title: Презентація на тему «Грип» (варіант 2)

text:
Грип

Грип(англ. influenza, фр. grippe) — гостра вірусна інфекційна хвороба з періодичним епідемічним поширенням, що характеризується ураженням верхніх дихальних шляхів з переважанням трахеобронхіту та вираженою інтоксикацією з гарячкою.
Грип має симптоми, схожі з іншими гострими респіраторними вірусними інфекціями (ГРВІ), але є набагато небезпечнішим. Тому перші ж симптоми ГРВІ вимагають особливої уваги. Найчастішим ускладненням грипу стає пневмонія, яка іноді може лише за 4-5 днів призвести до смерті хворого. Серцева недостатність також нерідко розвивається внаслідок ускладнень грипу.

Вірус грипу, модель Національного інституту охорони здоров'я США
За класифікацією вірусів, вірус грипу відноситься до РНК-вірусів родини ортоміксовірусів (лат. Orthomyxoviridae) та включає три серотипи А, В, С.
Типи вірусу

Цей рід має лише один вид, вірус грипу A. Дикі водоплавні птахи є природними носіями великої різноманітності грипу А. Іноді віруси передаються на інші види, що може викликати спалахи грипу серед домашньої птиці або спричинити пандемію грипу серед людей. Тип вірусу є найбільш вірулентний та патогенний для людини серед трьох типів грипу і може призвести до серйозніших захворювань. Є декілька різновидностей вірусу грипу А розділених на різні серотипи на основі антитіл до цих вірусів. Серотипи, які були виявлені в людей, впорядковані за кількістю відомих людських смертей під час пандемії, є:

H1N1, який спричинив Іспанський грип в 1918 та Свинячий грип в 2009.
H2N2, який спричинив Азійський грип в 1957.
H3N2, який спричинив Гонконгівський грип в 1968.
H5N1, який спричинив Пташиний грип.
H7N7, який має незвичайний зоонозний потенціал.
H1N2, ендемічний у людей, свиней і птиці.
H9N2
H7N2
H7N3
H10N7
Вірус грипу A
Цей рід має лише один вид, вірус грипу B. Цей вірус майже виключно вражає людей і є менш поширений, ніж вірус грипу A. Тільки деякі тварини, як відомо, уразливі до вірусу грипу B, Ластоногі та Фретки. Цей тип грипу мутує в 2-3 рази повільніше, ніж вірус тип A і, отже, менш генетично різноманітний, тільки з одним серотипом. Як результат, це відсутність антигенної відмінності, ступінь імунітету до грипу B, як правило, набутий в ранньому віці. Тим не менш, грип B мутує таким чином, що є не під силу стійкому імунітету.Це призвело до зниження швидкості антигенних змін, в поєднанні з обмеженим колом потенційних носіїв вірусу, гарантує, що пандемії грипу В не відбудеться.
Вірус грипу B
Вірус грипу C

Цей рід має лише один вид, вірус грипу C, який заражає людей, собак і свиней, іноді викликаючи важкі захворювання і локальні епідемії.Проте, грип C зустрічається рідше, ніж інші види, і зазвичай викликає тільки легке захворювання у дітей.
Структура й будова вірусів грипу
Віруси сероварів А і В складають один рід, а серотип С — інший. Кожний серовар має свою антигенну характеристику, яка визначається нуклеопротеїнами (NP) та матричними (M) білковими антигенами. Серовар А включає підтипи, які розрізняються за характеристикою свого гемаглютиніну (H) та нейрамінідази (N). Для вірусів серовару А (рідше В) характерна часта зміна антигенної структури при перебуванні їх у природних умовах.

Вірус грипу має сферичну форму діаметром 80—120 нм, у центрі знаходяться РНК-фрагменти, заключені у ліпопротеїдну оболонку, на поверхні якої є «шипи», що складаються з гемаглютиніну (H) та з нейрамінідази (N). Антитіла, що виробляються у відповідь на гемаглютинін (H), складають основу імунітету проти певного підтипу збудника грипу.
Віруси паразитують в епітелії слизових оболонок носоглотки та верхніх дихальних шляхів, володіють сильним токсином, що вражає кровоносні судини та капіляри.
Епідеміологія

Палата для хворих на грип під час епідемії іспанського грипу 1918–1919 років, місто Вашингтон

Останні пандемії грипу
Назва пандемії	Дата	Смертей	Підтип грипу
Азійський грип	1889-90	1 млн.	H2N2 (імовірно)
Іспанський грип	1918-20	50 млн.	H1N1
Азійський грип	1957-58	1.5 to 2 млн.	H2N2
Гонконзький грип	1968-69	1 млн.	H3N2
Свинячий грип	2009	понад 18 209	новий H1N1

Джерелом інфекції є тільки хвора людина (з останніх годин інкубаційного періоду по 4-5-й день хвороби). Механізм передачі інфекції — повітряно-крапельний. Хвора людина, навіть із легкою формою грипу, становить небезпеку для оточуючих впродовж усього періоду прояву симптомів, що в середньому становить 7 діб.
Імунітет після перенесеного грипу дуже нестійкий, можливі повторні захворювання навіть упродовж одного року; цьому сприяє те, що різні типи та підтипи, а також серологічні варіанти збудника
В Україні випадки смерті від грипу реєструють лише тоді, коли вірус лабораторно виділяють з патологоанатомічного матеріалу. Наприклад, за епідемічний сезон грипу 2007–2008 років в Україні офіційно зареєстровано всього 3 летальних випадки від грипу.
Патогенез
Проникнувши у верхні дихальні шляхи, вірус грипу вражає слизову оболонку, розмножуючись в епітеліальних клітинах. Виникає дистрофія клітин циліндричного епітелію, знижується бар'єрна функція слизової оболонки. Вірус грипу та його токсин потрапляють у кров, що спричиняє розвиток загального токсикозу. В органах та тканинах організму токсин вірусу вражає капіляри та дрібні кровоносні судини, а також різні відділи ЦНС та вегетативної нервової системи. Катаральні прояви у дихальних шляхах, ураження нервової системи, розлад циркуляції крові у багатьох органах (головний мозок, легені, серце, наднирники тощо) зумовлюють загальні клінічні симптоми хвороби.

Симптоматика
При появі перших симптомів грипу хвора людина обов'язково повинна залишатися вдома, щоб не провокувати ускладнення власної хвороби і не наражати інших людей на небезпеку. Такими симптомами є:

підвищена температура тіла;
біль у горлі (фарингіт);
кашель;
нежить;
біль у м'язах.
Маючи будь-який з цих симптомів не варто виходити з дому навіть заради візиту до лікаря, його слід викликати додому. Симптоми, що вимагають термінової госпіталізації
Якщо стан хворого погіршується, не варто зволікати із госпіталізацією, оскільки тепер під загрозою перебуває його життя.
Необхідно викликати швидку медичну допомогу, якщо виявлені будь-які з цих симптомів:
сильна блідість або посиніння обличчя;
ускладнене дихання;
висока температура тіла, що довго не знижується;
багаторазове блювання та випорожнення;
порушення свідомості — надмірна сонливість чи збудженість;
болі у грудній клітці;
домішки крові у мокротинні;
падіння артеріального тиску.
Затримка із госпіталізацією може призвести до смерті хворого.

Ускладнення грипу
Розрізняють декілька основних видів ускладнень при грипі:
легеневі: бактеріальна пневмонія, геморагічна пневмонія, формування абсцесу легені, утворення емпієми, респіраторний дистрес-синдром;
позалегеневі: бактеріальні риніти, синусити, отити, трахеїти, вірусний енцефаліт, менінгіт, неврит, радикулоневрит, ураження печінки, синдром Рея, міокардит, токсико-алергічний шок.
Найчастіше летальні наслідки при грипі спостерігаються серед дітей молодше 2 років і людей похилого віку старше 65 років.
Лікування
Лікування ГРВІ та грипу — складна проблема, тому його має визначати лікар. Не варто займатись самолікуванням, оскільки це небезпечно. При своєчасному і правильному лікуванні хвороба закінчується повним одужанням.

Симптоматичне лікування
Застосування заходів симптоматичного лікування та народної медицини (без зловживань!) може позитивно вплинути на перебіг захворювання тільки при призначенні фахової противірусної терапії лікарем ехінацея пурпурна, препарати на основі якої володіють імуностимулюючою дією)
Препарати, що пом'якшують симптоми, не діють на вірус грипу, але полегшують стан хворого: знижують жар, нежить, біль у горлі, кашель, головний біль та біль у м'язах. Велике розмаїття безрецептурних препаратів «від застуди та грипу», пропонованих практично всіма великими фармацевтичними компаніями, не діють на віруси і не скорочують термін хвороби. грипу.
За умови легкого перебігу хвороби симптоматичне лікування у домашніх умовах може виявитися достатнім для повного одужання. Однак зловживати цими препаратами і застосовувати їх без призначення лікаря не слід
Профілактика

Традиційним способом попередження захворювання грипом є вакцинація. Решта профілактичних заходів здійснюється індивідуально. Вони спрямовані, насамперед, для підвищення резистентності організму до дії збудників грипу, а також інших ГРВІ та ГРЗ. Ефективними, особливо у період підвищення захворюваності, фахівці відзначають наступні методи профілактики:

повноцінне харчування з включенням вітамінів у природному вигляді (перш за все, свіжі фрукти і овочі);
загартовування та часте провітрювання приміщень;
достатня кількість сну, регулярне чергування праці та відпочинку, щоденне вологе прибирання;
вживання загальнозміцнюючих та тонізуючо-імуномодулюючих препаратів та препаратів цілеспрямованої імуностимулюючої дії.
часто мити руки з милом;
носіння маски в осередку інфекції або при перших проявах застуди чи ГРВІ;
прикривати ніс та рот хустинкою (або одноразовими серветками), особливо при кашлі та чиханні;
широко застосовувати засоби народної медицини, гомеопатичні препарати, оксолінову мазь.


Презентація на тему «Засоби захисту шкіри»


title: Презентація на тему «Хемосинтетики»

text:
Хемосинтетики
Степаненко Лина
Способы питания бактерий

Спасибо
за внимание


title: Презентація на тему «Опале листя»

text:
Опале листя друг чи ворог?
Восени у нас принято спалювати опале листя,навесні – торішню траву. В пік осіннього і весняного палів повітря в містах стає важким і гірким, збільшуються випадки захворювань дихальних шляхів.

Невже так і має бути?
ЧОМУ ШКІДЛИВО СПАЛЮВАТИ ОПАЛЕ ЛИСТЯ ТА ЩО З НИМ РОБИТИ?
Нагадуємо, що вдихання диму від спалювання опалого листя та залишків рослинності може завдати негативних наслідків здоров’ю людей. Адже навесні та влітку листя дерев не тільки очищують повітря та збагачують його киснем, а й накопичують пил та шкідливі речовини, які викидаються автотранспортом і підприємствами. У разі спалювання листя, забруднюючі речовини потрапляють у атмосферу в вигляді продуктів згорання.

Особливо небезпечним є спалювання на присадибних ділянках рослин, які були оброблені хімічними речовинами. Найбільшу кількість хімікатів вбирає бадилля картоплі, адже для знищення колорадського жука картоплю щиро скроплюють різними хімікатами, часто навіть не задумуючись про їх склад. А вдихання продуктів згорання цих сполук ще шкідливіше, ніж самих сполук, і може бути надзвичайно небезпечним для здоров’я.

Окрім безпосередньої загрози людському здоров’ю, спалювання листя і сухої трави призводить до таких загроз:
В сухому листі згорають змуючі корисні комахи, такі як сонечка. Їх здобич – попелиці, лишаються зимувати на стадії яйця на гілках. Спалюючи листя восени ми створюємо умови для розвитку попелиць навесні.

Спалювання листя призводить до руйнації грунтового покриву, адже безпосередньо вигорають рослинні залишки, гинуть грунтоутворюючі мікроорганізми. Крім того, вони гинуть і від утворюваних при горінні важких металів.

За нормальних умов, коли листя перегниває, необхідні для розвитку рослин речовини повертаются в грунт. При згорянні ж утворюється зола. Не зважаючи на загальноприйняту думку, зола – дуже погане добриво і, таким чином, спалювання листя щороку призводить до все більшого збіднення грунту.

На природних ділянкахі газонах вогонь знищує насіння і коріння трав’янистих рослин, пошкоджує нижні частини дерев і кущів та верхні частини їх коріння.

Знищення природної листяної підстилки призводить до збільшення в 2-4 рази промерзання грунту.

Шановні, дбаючи про чистоту обійсть, господарств, населених пунктів, не нашкодьте довкіллю та своєму здоров’ю!


