title: Презентація на тему «Контрацепція» (варіант 1)

text:
Презентація на тему:”Контрацепція”
Виконав учень 7-А класу: Острожчук Богдан

Контрацепція — від лат. contra (проти) і лат. [con]ceptio (зачаття), включає контрацептивні (або протизаплідні) засоби, а також певні методи запобігання вагітності.
Засоби та методи контрацепції
Сучасні засоби та методи контрацепції можна розділити на 7 груп
I. Природні (біологічні) методи
Метод лактаційної аменореї (надійність 97-98%)
Періодична абстиненція (надійність 70-90%):
а) календарний метод;б) оцінка цервикального слизу;в) моніторинг базальної температури;г) сімптотермальний метод.
Ме́тод лактаці́йної аменоре́ї (МЛА) — природний спосіб контрацепції, що базується на фізіологічному ефекті, який полягає у пригніченні овуляції завдяки смоктанню дитиною грудей матері. Тривалість ановуляції варіює від 4 до 6 місяців після пологів, хоча у деяких жінок овуляція поновлюється на другому місяці післяпологового періоду. Якщо грудне вигодовування не є основним методом годування дитини, то жінка може завагітніти на 4-6 тижні після пологів. Якщо грудне вигодовування є основним методом годування дитини, то жінка може завагітніти на 6 місяці після пологів.
II. Переривання статевого акту(надійність 97%-98%)
один з найдавніших природних методів контрацепції, суть якого полягає у виведенні статевого члена з піхви до початку еякуляції.
III. Бар'єрний метод (надійність 75%-95%):
Презервативи
Діафрагми,ковпачки,губки
Сперміциди
Запобігання від небажаної вагітності шляхом перешкоди попаданню сперми в піхву або шийку матки механічним (презервативи, піхвові діафрагми і ковпачки) або хімічним (сперміциди) шляхом. Поєднання цих двох шляхів називається комбінованим, наприклад, поєднання сперміцидів з діафрагмами, презервативами, ковпачками.
Сперміциди
Презерватив
Діафрагма
IV. Внутріматкові спіралі (Надійність 99%-99.5%)
Внутріматкова спіраль - це маленький пластиковий пристрій, покритий міддю, у формі букви Т, використовуване для захисту від небажаної вагітності. Внутріматкову спіраль повинен ставити лікар.
Внутріматкові спіралі обох типів запобігають запліднення яйцеклітини, ушкоджуючи або вбиваючи сперматозоїди. Вони також роблять впливи на внутрішню оболонку стінок матки - туди яйцеклітина впроваджує після імплантації.
V. Гормональна контрацепція (Надійність92%-99%):
Комбіновані оральні контрацептиви(КОК):
а) монофазні;б) двуфазні;в) трифазні;г) невідкладна контрацепція
Чисто прогестинові контрацептиви (ЧПК):
а) ЧПК-таблетки (міні-пілі); 90-97%б) ін'єкційні гестагени пролонгованої дії; 99-99,7%в) імлантати; 99-99,8%г) прогестинова й антипрогестинова невідкладна контрацепція. 99-99,8%
Чоловіча гормональна контрацепція.

ефективний і досить популярний метод оберігання від небажаної вагітності. В світі більше 120 млн. жінок приймають гормональні пігулки. Гормональні пігулки містять жіночі статеві гормони в різному співвідношенні. Вони приймаються щодня і завдяки ефектам гормонів (гальмування овуляції, зміна властивостей цервікального слизу і ендометрію) запобігають настанню вагітності.
VI. Добровільна стерилізація.
- знепліднення, позбавлення людини або тварини здатності до відтворення. Види:
   чоловіча;
   жіноча.

VII. Імуноконтрацепція й інші перспективні методи.
Кінець


title: Презентація на тему «Грип» (варіант 1)

text:
Haga clic para cambiar el estilo de título
Haga clic para modificar el estilo de texto del patrón
Segundo nivel
Tercer nivel
Cuarto nivel
Quinto nivel


title: Презентація на тему «Головний мозок» (варіант 1)

text:
Головний мозок. пульт керування, чи персональний комп’ютер живого організму?
Мета уроку
Ознайомити учнів із особливостями будови головного мозку людини.
Розкрити значення відділів                                     головного мозку у функціо-                                      нальній діяльності людини.
Дати загальні топографічні                                               відомості про стан головного                                                  мозку в черепі.
Цікаве про мозок людини.
Проблемні запитання
Яку будову має мозок людини та які функції він виконує?
Чи залежить інтелект                                         людини від розмірів                                             її головного мозку?
Чи важливе значення                                                      має маса мозку?
Мотивація уроку
Мозок людини у стані спокою споживає 20% кисню та 9% енергії організму, але коли мозок включає свою діяльність, то споживає 25% поживних речовин, які надходять в організм і понад 30% кисню.
Це означає, що для роботи мозку необхідна третя частина життєво важливих речовин, але він такий невеликий у порівнянні з  іншими органами та системами? Навіщо ж він нам?

Загальне поняття
Головний мозок людини – орган центральної нервової системи, що складається з маси взаємозалежних нервових клітин і займає всю порожнину черепа, кістки якого захищають його від зовнішніх механічних ушкоджень.
Еволюція мозків
Цікаво!
Мозок Ейнштейна, як «типового» генія, був у свій час розчленований на 240 частин та понад  40 років зберігався у спеціальному розчині. Коли вчені порівняли його з іншими, то знайшли дві унікальні особливості, пов’язані з нижньою тім’яною долею, що відповідає за здатність до математичних обчислень та трьохвимірного бачення. Нижня тім’яна доля Ейнштейна виявилась значно більшою, ніж у контрольних  зразків та вона не була розділена особливою сполучною тканиною, що можливо, дозволяло нейронам поєднуватись «напряму». Ця аномалія могла стати причиною унікальних математичних можливостей творця теорії відносності.
Неймовірно, але факт!
Мозок вождя пролетаріату В.Леніна – 1340 г;
Мозок письменника І.Тургенєва – 2012 г;
Мозки психічнохворих людей – 2700-2900 г.
Будова головного мозку
    Головний мозок складається із двох видів речовин: білої та сірої. Біла речовина – це скупчення дендритів та аксонів,а сіра – це скупчення тіл нейронів. Сіра вкриває мозок зовні і вигляді кори та невеликі частини сірої занурені в товщі білої у вигляді мозкових ядер і називаються підкіркою.
   Укритий головний мозок трьома мозковими оболонками: твердою, павутинною, судинною.
Усередині головного мозку                                                     містяться чотири шлуночки,
заповнені рідиною, яка                                                  сполучається з рідиною                                                                            спинного мозку.
Оболонки головного мозку
М'яка або судинна, оболонка головного мозку безпосередньо прилягає до речовини мозку, заходить у всі борозни, покриває всі звивини. Складається вона з пухкої сполучної тканини, в якій розгалужуються численні судини, що живлять мозок. Від судинної оболонки відходять тоненькі відростки сполучної тканини, які заглиблюються в масу мозку. Павутинна оболонка головного мозку  - тоненька, напівпрозора, не має судин. Вона щільно прилягає до звивин мозку, але не заходить у борозни, внаслідок чого між судинною й павутинною оболонками утворюються підпавутинні цистерни, заповнені спинномозковою рідиною, за рахунок якої й відбувається живлення павутинної оболонки.

Оболонки головного мозку
Тверда оболонка головного мозку - окістя для внутрішньої                                              мозкової поверхні кісток черепа. В цій оболонці спостерігається найвища концентрація больових рецепторів в організмі людини, в той час як в самому мозку больові рецептори відсутні.
Мозок зовні і у розрізі
Будова головного мозку
За анатомічними даними головний мозок поділяють на 5 відділів:
- передній;
- проміжний;
- середній;
- задній;
- довгастий.
За функціональними даними його поділяють на стовбур мозку та великі півкулі.
Схема будови
Будова головного мозку
Довгастий мозок
 Він є межею між спинним і головним мозком, тому через цей відділ проходять нервові шляхи, що йдуть від спинного мозку, які потім перехрещуються. Тому ліва сторона мозку пов’язана з правою стороною                                         тіла, а права сторона мозку –                                               з лівою.
 Тут знаходиться дихальний                                           центр, що забезпечує                                        вентиляцію легень.
Довгастий мозок
У ньому знаходяться центри діяльності:
- захисні рефлекси: кашель, чхання, мигання повік, сльозовиділення, блювоти.
- харчові рефлекси: смоктання, ковтання, соковиділення травних залоз.
- серцево-судинні рефлекси, що регулюють діяльність серця та судин.
Пошкодження довгастого мозку призводить до смерті, тому його називають центром життя.
Міст
Міст пов’язує довгастий та середній мозок з іншими відділами головного мозку. Це потовщений валик із поперечно розміщеними волокнами.
Він виконує провідникову                                           функцію.
Через нього проходять                                                    сигнали від слухових                                                   рецепторів і органів                                                                   рівноваги.
Мозочок
		      Мозочок складається із двох півкуль,
                          з’єднаних черв’яком. Він тісно
                          пов’язаний зі спинним мозком.
                          Розташований під потиличною часткою
                          великого мозку в задній черепній ямці.
                          Виконує мозочок три основні функції: координація рухів, регуляція рівноваги тіла та регуляція м’язового тонусу. Завдяки                     мозочку ми можемо робити тонкі                                    злагоджені рухи – писати, малювати,                                                                                майструвати, а також контролювати                                                       вираз обличчя.
Середній мозок
До середнього мозку належать ніжки мозку, по яких ідуть висхідні і низхідні провідні шляхи та дах мозку - чотиригорбкове тіло. Між ними міститься частина ретикулярної формації. Два верхні горбки пов'язані з функцією зорового аналізатора, виступають центрами орієнтовних рефлексів на зорові подразники, а тому називаються зоровими. Два нижні горбки - слухові, пов'язані з орієнтовними рефлексами на звукові подразники.
Середній мозок
Первинні зорові та слухові центри беруть участь в організації мимовільної автоматизованої рухової реакції – старт-рефлекси.
Проміжний мозок
Розташований між стовбуром мозку та великими півкулями.  Його складовими є: таламус, епіфіз, гіпоталамус, до якого приєднаний гіпофіз.
Містить вищі вегетативні центри.
Здійснює рухові функції.
Здійснює мімічні функції.
Регулює обмінні процеси.
Здійснює терморегуляцію.

1.Таламус
2. Епіфіз
3. Гіпофіз
4. Гіпоталамус
Великі півкулі
Передній мозок – вищий відділ головного мозку. Поділений він на дві півкулі, які поєднані мозолистим тілом, що утворене щільним пучком нервових волокон. Кожна з півкуль поділена на чотири функціональні долі.
Шлуночки головного мозку
   Усередині головного мозку містяться чотири шлуночки, заповнені рідиною, яка сполучається з спинномозковою рідиною.
Підкіркові утворення
Таламус - зорові бугри.
Гіпоталамус – підгорбкова ділянка.
Епіфіз – шишкоподібне утворення.
Ретикулярна формація.
Смугасте тіло.
Коник.
Мигдалик.
Мозолисте тіло.
Ретикулярна формація
   У стовбурі розташована ретикулярна формація - система ядер, у яких нейрони різних розмірів і форми з безліччю відростків утворюють скупчення і переплетення великої кількості нервових волокон. Вона наче сито, просіює інформацію, що надходить до кори, і вирішує, яку затримати, а яку передати далі.
   Вплив ретикулярної формації активізує структури головного мозку, відіграє важливу роль у формуванні уваги, виконує охоронну функцію, регулюючи якій частині мозку спати, а якій ні. Наприклад, усім відома реакція матері, котра не чує гуркоту поїзда, але легко прокидається від плачу дитини.
Таламус
Таламус – зоровий горб - збирач інформації про всі види чутливості: фільтрує, сортує і направляє в головний мозок інформацію, що надходить від больових, тактильних,                                                      температурних, м’язово-                                                  суглобових, вібраційних,                                                       зорових, смакових,                                                нюхових і слухових                                              рецепторів та шляхів.
У таламусі відбувається формування відчуттів і їх подальша передача.
Гіпоталамус
   Гіпоталамус – є вищим центром регуляції роботи внутрішніх органів, який узгоджує їх діяльність зі станом активності організму. У ньому містяться центри нюху, смаку, голоду і насичення, спраги і питного задоволення, терморегуляції, регуляції сну і неспання, регулювання артеріального тиску та                                 утворення сечі. Продукуючи низку гормонів, він разом з гіпофізом утворює гіпоталамно-гіпофізарну систему, що контролює діяльність ендокринних залоз.
Епіфіз
   Секреторні клітини епіфіза виділяють у кров гормон мелатонін, який бере участь у синхронізації біоритмів сну-неспання. До головних функцій належать:
 гальмування виділення гормонів росту;
 гальмування статевого розвитку і статевої поведінки;
 гальмування розвитку пухлин;
 впливає на статевий розвиток і сексуальну                                               поведінку;
   Після статевого дозрівання вироблення                                           мелатоніну зменшується. Розміри епіфізу у                                                     дітей більші, ніж у дорослих.
Лімбічна система
   Лімбічна система – сукупність ряду структур головного мозку, що бере участь у регуляції функцій внутрішніх органів, нюху, інстинктивної поведінки, емоцій, пам’яті, рівень уваги, сприйняття, відтворення емоційно значущої інформації.
Дослідження мозку
Ангіограма мозку з допомогою рентгенівських променів
Томограма мозку з допомогою рентгенівських променів
Мозок як комп’ютер
Наш мозок влаштований як і комп’ютер, тобто складається із блоків, деталей та частин.
Чи знаєте ви, що…
Середня маса мозку у австралійців – до 1200 г; у французів – до 1300 г; у англійців – понад 1300 г; у німців понад 1400 г. Мозок українців також в середньому 1400 г. У афроамериканців вага головного мозку на 100 г менша, ніж у білошкірого населення Африки.
Існує залежність між вагою мозку у чоловіка та жінки. У середньому мозок чоловіка важчий десь на 120-130 г.
Узагальнення знань
За дослідженнями вчених рівень інтелекту не залежить від розмірів головного мозку, а залежить від функціонування важливих ділянок, їхніх структур та від кількості зв’язків між нервовими клітинами.
Висновок уроку
Вчені дослідили, що для нормальної життєдіяльності організму та виживання важливе значення має чіткість і час реакції. Отже, у цьому випадку, мозок людини як комп’ютер, який включається саме тоді, коли необхідно вирішити складні завдання, що вимагають напруження та швидкої реакції.
Висновок уроку
Таким чином, головний мозок людини – це:
- головний центр керування всіма процесами життєдіяльності, тобто його можна назвати пультом керування життя людини;
- комп’ютер, на материнській платі якого зберігається вся життєва інформація.
Успіхів у вивченні матеріалу!


