

   Застосування:
Фенол було вперше виділено з кам'яновугільної смоли в першій половині XIX століття. Його застосування тісно пов'язане з розвитком синтетичної органічної хімії. Фенол є вихідною речовиною для виробництва барвників, лікувальних препаратів, пластичних мас, вибухових речовин. Фенол має антисептичні властивості, які були виявлені ще у другій половині XIX століття. Вони зумовлюють використання його 5% розчину для знезаражування приміщень, хірургічних інструментів, фенол додають до деяких сортів мила, ним протравлюють деревину, щоб запобігти її гниттю. Разом з тим фенол токсична речовина, що може спричинити опіки шкіри. Оскільки фенол є продуктом коксохімічної промисловості, то вкупі з іншими промисловими викидами він потрапляє у стічні води, тим самим забруднює навколишнє середовище.
Фенол

   Фено́л (гідроксибензол, стара назва — карболова кислота) C6H5OH — органічні сполуки, в молекулах яких, гідроксильні групи сполучені безпосередньо з бензольним кільцем. Фенол називають карболовою кислотою, хоча це дуже слабка кислота. Карболова кислота, під більш відомою в побуті назвою "карболка" використовувалась раніше як асептик.
Альдегідами називають органічні речовини, молекули яких містять функціональну групу атомів , сполучену з вуглеводневим радикалом.
Загальна формула речовин цього класу CnH2n+1COН або R–COН, у якій R – це атом Гідрогену (у випадку з мурашиним альдегідом) або вуглеводневий радикал.
Порівняно зі спиртами у складі молекул альдегідів на два атоми Гідрогену менше. Це відбивається у назві «альдегіди», що походить від слів «алкоголь» і «дегідрування», тобто дегідрований алкоголь.
Перший член гомологічного ряду альдегідів – метаналь, або формальдегід, або мурашиний альдегід. Він має формулу .
Наступний за ним – етаналь, або ацетальдегід, або оцтовий альдегід. Його формула
За номенклатурою, що історично склалась, назви альдегідів походять від назв тих кислот, на які вони перетворюються при окисненні. Наприклад, мурашиний альдегід – від мурашиної кислоти, оцтовий альдегід – від оцтової кислоти і т. д. За систематичною номенклатурою, назви альдегідів утворюють від назв відповідних насичених вуглеводнів шляхом додавання суфікса -аль: метаналь, етаналь, пропаналь тощо.

Альдегіди
Найбільше застосування мають метаналь і етаналь. Велика кількість метаналя використовується для отримання фенол формальдегідної смоли, яку отримують при взаємодії метаналя з фенолом. Ця смола необхідна для виробництва різних пластмас. Пластмаси, виготовлені з фенолформальдегідної смоли в поєднанні з різними наповнювачами, називаються фенопластами. При розчиненні фенолформальдегідної смоли в ацетоні чи спирті отримують різні лаки.
Метаналь йде також на виробництві деяких лікарських речовин і барвників. Широко застосовується водний розчин, що містить в масових частках  40%, метаналя. Він називається формаліном. Його використання грунтується на властивості згортати білок.
Етаналь в основному йде на виробництво оцтової кислоти .
Формальдегід
Ацетальдегид
Карбонові кислоти - це органічні сполуки, до складу яких входять одна або декілька карбоксильних груп –СООН.
Фізичні властивості насичених монокарбонових кислот
Перші три члени гомологічного ряду насичених монокарбонових кислот — мурашина, оцтова, пропіонова — рухливі рідини з різким запахом, змішуються з водою у будь-яких пропорціях. Члени від 4-го до 9-го — оліїсті рідини з різким неприємним запахом1, погано розчинні у воді. Наступні члени гомологічного ряду — тверді речовини без запаху, нерозчинні у воді, але добре розчиняються в органічних розчинниках (етері, бензені).
Кислоти мають вищі, порівняно з відповідними спиртами, температури кипіння. Це зумовлено міцними водневими зв’язками між парами молекул кислоти й утворенням стабільних асоціатів, димерів, які розпадаються лише за високої температури. Наприклад, понад 250 °С — для ацетатної кислоти.

Насичені одноосновні карбонові кислоти
Гомологічний ряд насичених монокарбонових кислот:
Одноосновні карбонові кислоти (монокарбонові кислоти) — похідні алканів, у молекулах яких один атом Гідрогену заміщений на карбоксильну групу. Насичені монокарбонові кислоти утворюють гомологічний ряд, загальна формула якого СnН2n+1СООН або R-COOH, де R — алкільний замісник (або атом Гідрогену— у мурашиній кислоті).
Естери - це органічні сполуки, що утворились внаслідок взаємодії карбонових кислот зі спиртами з відщепленням молекул води.
Естери — це сполуки із загальною формулою R - COOR', де R і R' — вуглеводневі радикали.
Назва естеру утворюється від назв кислоти та спирту, що були використані для реакції естерифікації. Спочатку називається кислота, потім — прикметник від назви спирту з додаванням слова «естер».
За сучасною міжнародною номенклатурою назви естерів складають з назви вуглеводневого радикала, що відповідає спирту, і кореня латинської назви кислоти з додаванням суфікса -ат.
Наприклад, H - COO - C2H5 — етилформіат (етиловий естер мурашиної кислоти).
Назвіть естери:
• CH3 - COO - C2H5 — етилацетат (етиловий естер оцтової кислоти);
• C3H7 - COO - CH3 — метилбутират (метиловий естер бутанової кислоти);
• C2H5 - COO - C3H7 — пропілпропіонат (пропіловий естер пропанової кислоти).