Презентація на тему «Деградація природи» (варіант 2)


title: Презентація на тему «Кембрійський період» (варіант 2)

text:
Презентація
На тему:”Кембрійський період”
Виконав учень 11А класу
Острожчук Богдан
План
Визначення
Границя між докембрієм і кембрієм
Карта світу в кембрійську епоху
Загадка кістяків
Тваринний світ бургеських сланців
Кембрійський вибух
Висновок

Границя між докембрієм і кембрієм проходить по гірських породах, в яких раптово з’являється дивна розмаїтість скам'янілостей тварин з мінеральними кістяками - результат "кембрійського вибуху" життєвих форм.

Ніхто точно не знає, як виглядала карта світу в кембрійську епоху, ясно лише, що вона сильно відрізнялася від сьогоднішньої. Поперек екватора розкинувся величезний материк Гондвана, що включав в себе частини сучасних Африки, Південної Америки, Південної Європи, Близького Сходу, Індії, Австралії й Антарктиди.

Загадка кістяків. Тварини, поки в них ще не сформувалися тверді кістяки, дуже рідко зберігалися у виді скам’янілостей . Відповідно і зведень про них до нас дійшло вкрай мало.

Більш тверді кістяки дозволяли тваринам перейти до нового способу життя: вони змогли підніматися над донним мулом, а стало бути, і швидше пересуватися по морському дну. Як тільки у тварин розвинулися членисті кінцівки, їм стали доступні найрізноманітніші способи пересування, у тому числі ходьба і плавання. Щетинисті кінцівки підходили також для фільтрування їжі з морської води, а членисті ротові органи відкривали нові можливості для захоплювання здобичі.

Початок Кембрію (540 млн років тому)
Друга половина Кембрію (500 млн років тому)
Кембрійський вибух
Кембрійський еволюційний вибух — одна з найбільших загадок в історії розвитку життя на Землі. Знадобилося 2,5 млрд років, щоб найпростіші клітини розвинулися в складніші еукаріотні клітини, і ще 700 млн років для виникнення перших багатоклітинних організмів. А потім, усього за якісь 100 млн років, світ виявився заселений неймовірними багатоклітинними тваринами. З тих пір за більш ніж 500 млн років на Землі не з'явилося жодного нового типу тварин. У кембрійський період на Землі існували величезні області, зайняті континентальним шельфом, або материковими обмілинами.
Висновок
Кембрійський період, Кембрій (англ. Cambrian System, нім. Kambrium n) — перша системапалеозойської ератеми, в стратиграфічній шкалі іде за рифеєм (вендом) і передує ордовицькій системі (періоду). Настав 541,0 ± 1,0 млн років тому, закінчився 485,4± 1,9 млн років тому[5]. Відклади кембрійського періоду є на всіх континентах.
Кінець


title: Презентація на тему «Будова клітин прокаріотів»

text:
Будова клітин прокаріотів
Виконала учениця 10-А класу:- Александрук Таня

Прокаріоти (від лат. про - перед, замість та грец. каріон - ядро) - надцарство організмів, до складу якого входять царства Бактерії та Ціанобактерії (колишня назва — «синьо-зелені водорості»).
Клітини прокаріотів характеризуються простою будовою: вони не мають ядра і багатьох органел (міто-хондрій, пластид, ендоплазматичної сітки, комплексу Гольджі, лізосом, клітинного центру)

1 - цитоплазма;
2 - фотосинтетичні мембрани;
3 - капсула;
4 -джгутик;
5 - клітинна стінка;
6 - рибосоми;
7 - запасні поживні речовини;
8 - кільцева ДНК;
9 - плазматична мембрана;
10- складчасті впинання мембрани

Ще однією характерною рисою клітин цих організмів є відсутність системи внутрішньоклітинних мембран. Лише у деяких бактерій — мешканців водойм або капілярів ґрунту, заповнених водою, є особливі газові вакуолі. Змінюючи об'єм газів у цих вакуолях, бактерії можуть пересуватись у водному середовищі з мінімальними витратами енергії.

У цитоплазмі прокаріотів містяться рибосоми та різноманітні включення. Але розміри рибосом дрібніші, ніж у еукаріотів.
До складу поверхневого апарату клітин прокаріотів входить плазматична мембрана, клітинна стінка, іноді слизова капсула. Плазматична мембрана може утворювати гладенькі або складчасті впинання в цитоплазму. На складчастих мембранних впинаннях можуть розташовуватись ферменти, рибосоми, а на гладеньких - фотосинтезуючі пігменти. В клітинах деяких бактерій (наприклад, пурпурних) фотосинтезуючі пігменти можуть міститись у кулястих замкнених структурах, утворених випинаннями плазматичної мембрани. їх називають хроматофорами (від грец. хрома - фарба та форос - той, що несе).

Замість ядра, в клітинах прокаріотів є одна чи кілька ядерних зон зі спадковим матеріалом. Але на відміну від ядра еукаріотів, ядерні зони прокаріотів мембранами від цитоплазми не відокремлені. Спадковий матеріал прокаріотів представлений кільцевою молекулою ДНК, прикріпленою в певному місці до внутрішньої поверхні плазматичної мембрани (мал. 34). Отже, типові хромосоми, які в клітинах еукаріотів розташовані в ядрі, у прокаріотів відсутні.

Клітини деяких бактерій мають органели руху -один, декілька або багато джгутиків. Джгутики можуть бути довші за саму клітину, проте їхній діаметр незначний (10-25 нм), тому у світловий мікроскоп вони не помітні. Крім джгутиків, поверхня клітин бактерій має нитчасті та трубчасті утвори, які складаються з білків чи полісахаридів. Вони забезпечують прикріплення до субстрату або беруть участь у передаванні спадкової інформації під час статевого процесу.

Прокаріоти - мікроскопічні організми.
Розміри їхніх клітин не перевищують ЗО мкм, а в деяких видів діаметр клітин становить лише 0,2 мкм. Більшість прокаріотів - одноклітинні організми, серед них є і колоніальні форми. Скупчення клітин прокаріотів можуть мати вигляд ниток, грон тощо. Іноді вони оточені спільною слизовою оболонкою - капсулою. При цьому контакти між сусідніми клітинами, що мають вигляд мікроскопічних канальців, заповнених цитоплазмою, відомі лише для деяких колоніальних ціанобактерій.
Форма клітин прокаріотів різноманітна: куляста (коки), паличкоподібна (бацили), у вигляді вигнутої (вібріони) або спірально закрученої (спірили) палички тощо
Ультраструктура прокаріотичної клітини

1 - коки;
2 - бацили;
3 - спірили;
4 - вібріони

Прокаріоти розмножуються нестатевим способом — поділом навпіл.
Перед поділом клітина збільшується в розмірах, її спадковий матеріал (молекула ДНК) подвоюється. Таким чином, кожна з дочірніх клітин, які утворилися внаслідок поділу материнської, отримує подібну спадкову інформацію

У прокаріотів спостерігається і статевий процес -кон'югація (від лат. конюгатіо - сполучення). Під час кон'югації дві клітини обмінюються спадковою інформацією (у вигляді фрагментів молекули ДНК) через цитоплазматичний місток, що на певний час утворився між ними.

За несприятливих умов у деяких прокаріотів утворюються спори. В одних видів спори утворюються всередині материнської клітини: цитоплазма майбутньої спори вкривається багатошаровою оболонкою. Такі спори дуже стійкі до дії високої температури (в деяких випадках вони можуть витримувати кип'ятіння протягом кількох годин), іонізуючого опромінення, хімічних сполук тощо. Потрапивши у сприятливі умови, спори проростають. У вигляді спор бактерії можуть тривалий час зберігати життєздатність у несприятливих умовах

У ґрунті, що прилип до коренів засушених рослин з одного гербарію у Великобританії, було виявлено життєздатні спори, вік яких перевищував 300 років. Учені припускають, що життєздатність спор може зберігатися до 1000 років.
У деяких бактерій спори можуть утворюватись не всередині материнської клітини, а в результаті брунькування.
Деякі прокаріоти здатні до інцистування (від лат. ін - в, всередині та грец. кистіс - міхур). При цьому щільною оболонкою вкривається вся клітина. Цисти прокаріотів стійкі до дії радіації, висушування, але нездатні витримувати високі температури.


Презентація на тему «Синтетична теорія еволюції» (варіант 1)


title: Презентація на тему «Вирусы — неклеточные формы жизни»

text:
Вирусы — неклеточные формы жизни
Работа ученицы 10-А класса
Шураевой Кристины
Что такое вирус?
Вирусы — это крошечные частички, которые вызывают различные заболевания у людей, животных и растений. Слово «частички» может показаться странным, однако давайте разберемся, почему мы используем именно его.
Вирусы настолько малы, что могут просачиваться даже сквозь самые мелкопористые фильтры. Крошечный размер не позволяет разглядеть их в обычный микроскоп, поэтому, изучая вирусы, ученые вынуждены пользоваться фотографиями, полученными с помощью электронного микроскопа. В отличие от бактерий их нельзя разводить в сахарном сиропе: они растут и размножаются только в присутствии живой материи. Являясь паразитами, они целиком и полностью зависят от организма, в котором находятся.
Из-за того, что они так малы и искусственно создать условия для их роста необычайно трудно, многие исследователи склоняются к мысли, что вирусы — вовсе не живые организмы, но некое среднее звено между живой и неживой материей.
Вирусы являются источниками болезней, многие из которых известны всем. Воздействуя на различные органы тела, каждая группа вирусов вызывает различные виды заболеваний.
Многие кожные болезни, такие как ветрянка, оспа, корь,— результат деятельности одной группы вирусов. Другая является причиной заболеваний центральной нервной системы: бешенство, воспаление мозга, детский паралич. Третья воздействует на внутренние органы и вызывает желтую лихорадку, грипп, обычную простуду, вирусное воспаление печени и многие другие.

Строение вирусов
Вирусы имеют настолько простое строение, что их нередко вообще не считают живыми. Каждая вирусная частица состоит из небольшого количества генетического материала (ДНК или РНК), заключённого в белковую оболочку (капсид). У вироидов (мельчайших вирусоподобных частиц, вызывающих инфекционные болезни растений) капсид отсутствует. В составе ряда вирусов присутствуют углеводы и жиры. Некоторые вирусы (например, вирус герпеса) имеют дополнительную оболочку, образующуюся из плазматической мембраны клетки-хозяина. В отличие от всех остальных организмов вирусы не имеют клеточного строения. Полностью сформированная инфекционная частица называется вирионом.
Капсид представляет собой, как правило, либо правильный многогранник (додекаэдр или икосаэдр), либо оболочку спиральной формы.

Слева: вирус табачной мозаики (фотография сделана электронным микроскопом с увеличением в сто тысяч раз). Справа: схема строения вируса; красную нить РНК окружают молекулы белка
Размеры вирусов
Величина вирусов варьирует от 20 до 300 нм (1 нм = 10-9 м). Практически все вирусы по своим размерам мельче, чем бактерии . Однако наиболее крупные вирусы, например вирус коровьей оспы, имеют такие же размеры, как и наиболее мелкие бактерии (хламидии и риккетсии), которые тоже являются облигатными паразитами и размножаются только в живых клетках. Поэтому отличительными чертами вирусов по сравнению с другими микроскопическими возбудителями инфекций служат не размеры или обязательный паразитизм, а особенности строения и уникальные механизмы репликации (воспроизведения самих себя).

                          Вирус коровьей оспы                                                                           ВИЧ
Размножение вирусов
Размножение вирусов является результатом репликации их генома и репродукции других структурных компонентов вириона. Эти процессы происходят внутри инфицированной клетки. Для того, чтобы вирус мог размножиться, он должен вначале заразить клетку; чтобы заразить клетку, вирус должен связаться с клеточной поверхностью, проникнуть в клетку и «раздеться» до такой степени, чтобы его геном стал способен реализовать свои генетические функции, в результате чего появится новое потомство вируса. Спектр хозяев разных вирусов значительно варьирует, он определяется как видами животных, так и типами клеток, в которых данный вирус может размножаться.
Одни вирусы имеют широкий спектр хозяев, другие заражают лишь клетки одного типа определенных видов животных. Способность клеток и организма заражаться вирусом называют, соответственно, чувствительностью и восприимчивостью. Когда восприимчивый организм вступает в контакт с вирусом, первоначально заражаются лишь чувствительные клетки у входных ворот инфекции (например, миндалины). Однако для клинического проявления инфекции этого может оказаться недостаточно, так как болезнь возникает вследствие заражения клеток-мишеней (например, нейронов, гепатоцитов) после того, как вирус размножился на месте внедрения в организм. В ряде случаев клетки-мишени располагаются у входных ворот инфекции (например, кишечные, респираторные инфекции).
События, происходящие в инфицированной клетке, могут существенно различаться и конечный результат их также может быть различным — от размножения вируса (продуктивная инфекция) с разрушением или/без разрушения клеток до трансформации клеток, которые приобретают способность к неограниченному делению.

Классификация вирусов
На систематическое положение вирусов указывают разные показатели: тип нуклеиновой кислоты и количество нитей (одно- или двухнитчатая), ее масса и относительная доля в вирусной частице. Кроме того, вирусы подразделяются в зависимости от формы капсида и строения оболочки, природы хозяина и многих других факторов. При обозначении конкретного вируса также необходимо указывать переносчика - если он есть.

По форме вириона вирусы делятся на: сферические (вирусы кори, гриппа, арбовирусы и др.), палочковидные (вирусы мозаичной болезни табака, картофеля и др.), кубоидалъные (аденовирусы, реовирусы, вирусы оспы и др.) и сперма-тозоидные (некоторые бактериофаги).

В зависимости от поражаемой клетки-мишени вирусы делят на вирусы животных, растений, грибов и бактерий (бактериофаги, или просто фаги). В пределах каждой группы также имеется деление на подгруппы. Выделяют 17 семейств вирусов позвоночных, 7 семейств вирусов беспозвоночных, 20 семейств вирусов растений, 10 семейств вирусов бактерий и 5 родов вирусов грибов. Многие вирусологи оспаривают применение к вирусам понятия "вид", поэтому мы также проявим в этом осторожность. Обнаружение новых вирусов - явление значительно более редкое, нежели открытие новых видов клеточных организмов.
Вирусные заболевания
Вирусные заболевания - это заболевания человека, возникающие в связи с проникновением в клетки человеческого организма и развитием в них различных вирусов, которые представляют собой мельчайшие формы жизни, состоящие из молекулы нуклеиновой кислоты, носителя генетической информации, окруженной защитной оболочкой из белков.
Вирус размножается, питаясь содержимым клетки, в результате чего клетка разрушается погибает.
По эпидемиологическим характеристикам, вирусные заболевания делят наантропонозные вирусные заболевания, то есть те, которыми болеет только человек (например полиомиелит ) и зооантропонозные вирусные заболевания – которые передаются от животных человеку (например бешенство).
По характеру распространения, вирусные заболевания могут передаваться воздушно-капельным путем, при контактах, через предметы общего пользования, еду и т.п.
Вирусы могут поражать клетки самых различных органов человека, поэтому различают вирусные заболевания кожи, дыхательных путей и  органов дыхания (заболевания лёгких ), вирусные заболевания кишечника, печени, заболевания слизистой оболочки полости рта (герпес), глаз и др.

ВИЧ инфекция
Выявленный в 1983 году вирус иммунодефицита человека (относится к ретровирусам - Retroviridae), попадая в организм, вызывает ВИЧ инфекцию, которая на последней стадии развития переходит в СПИД. В отличие от врожденного иммунодефицита, синдром классифицируется в данном случае как приобретенный.Проникая в клетки, вирус разрушает их настолько, что организм становится неспособным к сопротивлению возбудителям других инфекций, не представляющих опасности для здорового человека с нормально функционирующей иммунной системой. Для ВИЧ инфекции характерен длительный инкубационный период – со времени заражения до развития СПИДа при отсутствии терапии проходит 9-11 лет. Продолжительность этого периода зависит в основном от вирусной нагрузки на организм и его иммунного статуса, а также от возраста, состояния здоровья пациента, наличия вредных привычек и соматических заболеваний.
Профилактика и лечение вирусных заболеваний
Человек уязвим для вирусов, поэтому, когда организм подвергается их атаке, иммунная система будет пытаться уничтожить эти инородные элементы. Слабый иммунитет позволяет вирусу легче проникнуть в организм и прикрепиться к доступным клеткам, в результате чего возникают общие симптомы, такие как лихорадка, озноб, мышечные боли. Самый лучший способ избавления от вирусов – это укрепление иммунитета. Однако тяжесть заболевания зависит также от общего состояния здоровья, возраста и типа вируса. Легкие формы заболеваний, вызванных вирусными инфекциями,  обычно, требуют лишь симптоматического лечения, чтобы устранить возникший дискомфорт. В то же время, при более тяжелом течении болезни может потребоваться пребывание в стационаре, а иногда даже пожизненное лечение, например, при ВИЧ. Сочетание вариантов лечения таких, как традиционная медицина, альтернативная терапия и природные лекарства, могут помочь в борьбе с инфекцией, контролировать симптомы болезни и укрепить иммунную систему. Важно помнить, что избавление человека от вируса не может быть достигнуто путем простого приема антибиотиков.  Напротив, излишнее использование этих препаратов может ослабить иммунную систему, тем самым, увеличив вероятность заражения другой инфекцией.
МЕТОДЫ ИЗУЧЕНИЯ ВИРУСОВ
Вирусы бактерий первыми стали объектом детальных исследований как наиболее удобная модель, обладающая рядом преимуществ по сравнению с другими вирусами. Полный цикл репликации фагов, т.е. время от заражения бактериальной клетки до выхода из нее размножившихся вирусных частиц, происходит в течение одного часа. Другие вирусы обычно накапливаются в течение нескольких суток или даже более продолжительного времени. Незадолго до Второй мировой войны и вскоре после ее окончания были разработаны методы изучения отдельных вирусных частиц. Чашки с питательным агаром, на котором выращен монослой (сплошной слой) бактериальных клеток, заражают частицами фага, используя для этого его последовательные разведения. Размножаясь, вирус убивает "приютившую" его клетку и проникает в соседние, которые тоже гибнут после накопления фагового потомства. Участок погибших клеток виден невооруженным глазом как светлое пятно. Такие пятна называют "негативными колониями", или бляшками. Разработанный метод позволил изучать потомство отдельных вирусных частиц, обнаружить генетическую рекомбинацию вирусов и определить генетическую структуру и способы репликации фагов в деталях, казавшихся ранее невероятными. Работы с бактериофагами способствовали расширению методического арсенала в изучении вирусов животных. До этого исследования вирусов позвоночных выполнялись в основном на лабораторных животных; такие опыты были очень трудоемки, дороги и не очень информативны. Впоследствие появились новые методы, основанные на применении тканевых культур; бактериальные клетки, использовавшиеся в экспериментах с фагами, были заменены на клетки позвоночных. Однако для изучения механизмов развития вирусных заболеваний эксперименты на лабораторных животных очень важны и продолжают проводиться в настоящее время.


Презентація на тему «Половая система человека» (варіант 2)


title: Презентація на тему «Кайнозойська ера» (варіант 2)

text:
Кайнозойська ера
Палеогеновий
Неогеновий
Далі
Палеогеновий період.
Тривалість періоду 40 млн років. Його поділяють на палеоцен Р1, еоцен Р2 і олігоцен Р3.
 В 1866р. німецький геолог К. Науман запропонував осадочні породи, що залягають на крейдяних, називати палеогеновим. Слово палеоген означає “давня геологічна обстановка”. Вперше його виокремили в Паризько-Лондонському басейні.
Неогеновий період.
В цей час палеогеографія і органічне життя на Землі були вже схожі до сучасних. Оскільки новітні рухи земної кори з найбільшою силою проявилася на південних окраїнах Євразії, старий океан Тетіс поділився на окремі моря.
Тривалість неогену приблизно 23 млн. років.

В антропогені на земній кулі була чітко виражена кліматична зональність. На початку періоду у північній півкулі установився холодний і суворий клімат. На вершинах гір і в полярних областях нагромаджувався лід, який дав початок гірським і материковим зледенінням. Близько 700 тис. років тому центрами зледеніння стали Канадський щит, Гренландія, Скандинавія, Полярний Урал і Таймир. З того часу льодовики повільно, упродовж багатьох тисяч років, наростали і з такими ж темпами скорочувалися.
Останнє зледеніння продовжувалося 10 тис. років, а перед ним стільки ж років тривало потепління.
Чергування льодовикових і міжльодовикових епох зумовило неодноразові міграції тварин і рослин. В льодовикові епохи теплолюбні форми відтіснялися на південь, а в міжльодовикові – поширювалися на північ.
В Європі найбільшим з усіх льодовиків був Дніпровський (або Риський по альпійській геохронологічній шкалі), який опускався двома язиками по долинах Дніпра і Дону майже до 48о пн. ш., а в Північній Америці - до 40о.
Територія Азії також зазнала зледеніння, яке поширювалося від пониззя Лєни до Уралу, покриваючи всю північну і центральну частини Західно-Сибірської низовини. Але льодовик тут мав меншу товщу. Сибірське зледеніння, як і Європейське, мало 4 окремі стадії.
Палеоценова епоха (65-56 млн років тому) загалом була теплою та вологою. На суходолі домінували біоценози, основу яких складали дерев’янисті голонасінні (кипарисові, соснові, гінкгові та ін.). Також відомі комахозапильні (магнолії, лаври тощо) та вітрозапильні (магнолії, буки, дуби) квіткові рослини і вищі спорові. Залишки їхніх стебел потрапляли на дно водойм, де в анаеробних умовах під шарами мулу за мільйони років перетворились на сучасні корисні копалини - буре вугілля.
У морських і прісноводних водоймах досягли значного видового різноманіття кісткові риби. Відомі представники багатьох сучасних рядів птахів, а також велетенські нелітаючі птахи . Разом співіснують види першозвірів, сумчастих та плацентарних ссавців, серед яких - представники комахоїдних, приматів і кількох викопних рядів. Копитні ссавці палеоцену належали до кількох рядів, жоден з яких не зберігся до наших днів, наприклад кондиляртри. До ряду Креодонти належали переважно хижі види. Ряд мезоніхій об’єднував хижі види, які мали копита. Зовні вони нагадували собак, а завдовжки були від одного до двох метрів.
За еоценової епохи (56-34 млн років тому) всі континенти та великі острови (Північна та Південна Америки, Гренландія, Європа, Азія, Індія, Африка, Австралія та Антарктида) були розмежовані морями . Домінували вічнозелені субтропічні та тропічні ліси з представників родин лаврових, миртових, пальмових та ін. Покритонасінні заселяють прісноводні водойми; це істотно змінило екосистеми річок та озер, зокрема в них з’явилися вторинноводні комахи - клопи, жуки тощо. Значні площ: охоплювали степові простори.
Для різноманітної фауни морських безхребетних еоцену дуже характерні відомі ще з початку ери бентосні форамініфери значних розмірів. Крокодили мешкали переважно в прісних водоймах. У цю епоху існувало 80 родин птахів, які належали до 12 рядів. У Південній Америці знайдено залишки безкільових птахів, близьких до сучасних африканських страусів. У кінці епохи в Південній півкулі виникли пінгвіни. Вважають, що в цей час частина мезоніхій перейшла до мешкання у морях та дала початок зубатим китам, деякі з яких досягали 25 м завдовжки. В ізольованій Південній Америці з’явились кілька рядів травоїдних тварин, які протягом наступних епох повністю вимерли. З еоцену відомо багато видів хижих ссавців. У цей час виникли різноманітні непарнокопитні, хоботні та парнокопитні. Загалом з кінця еоценової епохи відомі представники майже всіх сучасних рядів плацентарних ссавців, у тому числі мар- тишкоподібні мавпи.
В олігоценову епоху (34-23 млн років тому) клімат стає різноманітнішим; помітно знижується рівень Світового океану; встановлюється природна зональність, що загалом нагадує сучасну. У лісах помірного клімату росли різноманітні хвойні та покритонасінні дерева, зокрема береза, в’яз, тополя, клен, дуб та ін. Субтропічні та тропічні ліси (зокрема, на теренах
ної України) складались також із хвойних (ялини, сосни, кедри, осики, секвої, кипариси) і покритонасінних (фінікові пальми, буки та ін.) порід. Помітні площі займали степи.
Комахи були дуже різноманітні та загалом нагадували сучасних. Виникли хоботні, зайцеподібні та деякі інші плацентарні. Серед хижих відо- представники багатьох сучасних та деяких вимерлих родин. Частина хижих опанувала водоими і дала початок ряду ластоногих. З Південної Америки відомі широконосі мавпи (мал. 44.4).У кінці палеогенового періоду піднімається суходіл; розпочинається гороутворення - це спричинило біосферну кризу, наслідком якої було настання неогенового періоду.
Під час міоценової епохи відбувались горотворчі процеси. У північній частині Європи та Північній Америці були поширені степи, хвойні та широколисті ліси, характерні для помірного клімату. Були також зони субтропічного та тропічного клімату. Деякі види сумчастих ссавців досягали значних розмірів. З відкладів епохи відомі рештки різноманітних видів гризунів, мастодонтів, свиней, антилоп, оленів, різноманітних хижаків, китоподібних тощо. На початку міоцену в Східній Африці з’явились перші людиноподібні мавпи, які впродовж епохи розселились до Європи (дріопітеки) та Азії (рамапітеки); останніх вважають предками сучасних орангу- танів, а перші згодом повністю вимерли.
З пліоцену відомі викопні рештки безкільових птяхів. подібних до американських нанду та австралійських ему. Гіперіони, мастодонти, слони, мозоленогі досягли значного видового різноманіття. У багатьох видів родини котячих ікла верхніх щелеп були настільки великі, що виступали назовні. Такі види об’єднують під назвою «шаблезубі кішки*. У кінці періоду Південна Америка з’єдналась із Північною через Панамський перешийок, і між ними відбувся обмін частиною фаун, зокрема велетенські нелі- таючі журавлі розселилися  в Північну Америку. Північна Америка на той час мала усталені біоти, тому більшість південноамериканських видів у ній не прижилась (лишилось лише 5 з них). У Південній Америці натомість відбувалась біоценотична криза внаслідок завершення утворення Анд. Тому близько 50 % сучасних родів плацентарних ссавців цього континенту - нащадки північноамериканських мігрантів. Ця подія дістала назву «великого обміну», який детально дослідив відомий американський зоолог Г. Сімпсон у 40-70-х роках XX сторіччя.
Викопні рештки примітивних істот з родини гомінід знайдено в Східній Африці. їхній вік обчислюють у 4-5 млн років. Це були австралопітеки, яких існувало водночас кілька видів на Африканському континенті. Кінець неогену характеризувався горотворчою активністю, частковим зледенінням Північної півкулі, зміною кліматів, що призвело до вимирання багатьох груп; так, повністю зникла гіпаріонова фауна; значно зменшилось видове різноманіття хоботних тощо.
Протягом плейстоцену сталося п’ять зледенінь ; у Північній Америці вимерли всі копитні та багато інших груп. Унаслідок цього великі простори Північної півкулі були охоплені тундрами, де розвинулась специфічна біота. Основу її складали трав’янисті покритонасінні, мохи та лишайники. Із ссавців для неї характерні лемінги, песець, північний олень та вівцебик (дожили до наших днів), а також нині вимерлі покритий шерстю слон - мамут, шерстистий носоріг, великорогий олень, печерний ведмідь, смілодон  та ін. У цю епоху розпочалась активна господарська діяльність людини: полювання, рільництво, скотарство.5
У голоцені остаточно сформувались сучасні обриси суходолу, мережа водойм, географічні зони. Вія розпочався після звільнення Європи та Азії від льодовика. Приблизно 5-6 тис. років тому виникають перші держави і міста, а в XIX ст. формуються промислові комплекси.
Поява трахейної системи у комах.
Виникнення членистих кінцівок у комах.
Виникнення поперечно-посмугованої мускулатури у тварин.
Розвиток хітинового покриву.
Ароморфози  Кайнозойської  ери
Удосконалення багатьох систем органів.
Утворення умовних рефлексів, що дало можливість пристосовуватись до різноманітних умов існування.
Поява приматів.
Поява людини.
Ароморфози  Кайнозойської  ери


Презентація на тему «Генетические заболевания человека»


Презентація на тему «Методи дослідження органів травлення»


title: Презентація на тему «Вади серця»

text:
Вади серця
Підготували учениці 404 групи
Скутельник Валерія та
Язенок Юлія
	Вади серця — стійкі патологічні зміни в будові серця і судин, що від нього відходять.
	Розрізняють вроджені і набуті пороки серця.
Також є 4 основи вади серця:
патологічні сполучення між шлуночками, передсердями і магістральними судинами (дефекти перегородок або їх відсутність, артеріальна протока та ін.);
аномалії клапанів (звуження, облітерація або недостатність);
звуження або зарощення магістральних судин; ненормальне відходження або впадіння великих судин;
аномалії розташування серця або його камер, аномалії кровопостачання серця.

Вроджені вади серця.
	Вроджені — наслідок аномального формування серця і великих судин у перші 3—8 тижнів внутрішньоутробного розвитку плоду, якому сприяла шкідлива дія деяких зовн. факторів, захворювання матері, природжена спадковість.
	 До природжених вад серця відносять допологові (антенатальні – порушення нормального внутрішньоутробного розвитку, що виникає з моменту утворення заплідненої яйцеклітини ) порушення ритму серця та кардіоміопатії (ураження серцевого м'язу нез'ясованої етіології).

Набуті вади серця.
	Набуті вади серця — порушення серцевої діяльності, зумовлене морфологічними або функціональними змінами у клапанному апараті.
	Розрізняють:
Недостатність мітрального клапана
Стеноз лівого венозного отвору (мітральний стеноз)
Недостатність аортального клапана
Стеноз гирла аорти
Недостатність тристулкового клапана
Комбіновану мітрально-аортальну ваду
Мітрально-трикуспідальну ваду
Поєднання мітрального стенозу із недостатністю двостулкового клапана

Симптоми
	Хворі можуть скаржитися на задишку при фізичному напруженні, серцебиття, слабкість, пов'язана із серцевою недостатністю. Відмічають збільшення серця вгору та вліво, що виявляється при рентгеноскопії. У першому скісному положенні стравохід відхилюється за дугою великого радіуса (10 см) через збільшення лівого передсердя. Важливий симптом НМК — систолічний шум на верхівці з проведенням частіше у ліву пахвову ділянку.
	І тон послаблений, ІІ тон на легеневій артерії підсилений. При зростанні застійних явищ у малому колі кровообігу пізніше виявляється й збільшення правого шлуночка, а потім й ознаки його недостатності із застоєм у великому колі кровообігу. На ЕКГ відмічають ознаки збільшення лівого шлуночка та зміну зубця Р (розширення, зазубреність) внаслідок ураження лівого передсердя, пізніше приєднуються ознаки збільшення правого шлуночка.
	Систолічний шум на верхівці часто буває зумовлений функціональними змінами у серці та зустрічається у 1/3 здорових дітей та підлітків, дещо рідше у дорослих. При цьому виникають труднощі при диференційній діагностиці з НМК. Діагноз вади не викликає сумнівів при наявності ознак хоча б незначного мітрального стеноза.

Лікування
Велике значення має гігієнічний спосіб життя протягом тривалого часу або протягом усього життя: хворий повинен уникати всяких фізичних і психічних перенапружень) організувати правильне чергування праці і відпочинку, достатній нічний сон, помірне харчування, не курити і не вживати алкоголю.
Лікування певних стадій
Лікуваня першої (так званої прихованої недостатності серця) слід почати з надання тижневого відпочинку - хворий повинен проводити час у постелі або в кріслі. В їжі необхідно обмежити кількість солі та рідини, їсти чотири рази на день невеликими порціями, переважно молочно-вегетаріанські страви.
Лікування хворих у другій стадії недостатності серця, тобто з виявленими венозними застоями, завжди є тривалим. Хворому треба надати цілковитий спокій протягом 4 або більше тижнів, він повинен бути в постелі або зручному кріслі.  Легше організувати  лікування  таких  хворих  у  лікарні.
Третьої (дистрофічної) стадії недостатності серця проводиться за тими ж правилами. Ці хворі потребують ще більш уважного догляду. Слід подбати, щоб харчування було достатнім і готувалося в добре засвоюваному вигляді. Корисно вводити внутрішньовенно по 20 — 40 см3 40% розчину глюкози щодня, вводити велику кількість вітамінів, особливо вітамін С і В1.
При тяжких розладах кровообігу набряки бувають на ногах, набрякова рідина скупчується також у порожнині плеври і в черевній порожнині, сильно порушуючи дихання. Якщо кількість набрякової рідини в порожнині плеври і в черевній порожнині дуже   велика, то рідину   слід   випустити з допомогою   проколу плеври або черевної стінки.
При великому венозному застої (набряклі шийні вени, велика болюча печінка) корисно зробити кровопускання (300 — 400 см3 крові) з допомогою пункції ліктьової вени або венесекції.


title: Презентація на тему «Нуклеїнові кислоти» (варіант 3)

text:
Іванишина АннаЛеонтьева Ганна
Нуклеїнові кислоти
Нуклеїнові кислоти (від лат. nucleus— «ядро») вперше виявлені в 1968 р. швейцарським хіміком Ф. Мішером в ядрах клітин. Пізніше аналогічні речовини були знайдені також у протоплазмі клітин.

Історія
Складні високомолекулярні біополімери, мономерами яких є нуклеотиди.

Нуклеїнові кислоти забезпечують зберігання й передачу спадкової інформації, беручи безпосередню участь у синтезі клітинних білків.
Вони входять до структури складних білків нуклеопротеїдів, які містяться в усіх клітинах організму людини, тварин, рослин, бактерій та вірусів. Кількість нуклеїнових кислот у різних нуклеопротеїдах, крім вірусних, коливається в межах від 40 до 65%

Нуклеїнові кислоти - це
високомо-лекулярні органічні сполуки
 мономерними одиницями нуклеїнових кислот є нуклеотиди.
При гідролізі нуклеотидів утворюються вуглевод, ортофосфорна кислота та гетероциклічні основи.
Фрагмент полімерного ланцюжка

Будова
Будова нуклеїнових кислот
розподіляють на дезоксирибонуклеїнові кислоти (ДНК), які містять вуглевод 2-дезокси-D-рибозу, та рибонуклеїнові кислоти (РНК), які вміщують вуглевод D-рибозу.
2-дезокси-D-рибоза та D-рибоза знаходяться в нуклеїнових кислотах у β-фуранозній формі:

в
2-дезокси- D-рибоза
D-рибоза
.
добре розчиняються у воді
 практично не розчиняються в органічних розчинниках.
 Дуже чутливі до дії температури і критичних значень рівня pH.
Молекули ДНК з високою молекулярною масою, виділені з природних джерел, здатні фрагментуватися під дією механічних сил.
Нуклеїнові кислоти фрагментуються ферментами - нуклеазами.
Фізичні властивості
До складу ДНК входять аденін, гуанін, цитозин і тимін. а до складу РНК аденін, гуанін, цитозин і урацил. Для гуаніну, урацилу, тиміну та цитозину рпягтива лактам-лактимна таутомерія:

N-глікозидний звязок
аденін
дезоксирибоза
дезоксирибонуклеозид

N-глікозидний звязок
.
Складний ефір фосфорної кислоти (фосфат) нуклеозиду називають нуклеотидом.
У назвах дезоксирибонуклеозидів додатково вводиться префікс дезокси- (дезоксі-), наприклад: дезоксіаденозин, дезоксигуанозин, дезоксицитидин. Винятком є назва нуклеозиду, що складається з дезоксирибози та тиміну тимідин (замість дезокситимідину).
тимідин
дезоксіаденозин
дезоксіцитидин
дезоксигуанозин
гідроліз нуклеїнових кислот можна подати у вигляді схеми:
Утворення нуклеотидів
Нуклеотиди утворюються при взаємодії пентози з азотистою основою (утворюючи N-глікозидний зв'язок при взаємодії з глікозидним гідроксилом пентози та нітрогеном N-1 піримідинових та N-9 пуринових основ) і залишком фосфорної кислоти (вз 3 або 5 гідроксилом) :

Певна послідовність нуклеотидних ланок у полінуклеотидному ланцюзі називається первинною структурою нуклеїнових кислот.
(Просторова орієнтація полінуклеотидних ланцюгів у молекулі називається вторинною структурою нуклеїнових кислот.

Первинна і вторинна  будова
Структура
Первина


title: Презентація на тему «Нервова регуляція функцій організму»

text:
Нервова регуляція
функцій організму
Особливості нервової регуляції
Загальний план будови НС
Особливості будови нервової тканини
Будова, властивості, різноманітність нейронів
Принцип дії НС
Будова рефлекторної дуги
Передача інформації в НС
Щ
О

Ц
Е
?
Довгий нерозгалуджений відросток нервової клітини
Місце контакту двох нейронів
Скупчення тіл та дендритів нейронів
Дія подразника
Відповідь організму на подразнення
аксон
синапс
сіра речовина
подразнення
рефлекс
В
И
П
Р
А
В

П
О
М
И
Л
К
У
Рефлекс – будь-яка реакція організму
Нервова клітина нефрон
Аксон – короткий відросток
Сіра речовина – скупчення аксонів
Мієлінова оболонка вкриває дендрити
Рухові нейрони - доцентрові
Подразливість – це дія подразника
З
Н
А
Й
Д
И

В
І
Д
П
О
В
І
Д
Ь
До центральної НС відносяться:
А)  головний мозок		В) спино-мозкові нерви
Б) черепно-мозкові нерви	Г) спинний мозок
До переферичної НС відносяться:
А)  головний мозок		В) спино-мозкові нерви
Б) черепно-мозкові нерви	Г) спинний мозок
Шлях збудження по чутливому нейрону:
А)  до ЦНС		В) до органу
Б) від ЦНС		Г) від органу
Шлях збудження по руховому нейрону:
А)  до ЦНС		В) до органу
Б) від ЦНС		Г) від органу

Д
А
Й
Т
Е

В
І
Д
П
О
В
Д
Ь
Яку будову має нейрон?
Які властивості має нейрон?
2
1
3
Д
А
Й
Т
Е

В
І
Д
П
О
В
Д
Ь
Що таке рефлекторна дуга?
Яку будову вона має?
Назвіть функції складових частин рефлекторної дуги.
Д
А
Й
Т
Е

В
І
Д
П
О
В
Д
Ь
Яку будову має нервова система?
Які функції вона виконує?
І (1,2)
ІІ
Будова нервової системи.
Будова та функції
спинного мозку
МЕТА
Поглибити знання про будову НС
Вивчити будову та функції спинного мозку
Урок №2
Поняття
ЦНС, ПНС
Нервові центри
Провідні шляхи
Біла та сіра речовина
Спино-мозкові нерви
НС
Сіра речовина
Мікроскопічна будова НС
Біла речовина
тіла + дендрити
аксони
Зовнішня будова спинного мозку
розташування
форма
L
Ø
8-14 см
канал хребта
тонкостінна трубка
41-45 см
31 х 2
31 х 2
сегменти
Оболонки спинного мозку
м'яка
павутинна
тверда
Внутрішня будова спинного мозку
Центральний канал (ліквор)
Сіра речовина
Біла речовина
Задній корінець (ЧН)
Передній корінець (РН)
Ганглій
1
2
3
4
5
6
?
Сіра речовина складається з 3% тіл рухових нейронів та 97% вставних нейронів
Функції спинного мозку
провідникова
рефлекторна
Рефлекси:
підтримання постави
ходіння
регуляція функцій внутрішніх органів
Функції спинного мозку
шийний
грудний
поперековий
крижовий
куприковий
Вставте пропущені слова
СМ має вигляд трубки  діаметром    8 – 14см
та довжиною 41 – 45 см.
СМ розташований у каналі хребта   .
СМ захищений оболонками: твердою, павутинною та м'якою.
В центрі СМ розташований центральний канал   , заповнений рідиною – ліквором.
У СМ сіра речовина розташована в центрі   .
Біла речовина утворена аксонами   нервових клітин.
СМ складається з 31    сегменту.
Від СМ відходить 31х2   спинномозкових нервів.
Кожен нерв починається двома корінцями: переднім та заднім .
У задніх корінцях розташовані чутливі   нейрони.
У передніх – рухові нейрони   .
СМ виконує провідну та рефлекторну   функції.
трубки
8 – 14
каналі хребта
41 – 45
твердою, павутинною та м'якою
центрі
центральний канал
аксонами
31
31х2
переднім та заднім
чутливі
рухові нейрони
провідну та рефлекторну
Домашнє завдання
Опрацювати § 54
Вивчити ОК-2, терміни
Дати відповіді на ?1-7, 8*
Повторити § 52, 53


title: Презентація на тему «Republic of Ireland» (варіант 1)

text:
Republic of Ireland
Ireland  is a sovereign state in Europe occupying about five-sixths of the island of Ireland. The capital and largest city is Dublin, located in the eastern part of the island, whose metropolitan area is home to around a quarter of the country's 4.6 million inhabitants.
Climate
The Atlantic Ocean and the warming influence of the Gulf Stream affect weather patterns in Ireland. Temperatures differ regionally, with central and eastern areas tending to be more extreme. However, due to a temperate oceanic climate, temperatures are seldom lower than −5 °C (23 °F) in winter or higher than 26 °C (79 °F) in summer.
Moxer rock
One of the most unusual coasts in Europe - actually huge vertical wall 200 meters high stretched on 8 km in length..
Saint Patrick's cathedral
It is the biggest cathedral of Ireland. Near a cathedral there is a bed on which place there was a well earlier. From there Saint Patrick took water for a baptism.
Castle Blarni's
The most popular medieval fortress in Ireland as grants any desires. Blarni's called the magic stone is walled in one of ancient walls by "an eloquence stone": if to kiss him, it is possible to seize oratory in a moment.
Castle Kilkenny
Kilkenny – very old, many times reconstructed, and from that even more interesting lock of Ireland. It constructed at the end of the XII century on the river of Holes. The last five centuries it belonged to an influential Irish clan Batlerov
Saint Fin Barre's Cathedral
One of the main architectural sights of Cork, constructed in honor of the founder and the Saint patron of the city - Finbarra.
Aran Islands
Inishmor, Inishman and Inisha is the natural "fort" protecting Galway Bay from uninvited guests. On three islands there are ancient stone fortresses, and locals swim by ancient boats and wear traditional Irish clothes
Bunratty Castle
Bunratti from all ancient castles of the island remained best of all.
Blackrock Castle Observatory
Modern planetarium in the 400-year lock
Lynch's Castle
This construction belonged to the most known golueysky clan which head condemned on the death penalty of own son and the hands executed a sentence.
Trim Castle
This lock badly remained. But in the XX century to myself all the same I won glory. Here in 1995 removed "Brave heart" with Mel Gibson. According to the scenario Trim played a role of the cities of York and London.
Island Big Saltee
Solti's islands is a couple of small islands in five kilometers from east coast of Ireland. They absolutely wild – people here don't live more eyelid, coming only to look at birds who in a huge number occupy these scraps of land.


title: Презентація на тему «Значення водоростей у житті людини»

text:
Значення водоростей у житті людини
Презентацію виконала
Учениця 7-А класу
Алаликіна Марія
Водорості відносяться до нижчих рослин. Вони бувають одноклітинними, багатоклітинними та колоніальними. Мають різну будову, але всі вони розмножуються спорами.
Не буде перебільшенням сказати, що саме від водоростей значною мірою залежить існування життя на нашій планеті.
Водорості використовує в їжу людина. З них видобувають йод, бром, агар-агар, виготовляють лікарські препарати.
Японці вже давно готують з водоростей супи і соуси і навіть хліб - норі, в якому, до речі, жирів на 20 відсотків більше, ніж в пшеничному.
Салати з водоростей люблять народи Чилі, Перу, Болівії.
Навіть в Європі зараз з них випікають хліб, тістечка, готують всілякі приправи до м'ясних страв.
Водорості іноді знаходять і несподіваніше застосування. Ще в античні часи японці уміли отримувати з морських молюсків волокна, з яких в'язали красиві зелено-золотисті шалі.
Водорості іноді знаходять і несподіваніше застосування. Ще в античні часи японці уміли отримувати з морських молюсків волокна, з яких в'язали красиві зелено-золотисті шалі.
Називали таку тканину бісусом, і вона мала великий попит. З часом через дорожнечу і складність виготовлення бісусу ремесло це занепало, і з таких волокон стали робити лише дуже дорогі сувеніри.
Тоді заповзятливі японці знайшли інший спосіб. Вони стали використовувати як канву при виготовленні мережив і для вишивання волокна водорості, що утворюють фантастичний малюнок. Японцям вдалося зміцнити слабкі волокна водоростей, і вони по хімічному складу стали нагадувати штапельні волокна. А потім за допомогою білку з м'язів риб їх зробили схожими на овечу шерсть.
Тоді заповзятливі японці знайшли інший спосіб. Вони стали використовувати як канву при виготовленні мережив і для вишивання волокна водорості, що утворюють фантастичний малюнок. Японцям вдалося зміцнити слабкі волокна водоростей, і вони по хімічному складу стали нагадувати штапельні волокна. А потім за допомогою білку з м'язів риб їх зробили схожими на овечу шерсть.
З водоростей навчилися отримувати альгінову кислоту, продукти, якій знаходять широке застосування для отримання целюлози і паперу, для виробництва гуми і лаків.

Вони використовуються в косметичній і текстильній промисловості, служать для приготування мороженого і харчового льоду. З водоростей отримують сіль для консервації риби і плівку, що оберігає її від згіркнення і висихання.
З водоростей навчилися готувати  ліки, що зупиняють кровотечу, а медична вата з них краща за целюлозну, оскільки вона вростає в краї рани, не викликаючи ускладнень.
Водорості - це паливо майбутнього, сировина для безлічі необхідних людині продуктів промисловоті та харчування.
Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Инфекционные заболевания и их профилактика»

text:
«Инфекционные заболевания и их профилактика.»

Подготовили ученицы 11 класса
ООШ № 67
Инфекционные заболевания — это группа заболеваний, вызываемых проникновением в организм патогенных (болезнетворных) микроорганизмов Для того, чтобы патогенный микроб вызвал инфекционное заболевание, он должен обладать вирулетностью , то есть способностью преодолевать сопротивляемость организма и проявлять токсическое действие. Одни патогенные агенты вызывают отравление организма выделяемыми ими в процессе жизнедеятельности экзотоксинами (столбняк, дифтерия), другие — освобождают токсины (эндотоксины) при разрушении своих тел (холера, брюшной тиф).
Пути передачи инфекции:
1. контактный путь;

2. фекально-оральный;

3. водный механизм;

4. воздушный путь;

5. трансмиссивный путь.
Классификация инфекционных заболеваний.
          Существует большое количество классификаций инфекционных заболеваний. Наиболее широко используется классификация инфекционных заболеваний Л. В. Громашевского:
кишечные (холера, дизентерия, сальмонеллёз);
дыхательных путей (грипп, аденовирусная инфекция, коклюш, корь, ветряная оспа);
«кровяные» (малярия, ВИЧ-инфекция);
наружных покровов (сибирская язва, столбняк);
с различными механизмами передачи (энтеровирусная инфекция).

Кишечные инфекции
Дизентерия
Брюшной тиф
Холера
Инфекционный гепатит
Способ распространения:
-через продукты питания;
воду;
Грязные руки (мухи)
Профилактика гепатита А
1.Соблюдение правил личной гигиены.
2. Контроль за качеством питьевой воды и продуктов питания.
3. Иммунопрофилактика гепатита А включает введение вакцины или иммуноглобулина.
Инфекции дыхательных путей
Грипп
Ангина
Корь
Коклюш
Туберкулез
Оспа
Способ распространения:
Воздушно-капельный путь

Кровяные инфекции
Малярия
Клещевой энцефалит
Чума

Способ распространения:
   через укусы кровососущих (комары, клещи, блохи, вши, москиты)

СПИД – опасное и коварное заболевание, которое вызывается вирусом иммунодефицита
СПИД распространяется из-за нашего невежества, а также нежелания изменить нормы своего поведения
Лозунг «Не погибни из-за невежества!» должен стать нормой жизни для каждого человека!

Как действует вирус СПИДа?
 Вирус поражает ту часть иммунной системы человека, которая отвечает за иммунитет, за борьбу с различными инфекциями, попавшими в организм.

   Организм становится беззащитным перед возбудителями различных инфекций, которые для здоровых людей не представляют опасности;
   развиваются опухоли;
   почти всегда поражается нервная система, что приводит к нарушениям мозговой деятельности и к развитию    слабоумия.

Инфекции наружных покровов
Чесотка
Сибирская язва
Ветряная оспа
Способ распространения:
   контактный путь

Водный механизм передачи инфекции
Воздушно-капельный механизм передачи инфекции
Контактно-бытовой механизм передачи инфекции
Трансмиссивный тип передачи инфекции
 Устранение источника инфекции

ДЕЗИНФЕКЦИЯ  – комплекс мер по уничтожению возбудителей инфекционных болезней.

ДЕЗИНСЕКЦИЯ – комплекс мер по уничтожению вредных членистоногих - переносчиков возбудителей болезней (комары, мухи, вши и т.д.)

ДЕРАТИЗАЦИЯ – (от де... и франц. rat - крыса) – комплекс мер по борьбе с грызунами.

Профилактические меры:
повышение сопротивляемости организма гигиеной и физкультурой;
проведение профилактических прививок;
карантинные мероприятия;
излечивание источника инфекции.

Кроме того, профилактика инфекций может выражаться и в борьбе с такими опасными носителями инфекционных заболеваний как грызуны и тараканы. Для чего современная промышленность выпускает довольно много эффективных, средств.
Вывод
Изучив найденный материал, мы установили, чтобы предотвратить инфекционные болезни необходимо: соблюдать профилактические меры по борьбе с инфекционными болезнями, а также своевременно делать профилактические прививки.
Мы доказали гипотезу, что инфекционные заболевания лучше предупредить, чем лечить.
Заключение
Разработка антибиотиков и массовая вакцинация населения, бесспорно, спасли миллионы жизней и по праву считаются крупнейшими достижениями современной медицины.  Во многих странах действует  санитарно-гигиенические и оздоровительные программы, ведутся просветительские работы. Выполняя элементарные правила, можно сохранить своё здоровье. Однако в целом ряде регионов по-прежнему высок уровень заболеваемости инфекционными недугами, влекущими за собой человеческие страдания и смерть.  Инфекционные  болезни- это еще не разрешённые проблемы.

Берегите себя и своё здоровье!


title: Презентація на тему «Вплив металів на організм людини»

text:
Вплив металів на організм людини
Підготували:
учениці 10 класу
Сидорук Оксана
Музичук Ірина

Існує три шляхи потрапляння металів до організму людини:

 через атмосферне повітря з токсичним пилом;

 через харчові продукти;

 через питну воду.

Розглянемо фізіологічну дію металів на організм людини:

Калій.
Магній
Ферум
Кальцій
Ртуть
 Ртуть
 Ртуть характеризується спорідненістю до SH-груп. Із цим пов'язана її небезпека для організму. При ртутній інтоксикації блокується синтез білка. Ртуть накопичується в нирках, достатньо велика її кількість проникає до головного мозку та інших тканин, що збагачені ліпідами.
  Саме страшне те, що ртуть на організм діє безсимптомно. В організмі починаються незліченні незворотні процеси: запаморочення, головний біль, запалення ясен, нудота, випадання волосся, безсоння, порушення концентрації уваги.
 Кальцій
   Кальцій входить до складу кісток, зубів, в йонній формі бере участь у регуляції обміну речовин, скорочень скелетних м’язів, діяльності серця; необхідний для забезпечення зазідання крові у людини.
  При регулярному вживанні більш ніж 2,5 г кальцію на добу починає проявлятися його негативна дія (стенокардія, нефрокальциноз, підвищення зсідання крові та ін.
Калій
   Відповідає за нормальний водний баланс в організмі. Від цього залежить робота серця, його ритм, а також діяльність нервів і м’язів. Вміст в організмі солей, кислот і лугів теж регулюється за допомогою калію: він зменшує набряки і стимулює вироблення необхідних ферментів, бере участь у забезпечені транспорту сполук через клітинні мембрани.
  Дефіцит калію проявляється порушеннями роботи серця, нирок та наднирників, обміну речовин; втомою і нервовим виснаженням, ерозіями виразками і слизових оболонок, погано загоюються рани, суха шкіра, ламке волосся і нігті. Якщо калію не вистачає вагітній жінці, то можуть виникнути ускладнення, в тому числі і вроджені патології у дитини.
Магній
Магній бере участь в різних процесах метаболізму. Він грає важливу роль при процесі скорочення м'язів
(у тому числі серцевого м'яза), підтримує нормальний ритм серця, впливає на нервово-м'язову збудливість. Стимулює захисні механізми організму, впливає на правильний розвиток кісткової системи, а також надає заспокійливу дію. Магній є макроелементом, необхідним для правильного функціонування клітин.
Натрій
Натрій не може вироблятися організмом самостійно, тому надходить він із зовнішніх джерел. Всім відоме джерело натрію - кухонна сіль. Натрій міститься в морській солі, розсолах, солоному м'ясі, твердих сортах сиру, яйцях, і молоці.
Надлишок натрію в організмі приносить йому значної шкоди. Адже кухонна сіль збільшує навантаження на серце, нирки, печінка.

Натрій - елемент, який грає досить важливу роль у функціонуванні людського організму. Головне  його призначення - здійснення та підтримання водно-сольового обміну, нервово-м'язової діяльності і роботи нирок.
Він впливає на органи і тканини як самостійний елемент, так і в поєднанні з іншими речовинами. Крім того, натрій сприяє транспортуванні різних речовин до клітин, відповідає за стан нервових сигналів і м'язових
скорочень, а також розширює судини.
Ферум
Залізо – це дуже важливий мікроелемент, що грає вирішальну роль у здоров'я людини. Його найбільш важливою функцією є участь у структуруванні білків, у синтезі кисню, гемоглобіну й міоглобіну в організмі, у забезпеченні обмінних процесів, нормального функціонування імунної системи. Недостатня кількість Феруму в організмі призводить до розвитку недокрів’я, що характеризується зниженням гемоглобіну. Крім того, порушується і функція травних залоз, нервової системи, м’язового апарату. Цього можна уникнути, приймаючи спеціальні лікарські препарати, а також збільшуючи у харчовому раціоні вміст гречки і яблук.  Причому надлишок Феруму в організмі ще більш небезпечний, ніж його недостача, оскільки він дуже важко виводиться з організму
Отже, метали належать до так званих мікроелементів - хімічних елементів, що присутні в живих істотах у низьких концентраціях (тисячні частки відсотка і нижче). Ці елементи, як вітаміни, потрібні людському організму для його нормального функціонування. Нестача мікроелементів в організмі спричинює різні захворювання.
Дякуємо за увагу!
2014 р.


title: Презентація на тему «Генетичні основи селекції організмів» (варіант 2)

text:
Генетичні основи селекції організмів.
11/10/2014
1
Footer Text
Селекція — наука про методи створення нових та вдосконалення вже існуючих штамів мікроорганізмів, сортів рослин та порід тварин з цінними ознаками та властивостями.
В основі селекції лежать спадкова мінливість організмів та штучний добір.
У процесі розвитку цивілізації людство часто вдавалося до селекції, не маючи підґрунтя у вигляді необхідних теоретичних знань. Наприклад, для висаджування відбиралося лише найкраще насіння. Таким чином людина несвідомо покращувала корисні характеристики важливих для господарства організмів.
Для проведення селекції людина створює штучні популяції організмів, що мають спільні корисні ознаки. Такі популяції у рослин називаються сортами, у тварин — породами. Клон клітини мікроорганізмів, що володіє певними властивостями, називається штамом.
Сорти, породи і штами не здатні до ефективного існування в дикій природі, їх підтримує людина. При втраті такої підтримки ці штучні популяції можуть втрачати свої корисні властивості.

11/10/2014
Footer Text
2
Методи селекції
11/10/2014
Footer Text
3
Гібридизація
Індукований мутагенез
Поліплоїдія
Близькоспоріднене схрещування (інбридинг)
Зміна структури ДНК
Штучні поліплоїди
Неспоріднене схрещування (аутбридинг)
Штучний добір
Спонтанні поліплоїди
Внутрішньовидове
Міжвидове
Масовий
Індивідуальний
Виведення нових сортів та порід
Подолання стерильності міжвидових порід
Методи схрещування особин між собою.
Методи зміни структури ДНК особин.
Методи кратного збільшення числа хромосом у особин.
Схрещування споріднених (з однієї лінії) організмів між собою; веде до накопичення гомозигот у популяції.
Схрещування неспоріднених (з різних ліній) організмів між собою; у першому поколінні веде до різкого підвищення життєздатності гібридів.
Відбір організмів з корисними ознаками.
Спрямоване збільшення числа хромосом.
Випадкове збільшення числа хромосом.
Схрещування між собою особин одного виду.
Схрещування між собою особин різних видів з метою отримання організмів з новими корисними характеристиками.
Відбір окремих особин з потрібними характеристиками.
Відбір груп особин з потрібними характеристиками.
Поліплоїдизація веде до збільшення кількості генів, а отже, і їх продуктів. Це робить поліплоїди цінними об’єктами для господарства.
Сприяння розмноженню шляхом уможливлення кросинговеру хромосом.
Особливості селекції рослин
Рослини є зручними об’єктами селекції за рахунок ряду властивостей – короткого життєвого циклу, високої плодючості, здатності до вегетативного розмноження та самозапилення. Шляхом багаторічних досліджень М.І. Вавилов визначив 7 основних центрів походження культурних рослин. У селекції рослин застосовують усі види та форми штучного добору та гібридизації, а також індукований мутагенез.
11/10/2014
Footer Text
4
Зліва — дикі троянди, справа — троянда сорту Флорібунда
Основні центри походження культурних рослин.
11/10/2014
5
Footer Text
Південноазіатський — 33%Східноазіатський — 20%Південно-західноазіатський — 4%Середземноморський — 11%Ефіопський — 4%Центральноамериканський — 10%Андійський — 8%
Особливості селекції тварин
Характерними особливостями тварин, що визначають методику їх селекції, є нерівномірна плодючість самців та самок, неможливість самозапліднення, доволі велика тривалість життєвого циклу, складність формування поліплоїдів.
Значну роль у селекції тварин відіграє індивідуальний штучний добір, різні форми гібридизації.

6
Особливістю статевого розмноження більшості цінних для людини тварин є те, що плодючість самців суттєво вища, ніж самок. Тому селекція перш за все проводиться в напрямку виявлення перспективних з точки зору розвитку породи самців (плідників).
Особливості селекції мікроорганізмів
Селекція мікроорганізмів повинна враховувати такі їх особливості, як відсутність статевого процесу та гаплоїдність (прокаріоти), можливість швидкого розмноження та здатність до індукованого мутагенезу.
Мікроорганізми, незважаючи на порівняно коротку історію їх вивчення, здавна використовувалися людиною для своїх потреб. Переважно це були еукаріотичні мікроорганізми — дріжджі (пекарські, винні, пивні) та різні види цвільових грибів, що використовуються у сироварінні. Через обмеженість знань про ці організми неможливо було провести їх селекцію, вона могла відбуватися лише в незначній мірі та несвідомо.
Сучасні методи дослідження дозволяють виявити корисні характеристики мікроорганізмів- прокаріот. Переважно ці мікроорганізми використовуються людиною як продуценти цінних хімічних речовин – антибіотиків, вітамінів, органічних кислот.

11/10/2014
Footer Text
7
Експонати наукової колекції актиноміцетів
Дякую за увагу!
11/10/2014
Footer Text
8


title: Презентація на тему «Молюски» (варіант 1)

text:
Молюски
Виконала учениця 8 класуЗОШ 1-3 ст. №5 м.КовеляХіняєва Олена

Молюски  ( м’якотілі ) – один із видів безхребетних. Тіло у більшості молюсків вкрите раковиною. На черевній стороні м’язистий виріст — нога (орган руху ) . Мешкають в морях (більшість) , прісних водоймах та на суші. Багато молюсків – є їжею для риб , птахів і ссавців ; деякі вживаються в їжу людиною ; Об’єкт аквакультури ( устриці , мідії , кальмари , гребінці та ін.) Раковини використовуються для виготовлення виробів , з жемчужин добувають перли. Ряд наземних молюсків пошкоджує культурні рослини , деякі псують підводні частини судів і гідротехнічних споруд (наприклад,  корабельний черв’як ) .
Жемчужини

Найбільшим молюском, якого коли-небудь виловлювали, став представник безхребетних , який важив 340 кілограм і був спійманий на берегах Японії.
 Основою харчування молюсків є планктон, який вони відфільтровують з води.
За один сезон устриця може відкласти близько мільйона яєць. Але тільки декілька з них зможуть стати дорослими молюсками.

Найбільшим у світі двостулковим молюском є тридакна гігантська . Діаметр її раковини може досягати двох метрів , а вага 250 кілограмів. Мешкає цей гігант в тропічних водах і може спокійно селитися на глибинах до ста метрів. Також широко поширена серед любителів акваріумів. Останнім часом тридакну практично винищили , однак залишається надія , що це диво природи виживе на глибинах, де її важче дістати.

Найбільший у світі молюск- велитенський кальмар якого звуть Architeuthis dux, завдовжки 18 метрів. Виловили цього представника безхребетних в 1880 році в Новій Зеландії. Перші згадки про них датовані 1555 роком. Кальмарів у той час називали і спрутами , і морськими зміями , і взагалі люди довгий час відмовлялися вірити в їх існування . Сфотографувати вперше Architeuthis dux змогли вчені Японії в 2007 році.

Порожні раковини молюсків були знайдені в пустелі Наска , яка , як відомо , раніше була вкрита суцільним лісом.

Було знайдено молюск, який під час пошкодження може випромінювати певні світлові сигнали.  Його відкрили іспанські та кубинські дослідники , які працювали на острові з метою вивчення підводної фауни Макаронезії.

Молюски конуси , що належать сімейству Conidae , надзвичайно красиві і дуже часто зустрічаються в колекціях. Але вони дуже отруйні і є хижаками за своєю природою. Під час полювання на рибу , вони загарпунюють її сильно збільшеним зубом , через який вприскують сильну отруту в тіло жертви. Деякі конуси настільки отруйні , що їм під силу навіть убити людину. Це відбувається тоді , коли люди збирають раковини на мілководді або березі.

Не тільки деякі рослини можуть здійснювати фотосинтез. Морський слизень Elysia chlorotica , який живе тільки за рахунок глюкози , отримує його з хлоропластів водоростей Vaucheria litorea . Цей молюск домагається цього , асимілюючи хлоропласти прямо в клітини свого травного тракту , а після цього процесу починається фотосинтез : геном кодує білки , які необхідні хлоропластам , а натомість він отримує синтезируемую глюкозу. Морські зірки можуть харчуватися без заковтування їжі. Наприклад , при зустрічі з двостулковим молюском , вона захоплює його і вивертає нижній шлунок назовні. Той у свою чергу припадає в раковину , обволікаючи самі м’які частини молюска , і згодом їх перетравлює . Потім морська зірка втягує в себе отриманий розчин. Щоб захистити себе від ворогів восьминіг може підлаштовуватися під навколишнє середовище, тобто зливатися з грунтом або навколишньою текстурою, наприклад водоростями.

Біля берегів Ісландії знайдено саму  довгоживучу істоту на Землі. Нею виявився молюск. Вчені підрахували кількість кілець на його раковині і з’ясували, що вік істоти складає 405-410 років. В устриці, молюска класу черевоногих, близько 25 000 зyбів. У гігантського кальмара довжина тіла — до 18 м. А очі розміром з футбольний м’яч.
Життя молюсків повністю залежить від середовища, в якій вони мешкають. По-перше, вони холоднокровні, а по-друге, пересуваються дуже повільно. Молюски, які мешкають в зоні припливу і відпливу, знаходяться в ще більш скрутному становищі — вони відчувають на собі не тільки перепади температур. Їх місце існування змінюється з водною на наземно-повітряну двічі на день. Головне завдання молюска — не дати температурі свого тіла підвищитися вище +37-38 ° С. Вище цього порога молюски відчувають тепловий шок, впадають в кому, а потім гинуть. Молюски можуть підтримувати температуру свого тіла, не даючи їй досягти летального порога вище +38 ° С. Причому це відбувалося, навіть коли температура повітря підвищувалася до +42 ° С. За словами вчених, молюски досягали такого ефекту завдяки зміні форми раковини. У спекотні дні літа у всіх молюсків висота мушлі збільшувалася. Наприклад, при співвідношенні висоти і діаметра мушлі 0,2 температура молюсків наближалася до критичних +38 ° С. А при збільшенні цього співвідношення до 0,6 (за рахунок зростання раковини у висоту) температура тіла помітно знижувалася, до 35,5 ° С.

Найстаріший спійманий людиною молюск, за оцінками вчених мав вік в районі 405 років.
Вік молюсків можна визначити за кількістю кілець на стулці раковини. Кожне кільце відрізняється від попереднього за рахунок особливостей їжі споживаної в цей період, стану екології, температури і кількості кисню у воді.
Основним видом їжі молюсків є планктон , який вони фільтрують з води.

Молюск — хижак рапана прибув в Чорне море в 1947 році з Японського моря на днищах перекинутих звідти радянських торпедних катерів і до теперішнього часу з’їв майже всіх устриць, мідій і морських гребінців. Так сильно розплодитись рапана змогла тому, що внаслідок невисокої солоності води в морі відсутні її природні вороги — морські зірки.
Символ @, який ми іменуємо «собачка» , корейці називають «веселим равликом».

Голожаберні молюски налічують близько 3000 видів, красиві і отруйні мешканці морів, характеризуються повною відсутністю панцира . Однак зовнішній вигляд оманливий. Голожаберні молюски дуже отруйні, від одного дотику до них може зійти шкіра з руки. Ще однією особливістю цих істот, є наявність статевих органів на хвості і на голові. Розміром ці молюски бувають від 6 міліметрів до 31 сантиметрів. Харчуються голожаберні молюски водоростями, анемонами і навіть іншими молюсками. Своїм красивим забарвленням вони зобов’язані тому що вживають в їжу.

Найкрасивіша, але смертоносна морська оса в Австралії — сама отруйна медуза всього світу. Недалеко від узбережжя Квінсленд з 1880 року від її отрути загинуло 66 осіб.

Шум моря в сувенірних раковинах молюсків — це шум навколишнього вас середовища, яка резонує з порожнинами раковини. Цього ефекту можна домогтися без панцира молюска , приклавши до вуха зігнуту долоню або кухоль.
Моллюскі неймовірно сильні. Якби людина володіла такою ж силою, то п’ятдесяти кілограмова людина могла б спокійно поднятся вгору по сходах з вантажем в пів-тонни.

Восьминоги — дуже розумні молюски , вони здатні розрізняти форми різних геометричних фігур, звикають до людей і навіть іноді стають ручними. Ці молюски вельми охайні, завжди дбають про чистоту в своїх оселях, змиваючи весь бруд струменем води, яку самі випускають, а відходи складають зовні в «купки».
Дякую за увагу


Презентація на тему «Земноводні» (варіант 1)


title: Презентація на тему «Голонасінні» (варіант 2)

text:
 Голонасінні
        Хвойні
                        Хвойні

Листки (хвоя, звідки і походить назва класу) мають вигляд голок. Голки у поперечному перерізі округлі або ребристі, або нагадують плоскі видовжені луски. Невелика площа листків та особливості їхніх продихів (вони заглиблені у товщу листка) забезпечують майже повне припинення випаровування вологи взимку.

У корі та деревині хвойних є багато канальців, які називаються смоляними ходами, вони заповнені густою рідиною — живицею. При ушкодженні стовбура на його поверхні швидко з'являються краплі клейкої живиці, яка затягує рану.

Характерною особливістю більшості хвойних є верхівковий ріст. Гілки цих рослин розміщуються кільцями, причому щороку утворюється одне кільце, або так звана «мутовка». За кількістю цих кілець можна підрахувати вік рослини. Хвойні мають один або два типи пагонів (тільки видовжені або видовжені та вкорочені, листки при цьому розміщуються на укорочених). У більшості хвойних листки багаторічні, але у деяких видів вони опадають щорічно (модрина).
Хво́йні — найчисельніші і найпоширеніші сучасні голонасінні рослини. За зовнішнім виглядом — це дерева і кущі різних розмірів: від карликових сосен (1 м) до гігантських
                                                                                дерев (секвоя — 100 м).

         Модрина
Модрина європейська - Cтрунке високе (20-40 м) дерево родини соснових з яйцевидно-конусоподібною кроною, старі дерева з горизонтальними довгими пагонами. Стовбур вкритий товстою, глибокоборозенчастою, коричнево-бурою корою. Молоді пагони жовто-зелені, на них розміщені укорочені подушечкоподібні пагони. На звичайних пагонах хвоя розміщена поодиноко, на укорочених бічних — пучками по 20-50 хвоїнок.
Модрина європейська в Україні поширена в західних Карпатах. Солевитривала, морозостійка, швидкоросла, світлолюбна рослина. Запилюється у квітні. Культивують у парках і лісництвах. Заготівля деревини і кори можлива тільки під час рубок догляду. Запаси сировини малі.

             Кедр
Кедр — дерево висотою зазвичай до 30-40 м, інколи до 60 м. Деревина з характерним пряним запахом, товстою зморщеною корою та розкидистими однорівневими гілками. Довгі гілки формують більшу частину крони, тоді як короткі гілки містять практично все листя.

Листя — хвоя, вічнозелена, 8-60 мм завдовжки, розташоване довгою спіраллю на довгих гілках або щільними кластерами по 15-45 — на коротких. Колір листя — від яскраво-зеленого до темнозеленого або блідо-зеленого кольору, залежно від товщини шару кутикули. Шишки (стробіли) з насінням — діжкоподібні, 6-12 см завдовжки, 3-8 см завширшки, спочатку зелені, при визріванні — сіро-бурі; після визрівання вони розпадаються на крилаті насінини.

Насінини 10-15 мм завдовжки, з крилами 20-30 мм, містять 2-3 бульбашки смоли з неприємним смаком, що захищають насіння від споживання їх насінеїдними гризунами. Визрівання шишок триває біля 1 року, запилення відбувається восени. Шишки з пилком (мікростробіли) тонкіші, 3-8 см завдовжки.

Клімат України надто суворий для зростання справжніх кедрів. Однак у Нікітському ботанічному саду можна побачити чотири види кедрів: атласький, гімалайський, кіпрський і ліванський.

     Спасибі!


title: Презентація на тему «Основні положення синтетичної гіпотези»

text:
Основні  положення синтетичної гіпотези еволюції. Вид і його критерії. Видоутворення
Комплекс уявлень про еволюційний процес, що виник унаслідок поєднання положень класичного дарвінізму з ученням про мутації та уявленнями про популяцію як елементарну одиницю еволюції.
Термін «синтетична теорія» походить від назви книги відомого англійського еволюціоніста Джуліана Гакслі — «Еволюція: сучасний синтез» (1942).
Теорія склалася у 1920-их-1950-их роках завдяки працям різних учених, зокрема О. М. Сєверцова та І. І. Шмальгаузен.
У розробку синтетичної теорії еволюції зробили внесок С. С. Четвериков, О. М. Сєверцов, М. В. Тимофєєв-Ресовський, М. І. Вавилов, І. І. Шмальгаузена, Г. Ф. Гаузе, Дж. Хакслі, Дж. Холдейн, Р. Фішер, Ф. Г. Добжанський, Дж. Г. Симпсон, С. Райт.

Синтетична теорія еволюції

головним джерелом спадкової мінливості є мутації
елементарною одиницею еволюції є популяції, в яких діють усі елементарні фактори еволюції
еволюційний процес відбувається у формах макроеволюції, видоутворення і мікроеволюції
рушійною силою еволюції є природний добір, який є наслідком боротьби за існування в різних її формах
будь-яка систематична група організмів може або процвітати (перебувати у стані біологічного прогресу), або вимирати (стан біологічного регресу). В наш час у стані біологічного прогресу перебувають ссавці, комахи, регресу — голонасінні, плазуни тощо.

Основні положення:
Співвідношення основних таксономічних рангів

Вид (англ. species) — одна з головних одиниць біологічної класифікації, таксономічна категорія. Зазвичай вид є якісно відокремленою формою живих істот, основною одиницею еволюційного процесу. У випадку організмів, що розмножуютьсястатевим шляхом, вид зазвичай визначається як група організмів, що здатні до продукування життєздатного і плодючого потомства при схрещуванні. У організмів з безстатевим розмноженням ситуація з визначенням цього поняття ускладнюється, і вид визначають на підставі схожості фенотипових ознак та гомології геномів.
Вид і його критерії
Фактично всі головні концепції виду розроблені для організмів зі статевим розмноженням (насамперед, хребетні тварини і квіткові рослини), і поза цими групами концепції виду є надзвичайно хиткими і вимагають окремих групоспецифічних тлумачень (а таких груп — до 90% наявного різноманіття живих організмів). Проте, у кожному разі видове різноманіття є основим рівнем диференціації живого.
У зв'язку з різноманіттям форм диференціації живого та різноманіттям підходів до аналізу цього різноманіття розрізняють низку різних концепцій виду, серед яких можна назвати морфологічну, біологічну, філогенетичну, ампліфікаційну, розпізнавальну, генетичну та інші. Найпопулярнішою, хоча й найбільш суперечливою, є біологічна концепція, яку ще називають репродуктивною (формування генетично диференційованих і репродуктивно ізольованих популяцій, що здатні до симпатрії і вільно схрещуються тільки всередині себе).

Концепції виду
До кінця 17 століття відбулося накопичення відомостей про різноманіття форм тварин і рослин. Це призвело до уявлення про вид як про цілком реальну групу особин, схожих одна на одну приблизно так само, як походять один на одного члени однієї сім'ї, і відмітних від інших таких самих груп особин. Видом вважалися, наприклад, вовк,лисиця, ворона, галка, дуб, береза, пшениця, овес тощо. Зростання числа описуваних видів вимагало стандартизації їх назв і побудови ієрархічної системи і більш великихсистематичних одиниць. Основна робота в цьому напрямку — «Система природи» (1735) шведського натуралістаКарла Ліннея, в цій праці закладені основи сучасної систематики тварин і рослин.
Становлення терміна
Лінней об'єднав близькі види вроди, а подібні роди — в ряди і класи, запровадив для позначення виду подвійну латинську номенклатуру (так звану,бінарну номенклатуру), в якій кожен вид позначається назвою роду і наступною за нею видовою назвою. Наприкінці 18 століття систему Ліннея прийняли більшість біологів у світі.
У першій половині 19 століття французький науковець Жорж Леопольд Кюв'є розробив поняття типів будови, після чого тип як вищий таксон, тобто вища систематична категорія, був введений в «ліннеївську» систему. У цей самий час почали складатися уявлення про зміну виду в процесі розвитку живої природи. У результаті з'явиласяеволюційна теорія Чарлза Дарвіна, викладена у його роботі «Походження видів шляхом природного добору» (див. також дарвінізм), яка показала необхідність при побудови природної філогенетичної системи, необхідність виходити зі спадкоємності генетичного зв'язку між формами живих організмів.

Становлення терміна
До кінця 19 століття накопичено великий матеріал із внутрішньовидової географічної мінливості і введено поняття підвидів. Накопичення числа описаних видів і підвидів тварин, рослин і мікроорганізмів (до середини 20 століття воно перевищило два мільйони) призвело, з одного боку, до «дроблення» виду і опису будь-яких локальних форм як виду, з іншого боку, — почали «укрупнювати» вид, описуючи як вид групи або ряди географічних рас (підвидів), що утворюють сукупність явно родинних і зазвичай пов'язаних один з одним переходами форм. У результаті в систематиці з'явилися поняття «дрібних» видів — жорданонів (за ім'ям французького ботаніка Алексіса Жордана), «великих» видів — ліннеонів (за ім'ям Карла Ліннея). Серед останніх почали розрізняти монотипний і політипний види (останні складаються з ряду підвидів).
Становлення терміна
Здатних до схрещування з утворенням плідного потомства
Таких, що населяють чітко визначений ареал
Таких, яким притаманний ряд спільних морфологічних та фізіологічних ознак та типів взаємовідношень з біотичним та абіотичним середовищем
Відділена від інших аналогічних груп практично повною відсутністю гібридних форм.

Властивості виду:
морфологічний — сукупність подібностей особин виду за будовою. До нього відносять усі матеріальні структури: від хромосом до особливостей будови органів та їхніх систем
фізіологічний — подібність або відмінність у процесах життєдіяльності особин одного чи різних видів
біохімічний — особливості хімічного складу та перебігу певних біохімічних реакцій, характерні для особин певного виду
географічний — полягає в тому, що популяції кожного виду заселяють певну частину біосфери (ареал), яка відрізняється від ареалів близьких видів, і площа та контури ареалів є видовою ознакою
екологічний — охоплює всі критерії, оскільки популяції кожного виду мають свою екологічну нішу в біогеоценозі.
генетичний — Полягає у схожості ДНК окремих представників або груп особин
Історичні.

Критерії виду

Види, які не розрізняються за загальноприйнятими в діагностиці певної систематичної групи макроморфологічними критеріями, проте відрізняються за всіма іншими критеріями, відносяться до видів-двійників.
Основною структурною одиницею в системі живих істот
Якісним етапом в біологічній еволюції
Основною таксономічною одиницею в біологічній класифікації

Характеристика:
Домен (domain)
Царство (regnum)
Тип (phylum) (для тварин) або Відділ (division) (для рослин, бактерій, архей та грибів)
Клас (classis)
Ряд (ordo) (для тварин) або Порядок (для рослин та ін.)
Родина (familia)
Рід (genus)
Вид (species)

Основні таксономічні ранги (категорії) обов'язково присутні в класифікації будь-якого організму, і є такими:
доме́н (іноді надцарство, лат. Domain)  — таксономічна категорія найвищого рангу, що включає декілька царств (в деяких, особливо застарілих, системах біологічної класифікації царство розглядається як найвищий ранг)
ца́рство — таксономічна категорія найвищого рангу після домену. В деяких класифікаціях, особливо застарілих, таксономічною категорією найвищого рангу вважається саме царство або імперія
тип (лат. phylum) — одна з основних таксономічних категорій, що посідає в царстві тварин найвище місце. Типи поєднують близькі класи та часто поділяються на підтипи. Всі організми, що належать до одного типу характеризуються єдинимпланом будови
Категорії класифікації:
клас (лат. classis) — один з основних рангів біологічної класифікації. Іноді використовуються також похідні ранги: надклас,підклас і інфраклас. У ієрархії таксономічних категорій клас стоїть нижче за тип і вище за ряд (у зоологічній систематиці) та нижче за відділ і вище за порядок (у ботанічній систематиці). Приклади: метелик-капустянка (Pieris brassicae) відноситься до класу комах (Insecta)
ряд — систематична категорія (ранг) у зоології, що об’єднує найближчі родини тварин

Категорії класифікації:

родина (лат. familia) — таксономічна категорія в біологічній систематиці. Родина поєднує близькі роди, що мають спільне походження. Родина може включати від одного роду (напр. боброві) до декількох сотень (родина складноцвіті включає близько 1000 родів)
рід (лат. genus) — основна надвидова категорія в біологічній систематиці, що поєднує соматично споріднені види. Наприклад, різні види берез (повисла, камінна та ін.) поєднують в рід береза (Betula).
Категорії класифікації:
Симпатричне видоутворення пов'язане з розбіжністю груп особин одного виду, що мешкають на одному ареалі за екологічними ознаками. При цьому особини з проміжними характеристиками виявляються менш пристосованими. Групи, що розходяться, формують нові види.
Цей тип видоутворення може протікати кількома способами. Один з них — виникнення нового виду при швидкій зміні каріотипу шляхом поліплоїдизації. Відомі групи близьких видів, зазвичай рослин, з кратним числом хромосом. Інший спосіб симпатричного видоутворення — гібридизація з подальшим подвоєнням числа хромосом. Зараз відомо багато видів, гібридогенне походження і характер генома яких вважається експериментально доведеним. Третій спосіб симпатричного видоутворення — виникнення репродуктивної ізоляції особин всередині спочатку єдиній популяції в результаті фрагментації або злиття хромосом і інших хромосомних перебудов. Цей спосіб поширений як у рослин, так і у тварин. Особливістю симпатричного шляху видоутворення є те, що він приводить до виникнення нового виду, завжди морфологічно близького до початкового. Лише у разі гібридогенного виникнення видів з'являється нова видова форма, відмінна від кожної з батьківських.

Симпатричне видоутворення
У процесі перипатричного видоутворення нові види виникають з ізольованих, невеликих периферійних популяцій, які не можуть брати участі в обміні генів з головною популяцією. Часто такі популяції займають вузькі ніші, які не здатна зайняти головна популяція виду. В цьому випадку генетичний дрейф, як вважається, грає домінуючу роль.
Перипатричне видоутворення

У процесі парапатричного видоутворення ареали двох популяцій, що розходяться, окремі, але перекриваються. В результаті представники обох популяцій інколи змішуються, але зменшення пристосованості змішаних популяцій або поведінкові бар'єри (наприклад, статевий відбір), що запобігають змішуванню, не дають видам змішатися. Для успішності цього шляху, як і у випадку периратричного видоутворення, потрібно існування окремої екологічної ніші.
Парапатричне видоутворення

Алопатричне видоутворення викликається розділенням ареалу виду на кілька ізольованих частин. При цьому на кожну таку частину відбір може діяти по-різному, а ефекти генетичного дрейфу і мутагенезу явно відрізнятимуться. Тоді з часом в ізольованих частинах накопичуватимуться нові генотипи. Особини в різних частинах раніше єдиного ареалу можуть навіть змінити свою екологічну нішу. При таких історичних процесах ступінь розбіжності груп може досягти видового рівня
Алопатричне видоутворення
Сальтаціонічне видоутворення виникає на єдиному ареалі, тому формально є симпатричним. При цьому за декілька поколінь в результаті різких змін в геномі формується новий вид. Сальтація часто відбувається в результаті виникнення поліплоїдності у рослин. Цей процес відбувається дуже швидко в порівнянні з іншими механізмами, тому спостережених прикладів його немає.
Сальтаціонічне видоутворення
Сітчате видоутворення пов'язане не з дивергенцією популяцій, а з гібридизацією близьких видів. Таке видоутворення доведено для деяких видівящірок, риб і квіткових рослин. Ізоляція гібридів від батьківських видів обумовлена поліплоїдністю гібридів.
Сітчате видоутворення

!!!

Виконала:
Учениця 11-У
Роумна І.

Дякую за увагу


Презентація на тему «Генетическое видовое и экосистемное биоразнообразие»


Презентація на тему «Бактерії та їх значення»


title: Презентація на тему «Прокариоты» (варіант 1)

text:
Прокариоты
Презентацию подготовили
ученицы 10-A класса
специализированной школы №11
Алдаркина Наиля
Кочурова Полина
Уровни клеточной организации
Бактерии
Цианеи
Растения
Грибы
Животные

Прокариоты
		Прокариоты – организмы, клетки которых не имеют ядра.

Прокариоты или доядерные — одноклеточные живые организмы, не обладающие (в отличие от эукариот) оформленным клеточным ядром и другими внутренними мембранными органоидами (за исключением плоских цистерн у фотосинтезирующих видов, например, у цианобактерий). Для клеток прокариот характерно отсутствие ядерной оболочки, ДНК упакована без участия гистонов.
Прокариоты разделяют на два таксона в ранге надцарства: Бактерии и Археи.

Изучение бактерий привело к открытию горизонтального переноса генов, который был описан в Японии в 1959 г. Этот процесс широко распространен среди прокариот, а также у некоторых эукариот. Открытие горизонтального переноса генов у прокариот заставило по-другому взглянуть на эволюцию жизни. Ранее эволюционная теория базировалась на том, что виды не могут обмениваться наследственной информацией. Прокариоты могут обмениваться генами между собой непосредственно (конъюгация, трансформация) а также с помощью вирусов — бактериофагов (трансдукция).
Строение бактериальной клетки
капсула
клеточная стенка
плазматическая мембрана
цитоплазма
ДНК
рибосомы
запасные питательные вещества

Бактериальные клетки окружены плотной оболочкой – клеточной стенкой, благодаря которой сохраняют постоянную форму. Многие виды бактерий образуют слизистую капсулу, предохраняющую клетку от высыхания, и обеспечивающую им устойчивость, тем самым повышая их болезнетворную активность. Под капсулой и клеточной стенкой располагается плазматическая мембрана, которая образует впячивания в цитоплазму и формирует мембранные комплексы, выполняющие функции обмена веществ. Генетический аппарат  представлен нуклеоидом, состоящим из двухспиральной молекулы ДНК. Цитоплазма пронизана мембранами, образующими эндоплазматическую сеть, в ней находятся рибосомы. В цитоплазме  бактериальных клеток имеются включения, содержащие запасные питательные вещества – крахмал, гликоген, жиры. В клетках цианей имеется хлорофилл.

Формы бактериальных клеток. Бациллы (палочковидные)
стрептобациллы
диплобациллы

Являются возбудителями чумы, сибирской язвы, столбняка, брюшного тифа, туберкулеза

Формы бактериальных клеток. Кокки (сферические)
стафилококки
стрептококки
диплококки
сарцины

Вызывают заболевания верхних дыхательных путей,  фурункулез, пищевые отравления
Формы бактериальных клеток. Спириллы (спиралевидные)
Treponema pallidum  возбудитель сифилиса
Формы бактериальных клеток. Вибрионы
Vibrio cholerae является возбудителем холеры.
Профилактика заболеваний, вызываемых бактериями
нельзя употреблять сырую воду
пища должна подвергаться высокотемпературной обработке
овощи и фрукты необходимо тщательно мыть перед употреблением
уничтожать переносчиков возбудителей заболеваний
делать профилактические прививки
изолировать заболевших, а помещения подвергать дезинфекции

Классификация прокариот по способу питания

При размножении прокариот происходит деление клетки пополам, иногда почкование.
     Прокариоты размножаются с огромной скоростью. Так, при благоприятных условиях их клетки делятся каждые 20-30 минут. Поэтому они способны быстро увеличивать свою численность за короткий промежуток времени. При неблагоприятных условиях на поверхности бактериальной клетки образуется плотная многослойная оболочка. Все жизненные процессы приостанавливаются в клетке, она не делится. Так формируется спора. В виде споры прокариотическая клетка может жить длительное время, она выдерживает действие высоких или низких температур, засуху. При благоприятных условиях оболочка споры разрушается, и процессы жизнедеятельности в клетке возобновляются.
Образование споры
  сжатие цитоплазмы
образование плотной оболочки

Бактерии-прокариоты распространены повсюду. Они расселяются на поверхности или внутри других организмов (людей, животных, растений), в большом количестве встречаются в почве, пресных и соленых водоемах. К примеру, всего лишь один грамм почвы содержит миллион клеток бактерий. Огромное количество их содержится в единице объема воды или атмосферного воздуха.

Клетки эукариот и прокариот

Значение бактерий
являются возбудителями заболеваний
помогают переваривать клетчатку
сбраживают кисло-молочные продукты
участвуют в образовании полезных ископаемых
разлагают органические и неорганические остатки
Выводы
прокариоты не содержат ядра
наследственная информация представлена  ДНК
особенности строения, разнообразные типы питания позволили прокариотам завоевать все среды обитания
для профилактики заболеваний необходимо соблюдать меры предосторожности

Спасибо за внимание!