title: Презентація на тему «Нервова регуляція» (варіант 2)

text:
НЕРВОВА РЕГУЛЯЦІЯ
Підготувала:
учениця 9 класу
Верхогляд Катя
Нервова регуляція відбувається за участю нервової системи.
Основним структурним і функціональним елементом нервової системи є нервова клітина - нейрон.
Він має тіло (1), численні короткі відростки (дендрити  (2)) та один довгий (аксон (3)).
Тіла і дендрити аксонів складають сіру речовину, а аксони – білу.

У процесі еволюції у тварин виникли такі типи нервової системи: дифузна, стовбурова, вузлова та трубчаста.
Дифузна нервова система найдавніша, характерна для кишковопорожнинних.
Стовбурова нервова система характерна для Плоских та Круглих червів.
Вузлова нервова система типова для кільчастих червів, молюсків, членистоногих.
Трубчаста нервова система характерна для вищих тварин — хордових.
типи нервової системи

У більшості тварин нервова система складається з двох частин — центральної та периферичної.
Центральна нервова система хребетних (зокрема людини) складається з головного та спинного мозку.
Периферична нервова система складається з сенсорних нейронів, сукупностей нейронів, що називаються гангліями, та нервів, що сполучають їх між собою та з центральною нервовою системою.
Нерви залежно від складу їхніх волокон поділяють на чутливі, рухові і змішані.

Частини нервової системи
У більшості тварин нервова система складається з двох частин — центральної та периферичної.
Центральна нервова система хребетних (зокрема людини) складається з головного та спинного мозку.
Периферична нервова система складається з сенсорних нейронів, сукупностей нейронів, що називаються гангліями, та нервів, що сполучають їх між собою та з центральною нервовою системою.
Нерви залежно від складу їхніх волокон поділяють на чутливі, рухові і змішані.

В основі нервової регуляції лежить принцип рефлексу.
Рефлекс – це реакція організму у відповідь на будь-яке подразнення, яка здійснюється і контролюється центральною нервовою системою.
Усі рефлекси людини поділено на безумовні і умовні.
Безумовні рефлекси поділяються на: 1. Орієнтувальні, 2. Захисні, 3 Травні, 4 Статеві.
Умовні рефлекси виникають в процесі життя на основі безумовних. Для їх утворення необхідна сукупність певних чинників:
1. Передувати безумовному подразнику повинен байдужий (умовний).
2. Умовний подразник має бути слабкішим за безумовний.
3. Між умовним та безумовним подразниками інтервал часу має бути незначним.
4. Необхідне періодичне повторення дії закріплення умовного рефлексу. Тобто умовний подразник має бути підкріплений безумовним.

Рефлекс
Рефлекторна дуга
В основі будь-якого рефлексу лежить рефлекторна дуга:
1. Рецептори органів чуття сприймають подразнення і перетворюють їх на нервовий імпульс, який далі поширюється по структурах рефлекторної дуги.
2. Нервовий імпульс по доцентровому шляху (чутливому) несе інформацію до ЦНС, де відбувається передача імпульсу з чутливого на руховий нейрон.
3. В ЦНС інформація отримується, обробляється і передається на руховий шлях.
4. По руховому шляху (відцентровому) імпульс іде до робочого органа.
5. Робочим органом можуть бути скелетні та гладкі м’язи, залози, серце.
Основна частина рефлекторних дуг в організмі людини складається з трьох нейронів, деякі з двох.
Час рефлексу залежить від складності рефлекторної дуги, сили подразнення та рівня збудливості.


title: Презентація на тему «Pollution» (варіант 3)

text:
ENVIRONMENTAL
POLLUTION
Types of pollution
Air Pollution
Water Pollution
Thermal Pollution
Soil Pollution
Radioactive Pollution
Air pollution
Imbalance in the quality of air so as to cause adverse affects on the living organisms existing on earth.

Causes of air pollution
1.Natural sources
Volcanic eruptions
Forest fires
Pollen grains of flowers
2.Man-made sources
Deforestation
Emission from vehicles
Rapid industrialization
Wars
Water Pollution
 Contamination of  water by addition of undesirable organic, inorganic or biological substances to water sources
Natural sources: soil erosion, leaching of minerals from of rocks and decay matter.
Industrial effluents
Destroys ecosystem and effects human health
Sources of water pollution
Community waste waters
Industrial wastes
Agricultural sources
Under ground water pollution
Marine pollution
Thermal pollution
Soil pollution
Undesirable change in the physical, chemical or biological property which adversely affects its productivity
Caused by dumping of wastes, agrochemicals and as indirect result of air pollution

Sources of Soil Pollution
Domestic wastes
Agricultural wastes
Industrial wastes
Excretory products
Salination

Radioactive pollution
Physical pollution that affects air, water and soil. Caused  by ionizing radiations of harmful nature emitted from disintegrating atomic nuclei.
 The natural sources include cosmic rays that reaches the earth surface and radiations from radium 224, uranium 235 thorium 232 etc
Man made sources
Nuclear weapons
Reactors and Nuclear fuel
Waste waters containing these wastes
X-rays used in medical practices
Ultra violet rays present in solar radiations
Effects
Mutation
Cancer
Radioactive substances in food chain cause retarded growth and bone cancer.
Increases infant mortality rate
Noise pollution
Unwanted high pitch sound that pollutes the environment.
Maximum tolerable intensity of sound is 85 decibels
The main sources are automobiles, aero planes, loudspeakers, industries and other electro-mechanical devices.

Effects of noise pollution
Damage to ear drum and impairment to hearing.
Damages heart, liver and brain
Emotional disturbances and behavioral changes
Leads to anxiety and stress
Thermal Pollution

The term thermal pollution has been used to indicate the detrimental effects of heated effluents discharged by various power plants.
Causes of thermal pollution
Nuclear power plants
Coal fired power plants
Industrial effluents

The End


title: Презентація на тему «Example of success»

text:
Example of success

Marissa Mayer
Biography
Education
Mayer graduated with honors from Stanford University with a B.S. in symbolic systems and an M.S. in computer science. For both degrees, she specialized in artificial intelligence. In 2009, the Illinois Institute of Technology granted Mayer an honoris causa doctorate degree in recognition of her work in the field of searc
h
Career
Mayer joined Google in 1999 as employee and was the company's first female engineer. During her 13 years with the company, she was an engineer, designer, product manager and executive. Mayer held key roles in Google. She also oversaw the layout of Google's well-known, unadorned search homepage.In her final years with Google, she was Vice President of Local, Maps, and Location Services and, before that, Vice President of Search Products and User Experience
On July 16, 2012, Mayer was appointed President and CEO of Yahoo!, effective the following day. She is also a member of the company's board of directors. She became the  youngest president of huge company.
Mayer married lawyer and investor Zachary Bogue on December 12, 2009. Mayer gave birth to a baby boy on September 30, 2012
Marissa Mayer


title: Презентація на тему «Дієти» (варіант 1)

text:
20%

62%

80%

38%


Презентація на тему «Селекція» (варіант 6)


title: Презентація на тему «Стовбурові клітини» (варіант 3)

text:
Стовбурові клітини
 Стовбурові клітини - це первинні клітини, що зустрічаються в усіх багатоклітинних організмах. Ці клітини можуть самовідновлюватися шляхом поділу клітини, а також можуть дифференціюватися в досить велику кількість спеціалізованих типів клітин.
(Ембріональні стовбурові клітини миші із флюоресцентним маркером.)
Особливість стовбурових клітин полягає у тому, що вони мають такі основні властивості:
Самовідновлення — здатність проходити величезну кількість клітинних циклів клітинного поділу і залишатися недифференційованими.
Безмежні можливості — можливість дифференціюватися у будь-який клітинний тип. Це робить стовбурові клітини тотипотентними чи плюрипотентними, хоча деякі мультипотентні чи навіть уніпотентні попередники деяких клітинних ліній теж часом називають стовбуровими клітинами.

(дифференціація -  утворення різних клітин з початково однорідних.)
Поділ та дифференціація стовбурових клітин. A — стовбурові клітини; B — клітина-попередник; C — дифференційована клітина; 1 — симетричний поділ стовбурових клітин; 2 — асиметричний поділ стовбурових клітин; 3 — поділ клітини-попередника; 4 — кінцева (термінальна) дифференціація
Тотипотентні стовбурові клітини отримують унаслідок злиття сперматозоїду з яйцеклітиною. Клітини, що утворюються внаслідок декількох перших поділів заплідненої яйцеклітини теж тотипотентні. Ці клітини можуть перетворитися на ембріональні та екстраембріональні (поза-ембріональні) типи клітин.

Плюрипотентні стовбурові клітини походять від тотипотентних клітин і можуть утворити клітини трьох зародкових шарів.

Мультипотентні стовбурові клітини можуть утворювати лише близькі типи клітин (наприклад, гематопоетичні стовбурові клітини утворюють червоні кров'яні тільця, білі кров'яні тільця, тромбоцити тощо).

Уніпотентні стовбурові клітини можуть перетворитися лише на один тип клітин, але мають здатність до самовідтворення, що відрізняє їх від «не стовбурових» клітин.

Визначення потенціалу стовбурових клітин
(Бластоциста – стадія розвитку зародка)
Стовбурові клітини дорослого організму — це недифференційовані клітини, що розповсюджені по всьому тілу. Вони розмножуються і заміщують клітини, що померли, та відновлюють пошкоджені тканини тіла. Ці клітини відносяться до соматичних стовбурових клітин; вони знаходяться у тілах як дітей, так і дорослих.
Основні дослідження стовбурових клітин дорослого організму пов'язані з визначенням їхньої здібності до необмеженого самовідтворення та їхнього потенціалу дифференціюватися. Деякі мультипотентні чи уніпотентні клітини-попередники у дорослому організмі можуть мати велике значення у регенеративній медицині. На дослідження стовбурових клітин дорослого організму виділяються значні кошти. Стовбурові клітини дорослого організму виділяють з тканин дорослих. Такі дослідження здебільшого проводилися із клітинами людини та модельних тварин — миші й пацюка.

Стовбурові клітини дорослого організму
(Ембріональні стовбурові клітини людини. Нагорі (А): недиференційовані. Унизу (В): Нейрони — дочірні клітини)
Дослідники у галузі медицини впевнені, що стовбурові клітини мають потенціал змінити зовнішній вигляд людських хвороб. Існує величезна кількість лікувальних методів, що опираються на стовбурові клітини. Проте більшість з них використовується досить рідко, бо це здебільшого експериментальні методи, до того ж вони не завжди ефективні. Медики-дослідники вважають, що стовбурові клітини можна використовувати для лікування онкозахворювань, хвороби Паркінсона, пошкоджень спинного мозку, м'язів тощо. Тим часом досі ще не визначеною є суспільна та наукова позиція щодо етичного аспекту вживання стовбурових клітин у медицині.
Сьогодні в Україні дозволено проведення клінічних випробувань. Першим, хто отримав право на проведення клінічних випробувань в галузі застосування стовбурових клітин в Україні, став Інститут клітинної терапії. За допомогою стовбурових клітин пуповинної крові вже успішно проведено лікування десятків пацієнтів з цими захворюваннями.

Використання у медицині


title: Презентація на тему «Наркотики» (варіант 3)

text:
Наркотики та наркоманія
Наркоманія — група хвороб, що виникає внаслідок систематичного, у наростаючій кількості вживання речовин, які включені до затвердженого на офіційному рівні списку наркотиків.
Проявами наркоманії є психічна і фізична залежність від цих речовин, а також розвиток абстиненції внаслідок припинення
їх прийому.
Випадки епізодичного чи помірного вживання ряду речовин  наркотичної чи стимулюючої дії без розвитку залежності від них
носять назву
«наркотизму»,
або
«періодичної
наркотизації».
Наркозалежність — непереборний потяг пов'язаний з психічною, а інколи фізичною залежністю від наркотиків:
Позитивна прихильність —
 прийом наркотику для
досягнення приємного
ефекту (ейфорія,
відчуття бадьорості,
підвищений настрій)
Негативна прихильність —
прийом наркотику для
того, щоб позбутися
поганого самопочуття.
Причини виникнення:
особливості характеру
психічні і фізичні розлади
соціальних чинників
медичних цілях
Боротьба
на законодавчому рівні: практично в усіх країнах передбачені жорсткі кримінальні санкції за виробництво і розповсюдження наркотичних речовин. Тим часом, силові заходи не усувають причин наркоманії.
Боротьба
пропаганда здорового стилю життя, життя без наркотиків.
Боротьба
забезпечити в суспільстві соціальні умови, що не сприяли б зловживанню наркотиками.
Особливо це стосується головної групи ризику — молоді.
Лікування
в спеціалізованих клініках (методики дійові лише при активній позиції самого хворого). Але й у таких випадках після одужання частими є рецидиви.
Лікування
християнські реабілітаційні центри. Вони також не дають гарантії позбавлення від наркотичної залежності, але зафіксовано випадки звільнення, коли попереднє медичне лікування не дало результатів.
Таких центрів на
території України                                                                         є сотні. Хворі у таких
центрах мають
певний розпорядок
дня.
У 2010 р. МВС констатувало, що кожен із семи тяжких злочинів вчинено у сфері обігу наркотиків.
Того ж року Міністерство охорони здоров`я подало, що «від 8% до 26% школярів у віці 13-16 років пробували наркотики хоча б один раз». Нині наркозалежність помолодшала до 10-11-ти років. Останніми роками Україна послідовно прямує до національної катастрофи: кількість наркозалежних зростає в геометричній прогресії.
ПідготувалаЖенчук ірина


Презентація на тему «Регуляция функций. Строение нервной системы»


title: Презентація на тему «Тип Губки» (варіант 1)

text:
Callyspongia plicifera
.
Sponge Color Correct
Myxilla parasitica
Dysidea fragilis
Tube sponge

Isodyctia palmata
Hymedesmia paupertas
Breadcrumb sponge

1,4,5. Clathrina primordialis
2. Leucosolenia botryoides
3. Leuconia aspera
6. Clathrina blanca

Sycon quadran-gulatum
Mycale lingua
Phakellia robusta


title: Презентація на тему «Класс Млекопитающие» (варіант 2)

text:
1.
2.
3.
4.
5.
1.
2.


title: Презентація на тему «ВІЛ. СНІД. інфекції ІПСШ: шляхи передачі і методи захисту» (варіант 10)

text:
Презентація на тему“ВІЛ, СНІД в Україні”
10 клас
СНІД– синдром набутого імунодефіциту
ВІЛ– вірус імунодефіциту людини
1 грудня всесвітній день боротьби зі СНІДом
Червона стрічка як символ боротьби з ВІЛ/СНІД була запропонована у 1991 році американським художником Франком Муром, який належить до асоціації «Візуальний СНІД». Вона означає: Я знаю про проблему ВІЛ/СНІДу і я не байдужий до неї.

Перші хворі на СНІД були зареєстровані в США в 1981 році. Збудника захворювання, що призводить до тяжких порушень функції імунної системи було відкрито в 1983 році ученими із Франції і США — Галло і Монтаньє, які незалежно один від одного знайшли його в крові хворих, померлих від СНІДу.
З того часу померло 20 млн чоловік.
Кожні 8 секунд заражується 1 людина.
В день заражується 100 тис чоловік.
Кожний 70-й українець уже ВІЛ інфікований.
3 із 4 не знають, що вони ВІЛ-інфіковані.
Через 6 років може померти 800000 чоловік, 140 будуть помирати кожен день
Які симптоми СНІДу?
У число ознак того, що ВІЛ переходить у стадію СНІДу, входять:
Жар, який не проходить.
Рясне потовиділення під час сну.
Постійне відчуття втоми (не пов'язане зі стресом або нестачею сну).
Постійне відчуття нездужання.
Втрата ваги.
Набрякання лімфовузлів (на шиї, в паху або в пахвових западинах)

Якими інфекціями заражаються люди, хворі на СНІД?
Хворі на СНІД дуже чутливі до інфекцій, які називаються СНІД-визначальними хворобами, і в число яких часто входять наступні захворювання:
Саркома Капоші,
пухлина шкіри, яка представляє собою безболісні плями темно-фіолетового кольору.
 Зміни психіки і головні болі, викликані мікозом або пухлинами головного і спинного мозку.
Задишка і утруднене дихання в зв'язку з інфекціями легких.
Недоумство.
Сильне виснаження.
Хронічна діарея.


title: Презентація на тему «Укуси комах»

text:
Укуси комах
Щорічно в світі більше 10 мільйонів чоловік піддаються нападам отруйних тварин, більше 50 тисяч потерпілих гинуть. При чому летальних результатів від укусів бджіл або ос в 3 рази більше, ніж від укусів гримучої змії.
Бджоли, оси, джмелі  – комахи, що жалять, можуть бути небезпечними для людей які мають підвищену чутливість до їх отрути.
Щоб уникнути укусів цих комах необхідно:
збираючись на прогулянку, одягати світлий, нейтральний одяг;
бути обережними в місцях скупчення комах, що жалять.
якщо оса сіла рукав одягу, треба просто струсити її, а не прихлопувати, інакше укус гарантований;
не наближатися до бджолиних вуликів і осиних кубел, а також здійснювати різкі рухи, оскільки це провокує напад комах;

Допомога при укусі
1. Відразу ж після укусу бджоли необхідно, обережно видалити пінцетом або навіть нігтями жало з рани,дати постраждалому антигістамінні препарати з аптечки (діазолін, цетиризин, супрастин тощо)
2. Якщо людина знепритомніла, намагайтесь привести її у свідомість, потерши скроні нашатирним спиртом або давши понюхати його.
3. Добре промийте місце укусу водою з милом.
4. Зробіть пов’язку з нашатирного спирту, розведеного водою в співвідношенні 1:5.
6. Давайте потерпілому від укусу пити багато рідини, щоб швидше нейтралізувати отруту.
7. При високій температурі прийміть жарознижуючі засоби і викличте лікаря.

      Кліщі
Через слину цих комах можуть поширюватися до 60 видів вірусів. Найнебезпечніший з – них це кліщовий енцефаліт.
Перш ніж вкусити, кліщ може повзати по тілу кілька годин.
Запобігти нападам кліщів неважко, для цього треба користуватися спеціальними засобами – репелентами. Недорогим і досить дієвим репелентом є бальзам “Зірочка”.
Існує кілька способів видалення кліщів. Але всі вони відрізняються тільки інструментом яким видаляється кліщ.

Найзручніше видаляти зігнутим пінцетом або хірургічним затискувачем. Кліща захоплюють якомога ближче до хоботка.   Потім його акуратно потягують і при цьому обертають навколо своєї осі в зручну сторону. Через 1-3 оберти кліщ витягується цілком разом з хоботком. Якщо ж кліща намагатися висмикнути, то велика ймовірність розриву.
Каракурт
Каракурт відноситься до Чорних вдів (лат. Latrodectus) - поширеного у всьому світі сумнозвісного роду павуків, відомого сильною отруйністю всіх своїх 31  видів.
Кусає павук не дуже боляче, а на місці укусу з’являється невелика червона плямочка, яка швидко блідніє чи зникає. Укушене місце не опухає, біль швидко проходить, а уві сні укус можна й не помітити.
Перша медична допомога:
1) В перші 2-3 хвилини можна припекти місце укусу каракурта полум’ям запаленого сірника, для чого 1-2 сірника притискують голівками до місця укусу і підпалюють 3-м сірником. Оскільки уражується поверхневий шар шкіри (до 0,5 мм), полум’я сірників достатньо для зруйнування токсину. На місце укусу також потрібно прикласти лід.
2) Дати постраждалому з аптечки антигістамінні засоби (діазолін, цетиризин тощо.), при наростаючих болях – знебольвальні засоби (аспірин, парацетамол, ібупрофен тощо), інші препарати з аптечки для зменшення симптомів отруєння, наприклад, заспокійливі засоби, тощо.
3) Доставити постраждалого в лікувальний заклад, де йому введуть  протикаракуртову сироватку або проведуть іншу дезінтоксикаційну терапію.

Укуси тварин
Укуси тварин - Собак, кішок, диких тварин становлять чималу небезпеку для людини. Серед захворювань, що виникають від укусів тварин, особливо небезпечно сказ. Для ран від укусів тварин характерні нерівні краї, нерідко з дефектом тканин. Рани забруднені слиною тварин.
Сказ – це важке вірусне захворювання, що викликається інфекцією. У 99,99% випадків призводить до смертельного результату. Носіями сказу можуть бути всі теплокровні, причому, птиці в їх числі. Але зараження, як правило, приходить від собак, кішок, мишей, лисиць.
Перша допомога: - Обробити шкіру навколо ран настойкою йоду, промити 3% розчином перекису водню; - Накласти стерильну пов'язку. У всіх випадках рекомендується звернутися за лікарською допомогою в травматологічний пункт, якщо ж потерпілий був укушений невідомою собакою або дикими тваринами (лисиця, єнот тощо), то звернення за лікарською допомогою обов'язково. Таких потерпілих госпіталізують і проводять вакцинацію проти сказу.
Обов’язково потрібно робити щорічні щеплення проти сказу домашніх та сторожових собак, доставляти фахівцям ветеринарної медицини хворих тварин або їх трупи в разі загибелі. Не можна знімати шкуру з трупів диких тварин, вбивати здорових на вигляд тварин, які нанесли укуси, а терміново викликати ветеринарного лікаря.


title: Презентація на тему «Членистоногі» (варіант 1)

text:
Членистоногі
Підготувала
Петрухно Юлія

Членистоно́гі (Arthropoda, від грец. ἄρθρον — суглоб та πούς, родовий відмінок ποδός — нога) — тип первинноротих тварин, що включає комах, ракоподібних, павукоподібних та багатоніжок.Відомо 2 млн видів членистоногих,в Україні 45 тис.
Біологічна класифікація
Домен: 	Ядерні (Eukaryota)
Царство: 	Тварини (Animalia)
Тип: 	Членистоногі (Arthropoda)
Latreille, 1829
Підтипи

    Трилобітоподібні (Trilobitomorpha)
    Хеліцерові (Chelicerata)
    Багатоніжки (Myriapoda)
    Ракоподібні (Crustacea)
    Шестиногі (Hexapoda)

Членистоногі мають багато спільного з кільчастими червами, особливо з поліхетами. Проте через ряд ароморфозів вони досягли вищого ступеня диференціації тканин та органів, перш за все нервової системи й органів чуття; деякі групи мають складну поведінку, яка виявляється в піклуванні про потомство, здатності до складної будівельної діяльності, суспільному житті й навіть мові (наприклад, у вищих перетинчастокрилих).Як і кільчаки, членистоногі — метамерні тварини. їхнє тіло складається з ряду сегментів, проте метамерія членистоногих різко гетерономна. Групи подібних сегментів об'єднуються у відділи тіла — тагми. Найчастіше виділяються три тагми: голова, груди, черевце. У павукоподібних голова злита з грудьми в єдину тагму — головогруди; у трилобітів і багатоніжок є всього дві тагми — голова і тулуб. Особливе значення має процес цефалізації — утворення голови — тагми, де сконцентровані органи чуття (вусики, очі) та первинної переробки їжі (ротовий апарат).
Морфологія
Голова складається з головної лопаті, або акрона, та кількох передніх сегментів. На думку більшості вчених, акрон гомологічний простоміуму кільчастих червів. Голова членистоногих має 6 сегментів. Кількість сегментів, котрі входять до складу грудей і черевця, яке закінчується анальною лопаттю, або тельсоном (гомолог пігідія), різко коливається, проте в межах типу спостерігається тенденція до стабілізації та зменшення їх кількості. У результаті тагматизації об'єднується і внутрішній вміст сегментів; одні органи розростаються за рахунок інших рівноцінних органів. Зокрема, спостерігається концентрація гангліїв нервової системи в головний мозок.

Характерною ознакою членистоногих, від якої походить назва типу, є будова їхніх кінцівок. Вони складаються з окремих члеників, що рухомо з'єднані між собою суглобами, утворюючи багатоколінні важелі, здатні до складних і точних рухів. Відповідно до тагматизації тіла членистоногих відбулася й спеціалізація їхніх кінцівок. На голові знаходяться кінцівки, що виконують чутливу функцію — антени (одна або дві пари), решта кілька пар кінцівок перетворилися на ротові органи, що беруть участь у захопленні, утриманні та подрібненні їжі (верхні та нижні щелепи або хеліцери та частково педипальпи). Кінцівки грудної тагми виконують в основному локомоторну функцію (плавання, повзання, ходіння, бігання, стрибання), хоча до цих функцій іноді додаються й інші (дихальна, чутлива). Кінцівки черевця у багатьох груп редуковані. Лише у трилобітів і деяких ракоподібних (клас Malacostraca) вони призначені для плавання; одна-дві пари черевних кінцівок часто спеціалізуються як статеві, що призначені для запліднення та розмноження.

У найповнішому вигляді кінцівка членистоногого складається з основної частини (протоподит), від якої відходять дві гілки: зовнішня (екзоподит) та внутрішня (ендоподит), крім того, у водяних форм є зябровий відросток (епіподит). У первинно водяних членистоногих (наприклад, ракоподібних) деякі кінцівки зберігають двогіллясту будову; в більшості ж кінцівок одна з гілок редукується, і вони стають одногіллястими (наприклад, ноги у Шестиногих та Багатоніжок).

Важливою особливістю членистоногих, яка відрізняє їх від кільчастих червів і обумовлює основні риси їх організації, є наявність твердої кутикули, що виконує не тільки захисну функцію, а є також зовнішнім скелетом (екзоскелетом), до якого прикріплюються м'язи.До складу кутикули входять білки, амінокислоти, ліпіди, глікопротеїди, феноли, пігменти, вода (до 40%). Проте найхарактернішим компонентом кутикули членистоногих є хітин. Це високомолекулярний полісахарид, мономером якого є глюкоза. Він нагадує глікоген або целюлозу, але на відміну від цих сполук кожна молекула мономера через групу NH зв'язана з ацетильною групою О=С—СН3. Його хімічна назва — полі-N-ацетил-d-глюкозамін. У членистоногих хітин представлений не в чистому вигляді, а як сполука з білком артроподином (насправді це кілька білків), який з хітином утворює нерозчинний комплекс.У кутикулі членистоногих є ділянки, вкриті товстою, твердою кутикулою, нездатною до розтягнення (склерити), і м'якою, еластичною, розтяжною (мембрани). Чергування цих ділянок і зумовлює рухливість тіла та його придатків. Найчастіше в кожному сегменті (крім головних) є чотири склерити: спинний (тергіт), черевний (стерніт) та пара бічних (плеврити), з'єднані рухомо еластичними мембранами. У кінцівках членики вкриті твердою кутикулою, а зчленування — мембраною, що дозволяє їм рухатися один відносно іншого. Існує ще й внутрішній скелет — вирости склеритів усередину тіла. До них кріпляться м'язи. Кутикула не тільки вкриває все тіло членистоногого, а й вистилає передню та задню кишки, а також трахеї у трахейнодишних.
Покриви тіла
Мускулатура членистоногих не утворює суцільного м'язового мішка, а представлена окремими пучками, що з'єднують між собою рухливі ділянки кутикулярного скелету — склерити, або членики кінцівок. Мускульні пучки прикріплюються до внутрішніх виростів кутикули. У членистоногих виникає новий тип руху — з опорою на зовнішній скелет, а не на шкірно-м'язовий мішок, як у червів. Майже вся мускулатура членистоногих, за винятком деяких м'язів внутрішніх органів, поперечносмугаста. Це надає їм певної переваги, оскільки поперечносмугасті м'язи скорочуються швидше, ніж гладенькі. Завдяки такій будові локомоторного апарату членистоногі здатні до дуже швидких (відносно їхніх розмірів) і різноманітних рухів, а деякі з них (більшість комах) — і до польоту.
Мускулатура
Порожнина тіла членистоногих змішана. Під час ембріонального розвитку в них, як і в кільчастих червів, закладаються парні целомічні мішки, що мають метамерну будову. Пізніше стінки целомічних мішків руйнуються, розпадаючись на окремі клітини, а целомічні порожнини зливаються із залишками первинної порожнини тіла, утворюючи змішану порожнину тіла — міксоцель, що не має власної клітинної вистилки. Це система лакунарних або щілиноподібних порожнин між внутрішніми органами. Із мезодермальних клітин стінок целомічних мішків згодом утворюються мускулатура, клітини крові, жирове тіло та інші мезодермальні утвори. У міксоцелі циркулює рідина, що зветься гемолімфою. Вона є одночасно і порожнинною рідиною, і кров'ю.
Порожнина тіла
Травна система членистоногих складається з трьох відділів: ектодермальної передньої, ентодермальної середньої та ектодермальної задньої кишки. Кожен із цих відділів, у свою чергу, диференціюється залежно від типу живлення. Характерною рисою травного тракту членистоногих, яка відрізняє їх від інших типів тварин, є перетворення кінцівок передніх сегментів тіла на ротові, призначені для утримання й механічної переробки їжі. У ряді випадків додатково до ротового апарата в передній кишці є особливий відділ для механічної обробки їжі (жувальний шлунок Malacostraca або м'язовий шлунок комах). Часто передня кишка служить і для тимчасового зберігання їжі — воло (анатомія) метеликів, бджіл. У більшості наземних членистоногих до передньої кишки відкриваються слинні залози. У середній кишці з'являються різноманітні вирости, що збільшують її поверхню (печінкові вирости ракоподібних та павукоподібних, пілоричні придатки комах). У середній кишці та її придатках відбуваються основні процеси травлення та всмоктування. Задня кишка, особливо в наземних членистоногих, також диференціюється на відділи, що виконують різні функції; найважливішою серед них є всмоктування води з екскрементів і повернення її в гемолімфу. Це необхідно для збереження води в організмі. Функцією кишечнику наземних членистоногих є також осморегуляція та видалення з організму продуктів дисиміляції, для чого призначені спеціальні трубчасті вирости задньої ділянки середньої кишки (у павукоподібних) або передньої частини задньої кишки (у комах та багатоніжок) — мальпігієві судини.
Травна система
Видільна система
Видільна система первинноводяних форм (ракоподібні, мечохвости) представлена видозміненими парними целомодуктами, які мають різні назви залежно від їх розміщення (антенальні, максилярні, коксальні залози). У наземних членистоногих замість них цю функцію виконують мальпігієві судини разом із заднім відділом кишечника, в який вони відкриваються. Мальпігієві судини всмоктують розчинені у воді продукти обміну, переробляючи їх у нерозчинні речовини, а в задній кишці відбувається зворотне всмоктування води і деяких корисних речовин та повернення їх у порожнинну рідину.
Кровоносна система
Кровоносна система членистоногих незамкнена і частково редукована. У ній залишаються лише головні судини — спинна, іноді черевна та деякі бічні, капілярів немає. З'являється серце. Усі артерії відкриваються в порожнину тіла.
Дихальна система.
    Органи дихання членистоногих різноманітні. Дуже дрібні членистоногі, які мають тонкі покриви й живуть у воді або в дуже вологих місцях, можуть дихати всією поверхнею тіла. У великих водяних членистоногих органами дихання є зябра — це видозмінені кінцівки або їхні частини (епіподити). У наземних членистоногих органами дихання є легеневі мішки, які також вважають видозміненими кінцівками (у павукоподібних), та трахеї (у частини павукоподібних, багатоніжок і комах). Легеневі мішки — це глибокі мішкоподібні вгини зі складчастими стінками, що відкриваються назовні вузькими щілинами. Трахеї — тонкі, найчастіше розгалужені трубочки, що відкриваються назовні маленькими отворами, а всередині тіла обплітають усі внутрішні органи, доносячи кисень навіть до окремих клітин.

Нервова система
Нервова система членистоногих складається з надглоткового ганглія, або головного мозку, навкологлоткових конектив і черевного нервового ланцюжка. Будова надглоткового ганглія дуже складна. Він має три відділи: передній (протоцеребрум), середній (дейтоцеребрум) та задній мозок (тритоцеребрум). Найскладнішу будову має протоцеребрум. У черевному нервовому ланцюжку часто спостерігається концентрація гангліїв і утворення складніших гангліїв. У деяких випадках усі ганглії зливаються в єдиний синганглій, як у краба або кімнатної мухи.
Органи чуття
Більшість членистоногих мають добре розвинені органи чуття (дотику, хімічного чуття, рівноваги, зору). Очі членистоногих бувають двох типів — прості, що мають одну лінзу, й складні, або фасеткові, до складу яких входить велика кількість, інколи кілька тисяч, вічок, або оматидіїв, що щільно прилягають одне до одного. Кожен оматидій сприймає тільки одну точку предмета, що знаходиться перед ним, у результаті чого фасеткове око дає зображення, що складається з безлічі окремих точок, тобто мозаїчне. Фасеткові очі характерні для мечохвостів, більшості ракоподібних і комах, а також для викопних трилобітів.
Статева система та розмноження
Членистоногі розмножуються лише статевим шляхом. Більшість їх — роздільностатеві, хоча відомі й гермафродити. Часто присутній виразний статевий диморфізм — зовнішня відмінність самиць і самців. Запліднення внутрішнє або сперматофорне — за допомогою одягнених оболонкою пакетів сперми (сперматофорів), які самець вводить у статеві отвори самиці чи підвішує до них.
Онтогенез
Яйця дуже багаті на жовток, який оточує ядро яйцеклітини. Тому дробіння в них поверхневе й неповне. Воно зосереджене на певній ділянці поверхні яйця, що зветься зародковою смужкою. Членистоногим характерна ембріонізація розвитку, ранні етапи його проходять під захистом оболонки яйця. З яйця виходить личинка, тіло якої вже складається з кількох сегментів. Якщо після цього продовжується утворення нових сегментів, то такий тип розвитку зветься анаморфозом; якщо ж тварина вилуплюється з яйця з повним числом сегментів — епіморфозом. У деяких членистоногих розвиток прямий: з яйця виходить цілком сформована особина, але меншого розміру.
Ріст і зміна форми тіла членистоногих утруднюються через щільну нерозтяжну кутикулу, тому їх постембріональний розвиток супроводжується періодичними линяннями, коли стара кутикула скидається і замінюється новою. У той короткий період, коли нова кутикула м'яка, збільшуються розміри тіла. Линяння здійснюються під контролем нейроендокринної системи.

☺Дякую за увагу☺


title: Презентація на тему «Хвороби серцево-судинної системи» (варіант 2)

text:
Хвороби серцево-судинної системи.Причини гострої серцево-судинної недостатності.

Випадки:інфаркт , стенокардія
Серцево-судинна система
СЕРЦЕВО-СУДИННА СИСТЕМА. ОРГАНИ КРОВОТВОРЕННЯ ТА ІМУННОГО ЗАХИСТУ. ЕНДОКРИННА СИСТЕМА
Судинна система — це комплекс розгалужених трубок різного діаметру, які забезпечують транспорт крові до всіх органів, регуляцію кровопостачання органів, обмін речовин між кров’ю й оточуючими тканинами, а також проведення лімфи від тканин у венозне русло. Тісно пов'язане із судинною системою серце, яке є насосом, що приводить кров у рух.
Мікроциркуляторне русло — система дрібних судин, до яких належать артеріоли, гемокапіляри, венули, а також артеріоло-венулярні анастомози. Цей функціональний комплекс кровоносних судин, оточений лімфатичними капілярами та судинами разом із навколишньою сполучною тканиною виконує такі важливі функції як регуляція кровопостачання органів, транскапілярний обмін, дренаж, депонування крові. У кожному органі відповідно до його функції існують специфічні особливості будови і розташування судин мікроциркуляторного русла. Судини мікроциркуляторного русла дуже пластичні і реагують на зміни кровотоку. Вони можуть депонувати формені елементи крові або бути спазмованими і пропускати лише плазму, змінювати проникливість для тканинної рідини тощо.

Серцево-судинна система
Гемокапіляри (vasa haemoca-pilfaria) виконують основну функцію кровоносної системи щодо обміну речовин між кров'ю та тканинами, відіграють роль гістогематичного бар'єра, а також забезпечують мікроциркуляцію.
Стінка капілярів дуже тонка, містить ендотелій, базальну мембрану та перицити. Ендотелій — це внутрішній шар клітин, яким вистелені капіляри, а також усі інші судини і серце. Це пласт плоских полігональної форми, витягнутих у довжину клітин з нерівними хвилястими краями, які добре видно при імпрегнації сріблом. Люменальна (обернена до току крові) поверхня ендотеліоцитів вкрита шаром гліколротеїнів. Вздовж внутрішньої і зовнішньої поверхні клітин розташовані піноцитозні пухирці та кавеоли, що свідчить про активний трансендотеліальний перенос різних речовин. Ендотеліоцити можуть мати окремі мікроворсинки, а також утворювати клапаноподібні структури.
Серцево-судинна система
Базальна мембрана гемокапілярів товщиною 35...50 нм має тонкофібрилярну будову, містить колаген, глікозаміноглікани, ліпіди. Відіграє велику роль у транспорті речовин через капілярну стінку, її стан зумовлює проникливість капілярів: Разом з цим вона полегшує фіксацію ендотеліальних клітин і створює зовнішню опору для їхнього цитоскелету. Базальна мембрана може бути суцільною або містити отвори — пори. Перицити — це сполучнотканинні клітини з відростками, якими вони охоплюють капіляри іззовні. Перицити можуть лежати у розщепленнях базальної мембрани. У ділянках, де базальна мембрана містить пори, перицити утворюють з ендотелієм ендотеліоперицитарні щільні контакти І, таким чином, формують з ними цілісну систему. Капіляри завжди супроводжують малодиференційовані сполучнотканинні клітини, які мають назву адвентиційних. Вони розташовані зовні від перицитів і оточені міжклітинною речовиною з тонкими колагеновими волокнами. До складу власне капілярної стінки ці клітини не входять.
Серцево-судинна система
Залежно від будови ендотелію, базальної мембрани, а також від діаметру визначають капіляри: 1) соматичного типу діаметром до 10 мкм, мають нефенестрований ендотелій і суцільну базальну мембрану, вони локалізуються в шкірі, м'язовій тканині, серці, головному мозку; 2) вісцерального типу, мають фенестрований ендотелій і суцільну базальну мембрану, локалізуються у ниркових клубочках, ворсинках тонкої кишки, залозах внутрішньої секреції; 3) синусоїдного типу, мають фенестри в ендотелії і пори у базальній мембрані, розташовані у кровотворних органах, печінці.
Артеріоловенулярні анастомози (ABA). Ця частина мікроциркулярного русла забезпечує прямий перехід артеріальної крові у вени, оминаючи капіляри. ABA існують майже у всіх органах, їх діаметр коливається у межах від 30 до 500 мкм, а довжина сягає 4 мм. Розрізняють дві групи анастомозів: 1) справжні ABA, або шунти, де скидається чиста артеріальна кров, виділяють справжні прості анастомози і справжні анастомози, забезпечені скоротливими структурами; 2) атипові ABA, або півшунти, де тече мішана кров.

Серцево-судинна система
Артерії мішаного типу. На прикладі будови стінки артерії мішаного типу можна розглянути загальний план будови судинної стінки взагалі. Отже, стінка артерії мішаного типу, а також інших артерій і вен, побудована з трьох оболонок: внутрішньої (tunica interne, seu intima), середньої (tunica media), зовнішньої (tunica externa, seu adventitia).
Внутрішня оболонка утворена з ендотелію, підендотеліального шару та внутрішньої еластичної мембрани. Ендотелій розглянуто вище при характеристиці будови капілярів. Підендотеліальний шар — це шар пухкої неоформленої сполучної тканини, в якому містяться тонкі еластичні та колагенові волокна, що мають переважно поздовжній напрямок, а також малодиференційовані сполучнотканинні клітини неправильної зірчастої форми. Аморфна речовина містить сульфатовані глікозаміноглікани. Внутрішня еластична мембрана розташована зовні від підендотеліального шару і лежить на межі з середньою оболонкою. Це вікончаста еластична пластинка, на гістологічних препаратах має вигляд хвилястої блискучої стрічки (посмертне скорочення м'язової оболонки надає їй хвилястого вигляду).

Серцево-судинна система
Середня оболонка складається з двох основних елементів: гладких міоцитів, розташованих циркулярне, а точніше у вигляді пологої спіралі, і еластичних волокон, також розташованих в основному спіральне, і, окрім того, ще й радіальне та дугоподібно. Співвідношення гладких міоцитів і еластичних волокон у середній оболонці артерії мішаного типу становить приблизно 1:1. На межі середньої і зовнішньої оболонок лежить зовнішня еластична мембрана, аналогічна за будовою, але дещо тонша від внутрішньої еластичної мембрани. Всі еластичні елементи зв'язані між собою і утворюють єдиний еластичний каркас артерії, що надає судині еластичність при розтягуванні і пружність при стисканні, перешкоджає спаданню і, таким чином, зумовлює безперервність току крові.
Зовнішня оболонка (адвентиція) складається з пухкої волокнистої неоформленої сполучної тканини, волокна якої орієнтовані здебільшого поздовжньо. У внутрішньому шарі цієї оболонки є також гладкі міоцити. У зовнішній оболонці містяться судини та нерви судин.

Серцево-судинна система
Артерії м'язового типу. Зі зменшенням калібру артерій змінюється будова їхньої стінки. Основні зміни стосуються середньої оболонки — зменшується відносний вміст еластичних волокон і відповідно збільшується вміст гладких міоцитів. Це зумовлено змінами гемодинамічних умов; артерії м'язового типу розміщені далеко від серця, тиск крові тут зменшується, і потрібна додаткова робота, щоб його підтримати, що й досягається за рахунок скорочення м'язових елементів судин такого типу. Крім названих змін, у середній оболонці при зменшенні калібру артерій зменшується товщина всіх оболонок, тоншими стають підендотеліальний шар і внутрішня еластична мембрана, зникає зовнішня еластична мембрана.
До артерій еластичного типу належить аорта. В її середній оболонці переважають еластичні елементи, які формують 40 - 50 еластичних вікончастих мембран. М'язових клітин менше, вони розташовані косо відносно еластичних волокон. Вказана специфіка будови зумовлена високим тиском і великою швидкістю крові в артеріях еластичного типу, забезпечує високу еластичність останніх-для пом'якшення поштовхів крові.

Серцево-судинна система
Вени (venae) забезпечують повернення крові до серця, депонування крові та дренаж. Загальний план будови стінки вен такий, як і в артеріях. Але будова їх має І значні відмінності внаслідок інших умов гемодинаміки, якими є низький кров'яний тиск та незначна швидкість кровотоку.
Вказані фактори зумовлюють такі загальні відмінності будови вен порівняно з артеріями: 1) стінка вени тонша, ніж у відповідної артерії; 2) серед структурних елементів вени переважають колагенові волокна, а еластичні розвинені слабо; 3) відсутність зовнішньої еластичної мембрани і слабий розвиток (або повна відсутність) внутрішньої еластичної мембрани; 4) просвіт вени на препараті має частіше неправильну форму, тоді як в артерії він круглий; 5) найбільшу товщину у венах має зовнішня оболонка, а в артеріях найбільш розвиненою є середня оболонка; 6) наявність клапанів у деяких венах. В основі класифікації вен лежать наявність м'язових елементів у стінці та ступінь їх розвитку. Згідно з цією класифікацією вени бувають безм'язового (волокнистого) та м'язового типів. Зовнішня оболонка цих вен зрощена зі сполучнотканинними прошарками органів, у яких вони знаходяться. До таких вен належать вени твердої та м'якої мозкових оболонок, сітківки ока, кісток, селезінки та плаценти.

Серцево-судинна система
Вени м'язового типу поділяють на вени зі слабким розвитком м'язових елементів та вени з сильним розвитком м'язових елементів. Характерною особливістю цих вен є також наявність клапанів. Клапани — це кишенеподібні складки внутрішньої оболонки, відкриті у бік серця. Вони перешкоджають зворотному току крові і забезпечують нормальну діяльність серця, зменшуючи коливальні рухи крові. Основою клапана є волокниста сполучна тканина, еластична на люменальному боці і колагенова з боку стінки. Ендотеліальні клітини, що вкривають клапани з боку потоку крові, витягнуті поздовжньо, а на протилежному боці розташовані поперек довжини клапана.
Серцево-судинна система
Лімфатичні судини (vasae lymphaticae) — це частина лімфатичної системи, до якої належать також лімфатичні вузли. Лімфатичні судини тісно пов'язані з кровоносними, особливо у ділянці розташування судин мІкроциркуляторного русла. Саме тут утворюється тканинна рідина, і тут вона проникає у лімфатичне русло. Лімфатичні судини поділяють на лімфатичні капіляри, інтра- та екстраорганні лімфатичн і судини, які відводять лімфу від органів, а також головні лімфатичні стовбури тіла, до яких належать грудна протока та права лімфатична протока. Останні впадають у великі шийні вени.
Серцво-судинна система
Лімфатичні капіляри — це початковий відділ лімфатичної системи. До них із тканин надходить тканинна рідина разом із продуктами обміну речовин, а в патологічних випадках — сторонні частинки, мікроорганізми, клітини злоякісних пухлин. Лімфатичні капіляри утворюють систему сліпо викінчених сплющених ендотеліальних трубок, які анастомозують між собою і пронизують органи, де вони супроводжують гемо капіляри.
Серцево-судинна система
Лімфатичні капіляри є початковою ланкою лімфатичної системи. Вони утворюють велику мережу в усіх органах і тканинах, окрім головного і спинного мозку, мозкових оболонок, хрящів, плаценти, епітеліального шару слизових оболонок і шкіри, очного яблука, внутрішнього вуха, кісткового мозку і паренхіми селезінки. Діаметр лімфатичних капілярів варіює від 10 до 200 мкм. З'єднуючись один з одним, лімфатичні капіляри формують замкнуті одношарові мережі у фасціях, очеревині, плеврі, оболонках органів. У об'ємних і паренхіматозних органах (легенях, нирках, великих залозах, м'язах) внутрішньоорганна лімфатична мережа має об'ємну (тривимірну) будову. У слизовій оболонці тонкої кишки від мережі у ворсинці відходять широкі, довгі лімфатичні капіляри і лімфатичні синуси. Стінки лімфатичних капілярів утворені одним шаром ендотеліальних клітин, базальна мембрана відсутня. Біля колагенових волокон лімфатичні капіляри фіксовані пучками щонайтонших з'єднувальнотканинних волокон.
Захворювання серцево-судинної системи!
Ішемічна хвороба серця (ІХС) має декілька клінічних форм: серед них розрізняють стенокардію, інфаркт міокарда, постінфарктний кардіосклероз, різні порушення серцевого ритму.
Майже всі прояви ІХС, у тому числі найбільш поширена стенокардія, обумовлені освітою в міокарді (серцевому м'язі) вогнища ішемії, тобто ділянки, недостатньо забезпечується кров'ю. Кровопостачання тієї чи іншої ділянки міокарда порушується найчастіше внаслідок ураження артерій атеросклерозом. Формування атеросклеротичної бляшки в посудині - процес тривалий, який займає часом багато років. Спочатку з'являється ледь помітне пристеночное скупчення ліпідів, в тому числі холестерину. Поступово воно збільшується, просвіт судини звужується аж до його повної закупорки.
Найчастіше страждають ІХС люди, у яких високий вміст холестерину в крові. До цього призводить надмірне споживання висококалорійної їжі, головним чином насичених жирів тваринного походження. Фактором ризику є також ожиріння. Довжина посудин у огрядного людини більше і серцю доводиться проштовхувати кров з подвоєною силою. Розрізняють стенокардію напруження, коли болі виникають при фізичному навантаженні, наприклад під час ходьби, і припиняються, коли хворий зупиняється, і стенокардію спокою, коли напад виникає найчастіше вночі в умовах повного спокою. До спазму вінцевих артерій привертають такі чинники ризику, як куріння,алкоголь, емоційний стрес. Але якщо нікотин і алкоголь діють безпосередньо на судини, то під час стресу причиною спазму коронарних судин стають катехоламіни, норадреналін і адреналін. Внаслідок різкого викиду наднирковими в кров катехоламінів підвищується згортання крові, ще більше посилюється спазм вінцевих артерій.
Схема механізму утворення ділянок ішемії міокарда внаслідок формування атеросклеротичної бляшки в коронарному посудині (праворуч) і спазму коронарної судини (ліворуч).

Захворювання серцево-судинної системи!
Інфаркт міокарда - гостре захворювання, обумовлене розвитком одного або кількох вогнищ омертвіння в серцевому м'язі і виявляється порушенням серцевої діяльності. У результаті порушення харчування м'язова тканина на місці інфаркту поступово перероджується, некротизується і заміщається сполучною тканиною, яка згодом перетворюється на рубець. Безпосередньою причиною, що викликає інфаркт міокарда, можуть бути сильне нервове збудження, фізичне напруження, отруєння нікотином, багата їжа перед сном, зловживання алкогольними напоями.
Головним симптомом інфаркту міокарда звичайно є гостро виникає різкий біль в області серця. У важких випадках болі в серці можуть триматися 2-3 діб. До больовим відчуттям у перші дні захворювання приєднується підвищення температури, іноді до 39 градусів.Лікування починають із створення хворому повного фізичного і психічного спокою, кращим буде лікування в умовах стаціонару.

Захворювання серцево-судинної системи!
Аритмії-порушення серцевого ритму або порушення темпу серцевих скорочень, що виникають у результаті різних функціональнихабо органічних уражень провідникової системи і серцевого м'яза. Аритмії можуть виражатися не тільки в зміні ритму, але і в порушенні темпу серцевих скорочень.
Порушення ритму серцевої діяльності - блокада серця. Вона може бути частковою та повною. У результаті уповільненої проходження імпульсу виникає неповна блокада, коли проходження імпульсу переривається повністю - повна блокада.
Неповна блокада визначається тільки електрокардіографічно. Повну блокаду можна встановити клінічно. Її основний симптом - дуже рідкісний пульс, 30-40 ударів на хвилину. Хворі відчувають при цьому запаморочення.
Аритмія дихальна (синусова). Аритмія, пов'язана з актом дихання (почастішання ритму серцевих скорочень при вдиху і уповільнення при видиху), зустрічається в дитячому та юнацькому віці і розцінюється як фізіологічне явище.
Аритмія миготлива. Безладна, абсолютна аритмія, в якій немає жодної закономірності. В основі її лежить тріпотіння або мерехтіння передсердь, тобто надзвичайно велике число скорочень на хвилину, ритм скорочень шлуночків неправильний. Найбільш частою причиною мерехтіння є ревматичний порок серця. Хворі скаржаться на серцебиття, неприємні відчуття в серці, задишку, запаморочення.
Аритмія екстрасистолічна. Порушення ритму, яке проявляється позачергових (передчасним) скороченням серця з наступною компенсаторною паузою.

Захворювання серцево-судинної системи!
Атеросклероз - хронічна хвороба артерій, що призводить поступово до звуження просвіту артерій, і порушення їх функцій. Це означає, що кровотік по артерії, що постачає киснем і живильними речовинами інтенсивно працюючий орган, в результаті атеросклерозустає недостатнім. У результаті функціональні можливості цього органу знижуються, іноді значно.
Основною причиною розвитку атеросклерозу є порушення ліпідного обміну. Має також велике значення підвищення артеріального тиску і схильність судин до частих спазмів. Для профілактики атеросклерозу велике значення мають правильний режим життя, праці, харчування, регулярні заняття фізкультурою. Особливо важливим є дотримання певного характеру харчування людьми після 40 років, зі схильністю до ожиріння.

Захворювання серцево-судинної системи!
Недостатність кровообігу. При недостатності кровообігу порушується доставка органам і тканинам речовин, необхідних для життєдіяльності. Недостатність кровообігу обумовлена зменшенням скорочувальної сили міокарда та м'язової оболонки судин.Співвідношення серцевого та судинного компонентів при різних захворюваннях буває різним. Слід виділити переважно серцеву і переважно судинні форми недостатності кровообігу. Серцева недостатність може бути гострою і хронічною.
Гостра серцева недостатність може настати у хворих з гостро розвиненими серцевими захворюваннями: при інфаркті міокарда, гострому міокардиті, різкому фізичному перенапруженні і інших захворюваннях. Основною ознакою серцевої недостатності є різка задишка. Потім в залежності від того, який переважно слабшає шлуночок серця, розвивається або астма та набряк легенів (лівий шлунок), або набухає печінка, з'являються набряки, ціаноз (правий шлунок).
Хронічна серцева недостатність. Розвивається у хворих з клапанними вадами серця, при запальних процесах у міокарді. У хворих відзначаються задишка, серцебиття, ціаноз, набряки. Клінічні прояви хронічної серцевої недостатності прийнято ділити на три стадії.Перша стадія характеризується ознаками зниженою пристосовності серця до фізичного навантаження і виражається в появі задишки і серцебиття при швидкій ходьбі, підйомах і т.д. Друга стадія ділиться на два періоди. Недостатність кровообігу 2А стадії характеризується появою після фізичного навантаження набряків на ногах, швидкою стомлюваністю, тривалими биттями. Недостатність кровообігу 2Б стадії виражається постійної задишкою, навіть у спокої, значним збільшенням печінки, застійними явищами в легенях, нирках, набряками всього тіла. Третя стадія характеризується необоротними змінами в органах в результаті хронічних застійних явищ у них.

Захворювання серцево-судинної системи!
На самому ранньому етапі розвитку серцевої недостатності потрібно різко обмежити сіль до 2,5 грамів в добу. Це дозволить хворому серцю перекачувати менший об'єм крові, спадуть набряки, знизиться тиск у капілярах, зменшиться кількість застійної рідини в органах.
Острососудістая недостатність проявляється синдромами непритомності, короткочасної втрати свідомості, колапсу, порушення регуляції судинного тонусу, шоку. При непритомності слід підняти ноги хворого трохи вище голови, сприяючи поліпшенню кровотоку в мозку. Хворого звільняють від тісного одягу, його слід обприскати холодною водою, дати вдихнути розчин аміаку. Хронічна судинна недостатність проявляється гіпотонією, тобто підняттям артеріального тиску.

Захворювання серцево-судинної системи!
Пороки серця - патологічні зміни в будові серця і відходять від них судин, порушують діяльність серця. Розрізняють вродженіпороки серця, що виникають у період внутрішнього розвитку плода і набуті, які з'являються після народження внаслідок ураження клапанів або перегородок камер серця при різних захворюваннях. Хворий на порок серця багато років може не помічати свого захворювання, відчувати себе добре, виконувати звичайну роботу. Це пояснюється тим, що серце має резервними можливостями, які дозволяють компенсувати наявний порок серця за рахунок посилення роботи відповідних відділів.
Захворювання серцево-судинної системи!
Інсульт - гостре загострення порушення мозкового кровообігу з пошкодженням тканин мозку і розладом його функцій. Основні причини інсульту - гіпертонічна хвороба і атеросклероз судин головного мозку. Інсульт може виникнути також при інших захворюваннях судин - ревматизмі, хворобах крові і ін Розрізняють геморагічний інсульт і ішемічний. Геморагічний інсульт відбувається в результаті розриву артерії (крововиливу в мозок) при коливанні артеріального тиску. Його можуть спровокувати психічні переживання, фізичні напруги, кашель, блювота, іноді легка травма голови. Геморагічний інсульт частіше відбувається вдень. У хворого настає параліч рук і ніг звичайно одного боку (наприклад, права рука і нога при крововиливі в ліву півкулю мозку), порушується мова. Багато хворих втрачаютьсвідомість, не реагують на оточуючих; в перші години бувають порушення дихання, судоми і блювота.
Ішемічний інсульт розвивається частіше в літньому віці, виникає внаслідок утруднення надходження крові до того чи іншого відділу мозку. Провокуючими моментами є стомлення, інфекційні хвороби, емоційні перенапруги. Ішемічний інсульт може відбутися в будь-який час доби, іноді розвивається поступово, наприклад, спочатку "німіє" рука, потім половина щоки, а надалі порушується мова. Профілактикаінсультів полягає у своєчасному виявленні судинних захворювань. Велике значення має правильна організація праці та відпочинку,раціональне харчування.

Захворювання серцево-судинної системи!
Неврози серця - розвивається на грунті загального неврозу, у результаті якого порушується нервова регуляція функцій ССС.Частіше за все є наслідком психічних травм, різних інфекцій та інтоксикацій, перевтоми внаслідок надмірного навантаження. Розрізняютькардіологічний невроз і руховий невроз. При кардіологічному неврозі періодично виникають "поколювання" в області серця. Ці болі виникають поза зв'язку з фізичним навантаженням. При руховому неврозі серцебиття і перебої в ділянці серця обтяжливо переносяться хворими. До цього захворювання супроводжує відчуття постійної тривоги, неспокою, плаксивість, безсоння, головні болі, відчуття браку повітря, швидка стомлюваність.
Захворювання серцево-судинної системи!
Ревматизм - захворювання, що характеризується поширеним запаленням сполучної тканини з переважним залученням у цей процес серця, суглобів. Зазвичай ревматизм розвивається після перенесеної стрептококовой інфекції (ангіна, тонзиліт, фарингіт і ін)
Ураження серця виявляється в різних формах: у вигляді вогнищевого або дифузного міокардиту, ендокардиту, перикардиту, панкардіта.
Вогнищевий міокардит проявляється періодично виникаючими сердцебиениями, болями або неприємними відчуттями в серці, порушенням серцевого ритму, загальною слабкістю, стомлюваністю.
Дифузний міокардит протікає більш важко, можуть бути скарги на задишку, серцебиття постійного характеру, різку слабкість, іноді запаморочення.
Хворі виглядають блідими, ціанотичний, спостерігаються набряки, застійні явища в печінці, легенях.
Ендокардит (запалення внутрішньої оболонки серця) здебільшого веде до утворення дефекту клапана і розвитку слідом за цим вад серця.
Перикардит. Хворі скаржаться на виникнення різкого задишки, слабкості і запаморочення. Серце значно збільшується в розмірах, тони серця погано вислуховуються, пульс частий. Температура тіла зазвичай буває високою.
Панкардит - запалення всіх трьох оболонок серця, що обумовлює особливо важкий стан хворого.

Захворювання серцево-судинної системи у дітей!
При деяких вроджених вадах серця можуть бути скарги на транзиторні задишково-ціанотичні пароксизми (приступи), які мають гіпоксемічну природу і характеризуються прискоренням дихання, посиленням ціанозу, збудженням дитини. Ці пароксизми досить характерні для тетради (пентади) Фалло.
Скарги на серцебиття, порушення ритму серця, втому і задишку при фізичному навантаженні, наявність ціанозу носогубного трикутника, іноді біль в ділянці серця можуть вказувати на міокардит.
Діти з розладами серцевого ритму, що виникають при ураженні провідникової системи, часто скаржаться на раптову втрату свідомості, яка триває кілька секунд. При пароксизмальній тахікардії діти можуть скаржитись на збудження, задишку, іноді блювоту, появу холодного поту.
На головний біль часто скаржаться діти з підвищеним (гіпертензія) або зниженим (гіпотензія) артеріальним тиском, внаслідок нейроциркуляторної та вегетативно-судинної дистонії, гіпертонічної хвороби, захворювань нирок і ендокринних хвороб.
Скарги на задишку, навіть при незначному фізичному навантаженні або в стані спокою, виражену синюшність шкіри, набряки кінцівок, які наростають під вечір, характерні для недостатності кровообігу у дітей.
При опитуванні дитини (або її близьких) з захворюванням серцево-судинної системи обов’язково уточнюють час появи зазначених вище скарг, а також захворювання, які передували появі цих скарг. Вказують на наявність захворювань серцево-судинної системи у родичів хворої дитини.
Об’єктивне обстеження дитини з ураженням серцево-судинної системи розпочинають з огляду. Спочатку проводять загальний огляд, потім послідовно оглядають обличчя, шию, ділянку серця, живіт і кінцівки.
При загальному огляді перш за все оцінюють загальний стан хворої дитини, її положення в ліжку, реакцію на оточення, фізичний розвиток, колір шкіри і видимих слизових оболонок (губи, кон’юнктива та ін.).
При синдромі недостатності кровообігу (НК ІІА-ІІБ ступеня) загальний стан дитини тяжкий, вона займає вимушене, напівсидяче (за допомогою подушок) положення в ліжку, уникаючи положення на лівому боці. У випадках Декомпенсації серцевої діяльності (НК III ступеня) хворий намагається полегшити свій стан тим, що займає сидяче положення, опустивши ноги з ліжка (ортопное), спираючись на підкладені під спину подушки. В такому положенні кров депонується в нижніх кінцівках, зменшуючи застій у малому колі кровообігу і задишку, поліпшуючи самопочуття хворого.
Діти, хворі на ексудативний перикардит, сидять в різко зігнутому положенні (колінно-ліктьовому), послабляючи тим самим гострий біль в ділянці серця.

Захворювання серцево-судинної системи у дітей!
Під час задишково-ціанотичних пароксизмів, що виникають при тетраді (пентаді) Фалло, діти полегшують свій стан, сідаючи навпочіпки, притискаючи Коліна до живота.
Досить часто у дітей з вродженими вадами серця при загальному огляді виявляють затримку фізичного розвитку, що проявляється відставанням дітей у зрості і зниженням маси тіла. У хворих з коарктацією аорти спостерігається диспропорція розвитку верхньої і нижньої частин тіла. У таких дітей занадто розвинений плечовий пояс, тоді як таз і нижні кінцівки недорозвинені.
Важливе діагностичне значення має колір шкіри і слизових оболонок. На ураження серцево-судинної системи, наявність вроджених вад серця або розвиток недостатності кровообігу може вказувати ціанотичний колір шкіри. Дифузний ціаноз шкіри і слизових оболонок, який має центральне походження і виникає в результаті недостатнього насичення крові киснем в малому колі кровообігу, спостерігається у хворих із стенозом легенової артерії, тетрадою (пентадою) Фалло, транспозицією магістральних судин. У новонароджених і дітей перших місяців життя ціаноз слизових оболонок вказує на наявність шунта «справа-наліво» («right-to-left shunt»), який спостерігається при незакритому овальному отворі і збільшенні тиску в правому передсерді (синдром плацентарного кровообігу, легенева гіпертензія, стеноз легенової артерії). Причому ця ознака субклінічна і може бути єдиним симптомом для діагностики.
Периферичний ціаноз, як правило, виникає при порушенні кровообігу і його розвиток визначається підвищеним вмістом відновленого гемоглобіну в тканинах при уповільненому кровообігу, особливо при утрудненні венозного кровообігу. Периферичний ціаноз (акроціаноз) найбільш виражений у віддалених від серця ділянках (пальці рук і ніг, кінчик носа, вушні раковини). Акроціаноз кінцівок може бути обумовлений розширенням вен в результаті порушення вегетативної іннервації, що є одним із проявів вегетативного неврозу.

Огляд хворих на захворювання серцево-судинної системи!!!
Оглядаючи обличчя слід звернути увагу на його вираз. Під час різкого болю в ділянці серця на обличчі дитини виявляються розгубленість, страждання, іноді у широко відкритих очах — страх. Крім того, у дітей з аортальною вадою серця відмічається різка блідість шкіри обличчя, при стенозі мітрального клапана характерна блідість з лілово-малиновим «рум’янцем» на щоках (facies mitralis).
При огляді шиї у хворих з серцево-судинними захворюваннями можна спостерігати пульсацію та вибухання сонних артерій і яремних вен. Зокрема, значна пульсація сонних артерій («танець каротид») спостерігається медіально від m.sterno-cleido-mastoideus при недостатності аортальних клапанів і широко відкритій артаріальній протоці. Іноді синхронно з пульсацією сонних артерій спостерігається похитування голови (симптом Мюссе). Цей симптом називається іменем Альфреда Мюссе — відомого французького поета, котрий страждав аортальною вадою серця з вираженим похитуванням голови. Пульсація сонних артерій, а також синхронне похитування голови у хворих з недостатністю аортальних клапанів або при широко відкритій артеріальній протоці обумовлені різким коливанням артеріального тиску під час систоли і діастоли.
Потрібно пам’ятати, що незначна пульсація сонних артерій може спостерігатися також у здорових дітей, які лежать горизонтально. Але при переведенні дитини у вертикальне положення вона зникає. Крім того, пульсація сонних артерій може спостерігатися у легко збудливих дітей та у хворих на анемію і тиреотоксикоз.
В ділянці шиї можна виявити набухання яремних вен, яке виникає при застої в результаті порушення кровообігу в верхній порожнинній вені і утруднення випорожнення правого передсердя. Це може відбуватися при тромбозі, облітерації або стенозі верхньої порожнинної вени, а також при недорозвиненому правому передсерді чи його переповненні кров’ю.

Огляд хворих на захворювання серцево-судинної системи!!!
Набухання яремних вен супроводжується їх пульсацією (венний пульс), яка спостерігається латерально від m.sterno-cleido-mastoideus. В нормі пульсація яремних вен на шиї слабко виражена і не співпадає з пульсом сонних артерій, тобто під час систолічного розширення сонних артерій яремні вени спадаються (негативний венний пульс). При недостатності тристулкового клапана спостерігається значна пульсація яремних вен, яка співпадає з пульсацією сонних артерій. Це явище має назву позитивного венного пульсу і пов’язане зі зворотним обігом крові з правого шлуночка в передсердя при недостатності тристулкового клапана під час систоли, що затримує наповнення правого передсердя і викликає набухання яремних вен та пульсацію одночасно з появою артеріальної пульсації.
При огляді грудної клітки слід звернути увагу на наявність деформації в ділянці серця у вигляді «серцевого горба» (gibbus cardiacus), який з’являється у дітей раннього віку з природженими або набутими вадами серця (гіпертрофія серця) при піддатливій грудній клітці. Він також формується при кардіомегалії та гіпертрофії міокарда. Якщо «серцевий горб» знаходиться ближче до грудини, то це свідчить про гіпертрофію правих відділів серця, а якщо ліворуч від неї — про гіпертрофію лівих відділів. Важливо підкреслити, що чим старша дитина, тим повільніше утворюється «серцевий горб».
Незначне вибухання в ділянці серця зі згладжуванням міжреберних Проміжків може виявлятися у хворих на ексудативний перикардит.
Іноді при огляді грудної клітки вдається виявити дифузну пульсацію досить великої (або навіть всієї) ділянки проекції серця, яка отримала назву «серцевий ПОШТОВХ». У здорових дітей серцевий поштовх не виявляється, оскільки він обумовлений гіпертрофією правого шлуночка. В результаті цього серце значно більшою поверхнею прилягає до грудної клітки, викликаючи дифузний ^Рцевий поштовх.

Серцево-судинна система
Будова Серцево-Судинної системи!

Будова Серця
серце
Склад Серця!
висновок
ЩО Є ЗАПОРУКОЮ ДЛЯ ЗБЕРЕЖЕННЯ ЗДОРОВОГО СЕРЦЯ?
В момент реакції на стресор в організмі відбувається 1400 біохімічних реакцій! Тому важливо вчитися (часом протягом всього життя) мудро ставитися до того, що відбувається навколо, берегти серце, а значить – життя, своє та тих, кого ми любимо.
Виховувати треба змалечку та бути прикладом для наслідування для своїх дітей та онуків, ми ж бажаємо їм добра та довгото, щасливого життя.
Профілактика та лікування хвороб системи кровообігу мають бути комплексними.
В будь-якому віці 80% летальних випадків від серцево-судинних захворювань можна попередити. Тому важливо:
1.     звільнитися від куріння (паління), в тому числі пасивного,
2.     обрати для себе і своєї родини здорове харчування, контролювати вагу тіла, зменшити споживання солі і цукру, вживати більше круп, овочів, фруктів,
3.     знати, що є норма, та контролювати артеріальний тиск
4.     щодня мінімум 30 хвилин займатися фізичними вправами або танцями, ходити пішки.

висновок
Профілактика:
Оскільки ішемічна хвороба серця та інфаркт, в більшості випадків, є вираженням коронарної хвороби. Яка, в свою чергу, частіше за все є результатом атеросклерозу коронарних артерій серця, остільки профілактика ішемічної хвороби серця та інфаркту в основному збігається з профілактикою і лікуванням атеросклерозу, взагалі.
Важливо завжди мати при собі «Нітрогліцерин». Застосовувати його можна без побоювань з метою профілактики (перед тільки ще майбутніми фізичними та нервовими навантаженнями). Якщо одна таблетка не подіяла, то через 2-3 хвилини необхідно прийняти ще одну таблетку. Таблетки використовуються сублінгвально, тобто під язик. Якщо протягом 20-30 хвилин напад не проходить потрібно звертатися до лікаря, щоб уникнути такого ускладнення, як інфаркт міокарда і, як наслідок, можливості летального результату!


title: Презентація на тему «Білки, жири, вуглеводи» (варіант 1)

text:
Презентація на тему: «Білки, жири, вуглеводи»
Підготувала учениця 11-Б класу
Оренбургська Марина
Білки
Білки́ — складні високомолекулярні природні органічні речовини, що складаються з амінокислот, сполучених пептидними зв'язками. В однині (білок) термін найчастіше використовується для посилання на білок, як речовину, коли не важливий її конкретний склад, та на окремі молекули або типи білків, у множині (білки) — для посилання на деяку кількість білків, коли точний склад важливий.
Стрічкова молекулярна модель білка — ядерного антигену проліферуючих клітин (PCNA) людини.
Зазвичай білки є лінійними полімерами — поліпептидами, хоча інколи мають більш складну структуру. Невеликі білкові молекули, тобто олігомери поліпептидів, називаються пептидами. Послідовність амінокислот у конкретному білку визначається відповідним геном і зашифрована генетичним кодом. Хоча генетичний код більшості організмів визначає лише 20 «стандартних» амінокислот, їх комбінування уможливлює створення великого різномаїття білків із різними властивостями. Крім того, амінокислоти у складі білка часто піддаються посттрансляційним модифікаціям, які можуть виникати і до того, як білок починає виконувати свою функцію, і під час його «роботи» в клітині. Для досягнення певної функції білки можуть діяти спільно, і часто зв'язуються, формуючи великі стабілізовані комплекси (наприклад, фотосинтетичний комплекс).
Рівні структури білків: 1- первинна, 2-вторинна, 3-третинна, 4- четвертинна
Функції білків в клітині різноманітніші, ніж функції інших біополімерів — полісахаридів і нуклеїнових кислот. Так, білки-ферменти каталізують протікання біохімічних реакцій і грають важливу роль в обміні речовин. Деякі білки виконують структурну або механічну функцію, утворюючи цитоскелет, що є важливим засобом підтримки форми клітин. Також білки грають важливу роль в сигнальних системах клітин, клітинній адгезії, імунній відповіді і клітинному циклі.
Схематичне зображення утворення пептидного зв'язку. Подібна реакція відбувається на рибосомі — молекулярній машині по збиранню білків.
Білки — важлива частина харчування тварин і людини, оскільки ці організми не можуть синтезувати повний набір амінокислот і повинні отримувати частину з них із білковою їжею. У процесі травлення протелітичні ферменти руйнують спожиті білки, розкладаючи їх до рівня амінокислот, які використовуються при біосинтезі білків організму або піддаються подальшому розпаду для отримання енергії.
Білки були вперше описані шведським хіміком Єнсом Якобом Берцеліусом в 1838 році, який і дав їм назву протеїни, від грец. πρώτα — «першорядної важливості». Проте, їх центральна роль в життєдіяльності всіх живих організмів була виявлена лише у 1926 році, коли Джеймс Самнер показав, що фермент уреаза також є білком. Секвенування першого білка — інсуліну, тобто визначення його амінокислотної послідовності, принесло Фредерику Сенгеру Нобелівську премію з хімії 1958 року. Перші тривимірні структури білків гемоглобіну і міоглобіну були отримані за допомогою рентгеноструктурного аналізу, за що автори методу, Макс Перуц і Джон Кендрю, отримали Нобелівську премію з хімії 1962 року.
Єнс Якоб Берцеліус
Жири
Жири — це повні складні ефіри трьохатомного спирту гліцерину СН2ОН — СНОН — СН2ОН і різноманітних жирних кислот. Серед них можуть бути як насичені кислоти, наприклад пальмітинова С15Н31СООН і стеаринова С17Н35СООН, так і ненасичені кислоти (у тому разі з одним подвійним зв'язком - наприклад олеїнова кислота С17Н33СООН); з двома - лінолева кислота і з трьома ліноленова кислота подвійними зв'язками, а також з потрійним зв'язком, наприклад тариринова кислота С17Н31СООН).
У рослинному й тваринному світі налічується близько 1300 видів жирів, але елементний склад їх відносно мало коливається й дорівнює в середньому,%:

С — 76 — 79, Н — 11 — 13 і О — 10 — 12.
Шляхом гідролізу (омилення) жири легко розщеплюються на гліцерин і жирні кислоти, причому різні кислоти проявляють неоднакову стійкість до дії високих температур і мікроорганізмів. Так, насичені жирні кислоти досить стійкі не тільки при звичайних температурах, але й при нагріванні навіть до 400 °C вони важко втрачають свою карбоксильну групу й не розкладаються. Досить стійкими є й ненасичені жирні кислоти з одним подвійним зв'язком (типу олеїнової). Ненасичені кислоти із двома й більшим числом подвійних зв'язків менш стійкі. Вони легко окисляються й полімеризуються, а при нагріванні до 300 °C розпадаються з розривом вуглецевого ланцюга й утворенням суміші насичених і ненасичених вуглеводнів жирного ряду.
Для хімічної характеристики жирів й інших ліпідів визначаються температура плавлення й числа — йодне, омилення й кислотності.

Жири - важливий продукт харчування людини. Жири становлять головний компонент таких продуктів харчування, як вершкове масло, рослинні олії, маргарин, смалець. Багато жирів містится у свиному салі та у сирі.
Вуглеводи
Вуглеводи — складова частина клітин усіх живих організмів.

Вуглеводи є найпоширенійшими органічними сполуками, що підтверджується тим фактом, що більше половини органічного вуглецю на Землі існує у формі вуглеводів.
Здебільшого вуглеводи є сполуками рослинного походження — це продукти фотосинтезу і таким чином вони є базовою ланкою у трансформації сонячної енергії у хімічну для забезпечення життя на Землі.
Поряд з білками і жирами, вуглеводи — важлива складова частина харчування людини і тварин, багато з них використовується як технічна продукція.
З хімічної точки зору це є полігідроксикарбонільні сполуки та їхні похідні із загальною формулою СnH2nOn.
Низькомолекулярні вуглеводи відомі також як цукри.

Найбільш відомими представниками вуглеводів є целюлоза, крохмаль,
Глюкоза
Фруктоза
Цукроза (звичайний цукор)
Вуглеводи поділяють на моносахариди, дисахариди, олігосахариди і полісахариди.

Поширена в природі група багатоатомних спиртів (цукрів, целюлози, крохмалю тощо). У вищих рослинах вуглеводів міститься більше, ніж інших речовин. Деревина, наприклад, містить понад 50% найбільш складних вуглеводів, до яких належить целюлоза, причому їй супроводжують менш складні прості вуглеводи, пектинові речовини й геміцелюлози.
Целюлоза
Прості вуглеводи. До цієї групи вуглеводів належать розчинні в холодній воді найпростіші моносахариди – гексози С6Н12О6 і пентози С5Н10О6. Пентози поширені в рослинах, входять до складу речовини клітин.

Харчова енергетична цінність вуглеводів складає приблизно 4 ККал/грам Особлива група органічних сполук – це біологічно-активні речовини. Вони впливають на процеси обміну речовин і перетворення енергії в живих організмах.


title: Презентація на тему «Опіки та отруєння організму людини»

text:
«Опіки та отруєння організму людини»

Опіки
Зміст:
Опіки, класифікація за походженням
Термічні опіки, їх характеристика та ступені
Опіковий шок
Опікова хвороба
Стадії опікової хвороби
Ступені опіків
Перша медична допомога при опіках

Опіки та їх типи, відносно походження
Опік — це вид травми м’язової тканини або шкіри, викликаний дією тепла, електроенергії, хімічних речовин, тертя або випромінювання.
Термічні опіки
Виникають при дії високої температури (полум'я, попадання на шкіру гарячої рідини, розжарених предметів, тощо). Ознаки -залежать від тяжкості. Розрізняють 4 ступені опіків:
І - почервоніння шкіри і набряк;
II - пухирі наповнені жовтуватою рідиною;
III - утворення некрозу шкіри (струпів);
IV - обвуглювання тканин;
При великих опіках виникає шок.
Опіковий шок
Опіковий шок — шоковий стан організму людини при якому виникає загроза для життя внаслідок дії опікових чинників.
Тривалість цього виду шоку від кількох годин до 3 діб з моменту отримання опіку. Все залежить від ступеня(глибини) та площі опіків, загального стану та віку пацієнта: чим більше ушкоджень і вони глибші тим коротша тривалість, та навпаки.
Опікова хвороба
Опікова хвороба — складний комплекс клінічних, анатомо-морфологічних, біохімічних, імунних, обмінних та інших розладів, змін та порушень, що виникають в організмі людини з опіком.
Найчастішою причиною опікової хвороби є термічні опіки.
Перебіг хвороби залежить від виду та площі опіку, його глибини, наявності супутньої патології, віку постраждалого та швидкості і ефективності проведення невідкладних та лікувальних заходів.
Стадії опікової хвороби
О.хвороба має характерну етапність перебігу: опіковий шок, токсемія, септикотоксемія, реконвалесценція. У кожному періоді можуть наступати незворотні зміни в організмі, які ведуть до біологічної смерті.
Опіковий шок триває до 72 годин з моменту дії ушкоджуючого чинника.
Стадія Токсемії триває 3-14 діб. Характерними є хірургічний ендотоксикоз та розвиток ранньої фази порушень у життєвоважливих системах організму. В крові починають циркулювати продукти розпаду власних тканин з ділянок опіку — відбувається аутоінтоксикація, порушується тканинний кровообіг та виникає циркуляторно-токсична гіпоксія тканин. Клінічними ознаками розвитку даної стадії є поява лихоманки та нормалізація діурезу, ціаноз та поблідніння шкірних покривів. Пацієнта турбує головний біль, нудота, блювання, різка слабість, втрата апетиту, безсоння. Об'єктивно можна виявити токсичний набряк мозку, міокардит, парез кишечника, інколи кровотечі та перфорації гострих виразок ШКТ.
Стадія Септикотоксемії триває до 7 днів. Розвиваються гнійно-септичні ускладнення місцевого та загального характеру. Паталогічні зміни в життєвоважливих органах сягають максимального прояву — печінково-ниркова недостатність, гіповолемія, ацидоз, анемія, гіпопротеїнемія. Деякі джерела стверджують, що при вчасно здійснених невідкладних та лікувальних заходах під час розвитку опікової хвороби, можна уникнути появи септикотоксемії.
Стадія Реконвалесценції триває до 2 місяців і є благоприємним результатом завершення о.хвороби. Приблизно половина усіх обпечених із глибокими опіками потребує реконструктивно-відновних операцій в обов'язковому порядку.
Залишкові патологічні зміни у внутрішніх органах виявлють у 6 % постраждалих. У віддаленому періоді можливе утворення карциноми опіковго рубця (Majorlin tumor).
Ступені опіків
Опіки, що впливають тільки на поверхню шкіри, відомі як поверхневі або опіки першого ступеня. Коли пошкодження проникає в деякі з нижчих шарів, це частково проникаючий опік або опік другого ступеня. Глибокий опік або опік третього ступеня — це травма, що поширюється на всі шари шкіри. З опіком четвертого ступеня пов'язане ушкодження більш глибоких тканин, таких, як м'язи або кістки.
Перша медична допомога при опіках
Отруєння
Зміст
Отруєння, отрута та їхні визначення
Шляхи потрапляння отрути до організму, шляхи її виведення
Ознаки отруєння
Класифікація отруєнь
Побутові отруєння
Отруєння чадним газом

Отруєння, отрута та їхні визначення
Отруєння або інтоксика́ція  — порушення функцій чи ушкодження органів внаслідок дії отрут чи токсинів, що проникли в організм чи утворилися в ньому.
Отрути — речовини, здатні при дії на живий організм викликати різке порушення нормальної його життєдіяльності — отруєння або смерть. Віднесення тих або інших речовин до отрут є умовним, оскільки токсичність багатьох з них визначається обставинами або способом введення в організм. Токсичний хімікат — будь-який хімікат, який за рахунок свого хімічного впливу на життєві процеси може мати смертельний наслідок, призводити до тимчасової непрацездатності або заподіяти довготривалу шкоду людям чи тваринам.
До них належать усі такі хімікати, незалежно від їх походження чи способу їх виробництва і незалежно від того, чи вироблені вони на об'єктах, містяться у боєприпасах чи десь в іншому місці.
Шляхи потрапляння отрути до організму, шляхи її виведення
Перш ніж почати діяти на організм у цілому чи вибірково на системи та органи, отрута повинна потрапити у кров. Найшвидше й ефективніше діє речовина, яка безпосередньо введена в кров (внутрішньовенне). На другому місці, внутрішньом'язове введення та через слизові оболонки дихальних шляхів (для паро і газоподібних речовин) і травного тракту. Причому, введенням отрути через пряму кишку досягається швидким проникнення її у кров обминаючи печінку, де відбувається нейтралізація і відфільтрування шкідливих речовин. Звісно, що результат дії однакової дози отрути буде сильнішим і швидшим при введенні через пряму кишку, ніж через шлунок. Обминає печінку і частина отрути, що всмокталася безпосередньо у роті. Якість і швидкість всмоктування зі шлунка великою мірою залежить від його вмісту. Дуже швидко отрута всмоктується з порожнього шлунка, особливо, якщо на його слизовій оболонці є виразки. Навпаки, велика кількість їжі викликає відносно повільне всмоктування отрути, крім того, подразнення слизової оболонки отрутою, при переповненому шлунку, дуже часто викликає блювоту з виведенням більшої кількості, а то й усієї хімічної речовини, що ще не всмокталася у кров.
Ознаки отруєння
Ознаки  отруєння можуть бути дуже різні, в  залежності від того, яка отруйна  речовина потрапила до організму  та яким шляхом. Тим не менш, можливо  думати про отруєння при наявності  наступних ознак:
- різке падіння  температури тіла до 32-34С чи навпаки різке її збільшення до 38-40С;
- наявність специфічного неприємного запаху з рота, а також нудоти та блювоти;
- зміна кольору шкіри та сечі;
- свербіж та сильні болі в різних місцях, в залежності від шляхів потраплянні отрути до організму;
- сильний набряк, сип, наявність виразок на шкірі та слизових оболонках на ділянках потрапляння отрути;
- судоми та головний біль навіть до втрати свідомості;
- порушення дихання та ковтання;
- повна або часткова втрата слуху, дзвін у вухах;
- повна або часткова втрата зору, виникнення «зірочок» перед очима, втрата здатності розрізнювати кольори;
- порушення ходи та координації рухів;
- сонливість чи навпаки сильне збудження, розширення зіниць;
- відсутність пульсу в кінцівках, зупинка дихання.
Класифікація отруєнь
 Гострі отруєння відносяться до захворювань, кінець яких залежить від своєчасно розпочатої інтенсивної терапевтичної допомоги на догоспітальному етапі лікування.
Хронічні отруєння розвиваються поступово під дією однієї й тієї ж хімічної речовини, яка потрапляє до організму впродовж тривалого часу. Прояву гострого отруєння при хронічному потраплянні отрути до організму сприяють такі явища, як кумуляція, сенсибілізація, звикання та залежність.
Побутові отруєння
Отруєння чадним газом


title: Презентація на тему «Зуби» (варіант 4)

text:
Строение
и
функции
зубов

Красивая улыбка и ровные зубы
— мечта миллионов.
Современное представление о красивом и здоровом человеке неразрывно связано с ослепительной улыбкой, открывающей ряд ровных белоснежных зубов.
Зуб — орган, служащий в основном для первичной механической обработки пищи. А также участвует в образовании звуков речи.
Молочные зубы
Молочные зубы
Зачатки
постоянных
зубов
Ротовая полость
взрослого человека
Формула зубов
32
Внешнее строение зуба
коронка
шейка
корень
Резцы, клыки
имеют по одному корню
Большие коренные зубы – по 2-3 корня
Корни зубов
Строение зуба в разрезе
Пульпа зуба состоит из рыхлой соединительной ткани с большим количеством кровеносных и лимфатических сосудов, нервов.
Повторим!
Эмаль
Десна
Дентин
Пульпа

эмаль

дентин

десна

пульпа
Проверим себя !
Функции зубов
Резцы - режут.
Клыки – разрывают.
Большие и малые коренные – перемалывают
Брекеты
— отличный способ получить здоровые зубы в любом возрасте.

Исправление прикуса играет огромную роль в деле сохранения Вашего здоровья. Неправильный прикус зачастую становится причиной таких неприятных заболеваний как: кариес, пародонтоз, гингивит и даже гастрит.

керамические
брекеты
сапфировые
брекеты
Кариес
– разрушение эмали зубов

Кариесогенные факторы

Остатки
пищи

образуется зубной налет, который создает благоприятную среду для микроорганизмов, образования молочной кислоты, что вызывает растворение эмали

Кариесогенные факторы

Недостаток
ионов фтора

эмаль
становится менее прочная
F

Кариесогенные факторы

Курение
вызывает образование налета на эмали, из-за перепада температуры в ротовой полости на эмали образуются трещины
Этапы развития кариеса

Изменение внешнего вида эмали зуба (становится тусклая, меловидная).
Образование полости в зубе.
Пульпит – воспаление пульпы зуба в результате проникновения микроорганизмов в пульповую камеру через кариозную полость.
Периодонтит – воспаление корневой оболочки зуба, что вызывает отек мягких тканей лица
Профилактика заболеваний

  необходимо    вести     здоровый     образ     жизни
  производить фторирование водопроводной воды
  систематически  посещать   стоматолога   с целью
    профилактического    осмотра    полости    рта
Профилактика заболеваний
 проводить гигиенический уход за полостью рта-  чистка зубов:
зубная щетка (меняется не реже 1 раза в 3 месяца )
зубная паста
зубная нить

Профилактика заболеваний

 освежение и дезодорация:
зубной эликсир
дезодорант для полости рта
жевательная резинка
Улыбайтесь на здоровье!


Презентація на тему «Будова видільної системи»