Естери
Естери не розчиняються у воді, добре розчиняються в спирті, етері. Більшість естерів мають приємний запах, унаслідок чого дуже багато естерів застосовують у парфумерії та харчовій промисловості як ароматизатори із фруктовими запахами.
Окрім того, етилформіат використовують для виробництва вітаміну В1; етилацетат і бутилацетат — як розчинники естерів, целюлози, каучуків, вінілових полімерів, жирів і восків, а також як клей для деяких пластмас. Бензилбензоат використовують для боротьби з коростявими кліщами та для лікування корости.

Жири – це повні естери трьохатомного спирту гліцеролу та одноосновних жирних (аліфатичних) кислот. Їх ще називають трмгліцеридами.
Загальна формула  (мал. зверху),  де  R,R’,R” – залишки насичених і ненасичених кислот.
Класифікація:
Прості – містять залишки однієї кислоти (R=R’=R”);
Змішані – містять залишки різних кислот;
За фізичними властивостями:
 тверді жири – містять переважно залишки  пальмітинової (С15Н31СООН) та стеаринової (С17Н35СООН) кислот
Рідкі жири – містять залишки олеїнової (С17Н33СООН , один подвійний зв’язок), лінолевої (С17Н31СООН, два подвійних зв'язки),   ліноленової (С17Н29СООН , три подвійні зв'язки) та арадонової (С19Н31СООН, чотири подвійні зв'язки) кислот.
Жири
Біологічне значення жирів
 Біологічне значення жирів зумовлене тим, що вони є носіями таких життєво необхідних для організму речовин, як поліненасичені жирні кислоти, жиророзчинні вітаміни,фосфоліпіди, стерини.
    Жири — важливий продукт харчування людини. Жири становлять головний компонент таких продуктів харчування, як вершкове масло, рослинні олії, маргарин, смалець. Багато жирів міститься у свинячому салі та у сирі.
    Значення жирів у харчуванні різноманітне. Недостатнє надходження жирів у їжу негативно впливає на різні види обміну речовин, функціональний стан окремих органів і систем і, у підсумку, на працездатність і опірність організму несприятливим чинникам навколишнього середовища, у тому числі інфекційним агентам.
Безпосередньо з лікарською метою на жирах готують мазі, емульсії, пасти, які сприяють поглинанню активних речовин організмом, пом'якшують і продовжують їхню дію.
У промисловості
Деякі жири (здебільшого рослинного походження) використовуються для виробництва мила.

Мила - це поверхнево активні речовини (ПАР), які складаються з гідрофобної (вуглеводневий ланцюг) і гідрофільної (група СОО-) частин.
Милом є солі вищих карбонових кислот. Як і жири, мило можна класифікувати за агрегатним станом у звичайних умовах. Так, розрізняють тверде мило (натрієві солі вищих карбонових кислот) і рідке мило (калієві солі вищих карбонових кислот). Відповідно, формула мила: С17Н35СООNа — натрій стеарат та С17Н35СООК — калій стеарат.
Виробництво мила вимагає великої витрати жирів. Тим часом жири — найцінніший продукт харчування. Щоб зберегти їх, мило краще добувати з нехарчової сировини. Сьогодні такі можливості надає органічна хімія.
Мила
Властивості мила (господарське мило 72%)
• Якщо змастити господарським милом дрібні подряпини, порізи і ранки, то можна значно знизити ризик інфекції і прискорити загоєння.
• Щоб уникнуть появи синця чи шишки можна намазати забите місце господарським милом.
• Господарське мило – чудовий противірусний засіб. Під час нежитю чи початку грипу -  змочить ватний тампон в розчині господарського мила і обробить ним носові пазухи. Це корисно і в якості профілактики.
• Якщо утворився нарив треба накласти суміш з взятих в рівних частинах господарського мила, цибулі та цукру (цибулю та мило натерти на великій тертці). Робить це краще на ніч, зафіксувавши компрес пов’язкою. До ранку, мило продезінфікує рану.
• При грибку на ногах, слід промити вражені місця милом, добре обробивши їх щіткою, дати висохнуть та обробити шкіру йодом.
• Щоб уникнути подразнення під час гоління чи депіляції достатньо один раз після процедури намилить шкіру господарським милом.
• Господарське мило є дезінфікуючим засобом для предметів особистої гігієни (гребнів, зубних щіток).
Отож,метою моєї презентації було повторення про одно- та багатоатомні спирти, насичені одноосновні карбонові кислоти, естери, жири і мила.
Висновок: