title: Презентація на тему «Корозія металів» (варіант 4)

text:
КОРОЗІЯ МЕТАЛІВЗАХИСТ ВІД КОРОЗІЇ
   Що таке “ корозія ”?
Корозія (від лат corrosio – роз’їдати) це руйнування металів і сплавів під впливом хімічної чи електрохімічної взаємодії з оточуючим середовищем.
А чи знаєте ви, що швидкість корозії напряму залежить від активності металів. Чим метал активніший, тим швидше він кородує.
Корозійнівластивості металів
1 група - лужні метали - найменша корозійна стійкість. (побічна підгрупа вельми стійкі метали)
2 група - головна підгрупа - малостійкі, побічна - більш стійкі (у присутності кисню утворюють міцні плівки оксидів, що оберігають від подальшого руйнування)
Корозійнівластивості металів
3 група - Алюміній - утворюється міцна оксидна плівка (але вона руйнується в розчинах кислот і лугів) У концентрованої азотної та сірчаної кислотах алюміній пасивується.
4 група - Олово і свинець - стійкі до корозії метали, завдяки міцним оксидним плівкам.
Корозійнівластивості металів
5,6,7,8 групи  - метали побічних підгруп мають високу здатність до пасивації, а отже, великою корозійною стійкістю.
Осмій, іридій, платина – найбільш стійкі до корозії
  В чому небезпека корозії?
Може призвести до екологічних катастроф: потрапляння природного газу, нафти, небезпечних хімічних продуктів у навколишнє середовище.
Недопустима в авіаційному, нафтовому, атомному, хімічному машинобудуванні тощо.
Негативно впливає на здоров’я людини.
   Чим викликається корозія?
Кисень і атмосферна волога.
Кислотні оксиди, що містяться в атмосфері: оксиди  Карбону, Сульфуру, Нітрогену.
Морська вода.
Ґрунтова волога.
Познайомимося з корозією ближче
Хімічна корозія
Характеризується хімічними процесами, які відбуваються між металом і агресивними речовинами оточуючого середовища.
Електрохімічна корозія
Руйнування металу супроводжується  виникненням електричного струму у водному середовищі електроліта.
Що сприяє електрохімічній корозії
Положення металів у ряду активності: чим далі один від одного вони розміщені, тим швидше відбувається корозія.
Чистота металу (домішки прискорюють корозію).
Нерівності поверхні, мікротріщини.
Висока температура і вологість.
Дія мікроорганізмів, грибів, лишайників.
Грунтові води, морська вода, розчини електролітів.
   Шляхи захисту від корозії
Захисні покриття: лакування, фарбування, емолювання.
Покриття виробу іншими металами, стійкішими до корозії: позолота, хромування, цинкування тощо.
Створення нових антикорозійних сплавів.
Протекторний захист.
Використання інгібіторів корозії.
   Опорний конспект
   Виконали:   Учні 10Б класу   СЗШ №75   Колодій МаксимКінах РоманЯким Ростислав


title: Презентація на тему «Хімія в костетиці»

text:
Хімія в костетиці

ВВЕДЕННЯ
Слова такі як «косметика», «парфумерія», «гігієна» прийшли до нас ще з глибокого минулого.
 Слово «гігієна» походить від грецького слова Hygieinos, що означає цілющий, що приносить здоров'я, а косметика від грецького слова Kosmetike, це мистецтво прикрашати.
 Косметика і гігієна тісно стикаються, тому є багато косметичних засобів які виконують і гігієнічну функцію.
 Слово «парфумерія» походить від латинського слова Perfume, що означає «диміти», «випаровуватися».

КРЕМИКосметичні креми являють собою емульсії. Емульсія - це система, що складається з двох рідких фаз, що не змішуються, одна з яких роздроблена в інший у вигляді дрібних крапельок.
ЛАКИЛаки для нігтів - безбарвні або забарвлені розчини нітроцелюлози в різних розчинниках - ацетоні, амілацетат, оцетоноаміловом ефірі, спирті і ін. Найпоширеніший лак для нігтів представляє собою розчин нітроцелюлози в органічних сполуках [C6H7O2 (OH) 3-X (ONO2) X] n
ДЕЗОДОРАНТИ
Серед великої кількості парфумерних препаратів значне місце значне місце займають всілякі дезодоранти. Дезодоранти (косметичні засоби від поту) бувають 2х типів. Одні гальмують розкладання продуктів, дія другої групи дезодорантів засноване на частковому придушенні процесів потовиділення. В даний час прийнято міжнародну угоду по скороченню виробництва аерозольних балонів, оскільки встановлено, що вони руйнують озоновий шар землі.

Мила
До миючим косметичним засобам відносять туалетні мила і шампуні. Туалетні мила виготовляють з високоякісного яловичого або свинячого сала, рослинного саломасу (гідрованих бавовняного, соняшникової, соєвої та інших рослинних олій), каніфолі, кокосового масла і синтетичних жирних кислот.

Шампуні
 Шампуні виготовляють на основі поверхнево - активних (миючих) речовин. До складу шампунів входять калійні і тріетаноламіновие мила, спирт, вода, касторове масло і різні активні речовини, вітаміни, екстракти лікарських трав, амінокислоти та ін

Об'ємна туш для вій: основний склад і поживні компоненти.
В основі об'ємної туші, в цілому, як і в основі будь-якої іншої туші лежать такі компоненти, як сажа, мило, вода, барвники, ущільнюючі смоли, а також різні поживні речовини.

Як і будь-яке інше косметичний засіб, «тональник» містить ряд компонентів, які забезпечують йому довге зберігання і необхідну консистенцію. Це, так звані, віддушки, підсилювачі в'язкості, консерванти, кожен з яких може негативно впливати на стан шкіри і організму в цілому. Обов'язковими компонентами для будь-якого тонального крему є різні пігменти, що додають йому той чи інший відтінок, а також синтетичні або натуральні жири і масла, воскоподобние речовини.

ГУБНА ПОМАДА
Головними компонентами губних помад є: основа (жири, воски та масла), антиокислювач, парфумерна композиція і барвники.
Основа губної помади представлена жировою фазою. Вона визначає консистенцію і її технологічну характеристику

      Шкідливі речовини, які входять до підводки:
       Денатурований спирт (Alcohol denatured) - використовується для запобігання спінювання, як протимікробної, в'яжучого засоби, а також використовується для регулювання в'язкості складу. Може викликати алергію, порушення роботи ендокринної системи , поява роздратування на шкірі й очах навіть при використанні незначних доз.
       Пропіленгліколь (Propylene Glycol) - використовується в Як ароматизатора, зволожуючого засобу, а також для регуляції в'язкості складу. Може стати причиною подразнення шкіри і очей.


title: Презентація на тему «Силіцій» (варіант 3)

text:
Виконала:
учениця 10-А класу
Сушко Анастасія

Періодична система хімічних елементів Д.І.Менделєєва
Періоди
1
2
3
4
5
6
7
Ряди
1
2
3
4
10
9
8
7
5
6
                                      Групи елементів
I
II
VI
V
VII
III
IV
VIII

 Si
Хімічні властивості
Кремній – полімер, в реакції вступає тільки при нагріванні. На відміну від вуглецю не реагує з воднем, але з’єднується з галогенами:
                                                               Si+2Mg      Mg2Si (Si – окисник)

Si+O2      SiO2

              Si+2Cl2      SiCl4   (Si – відновник)
Характеристика сполук Силіцію
SiO2 – тугоплавкий і хімічно малоактивний, при звичайних температурах. З водою не реагує, свої кислотні властивості проявляє в реакціях з лугами, основними оксидами і деякими солями, які проходять з достатньою швидкістю при підвищених температурах:

2NaOH+SiO2=Na2SiO3+H2O
Na2CO3+SiO2=Na2SiO3+CO2

З кислотами SiO2 не реагує, виняток складає плавикова кислота:

SiO2+4HF=SiF4+2H2O.
піску
опал
агат
Силікатні матеріали
цегла
кварцовий
пісок
цемент
рідке скло
Силікатні матеріали
скло
фарфор
фаянс
 Силіцій в природі
Si
Силікати
алюмосилікати
азбест
тальк
польовий шпат
каолін
нефелін
слюда

Si
Рослинні організми
бамбук
хвощ

Тваринні організми
планктонні
водорості

скелет
сполучна
тканина

Силіцій в природі


title: Презентація на тему «Харчові добавки» (варіант 10)

text:
Харчові добавки,Е-числа і їх вплив на організм людини
1. Харчові добавки
2. Класифікація харчових добавок
3. Вплив на здоров'я харчових добавок4.Відмінність Харчових добавок відБАД
5. Фаст-фуди
Зміст
Харчові добавки – природні і синтезовані хімічні сполуки, призначені для введення в харчові продукти з метою прискорення або поліпшення їх технологічної обробки, збільшення термінів зберігання, консервування, а також зберігання або надання готовим продуктам харчування певних органолептичних властивостей (кольору, запаху, смаку, консистенції).
Класифікація харчових добавок Е100-Е182 – барвники Е200-Е299 – консерванти Е300-Е399 – антиоксиданти Е400-Е499 – стабілізатори Е500-Е599 – емульгатори Е600-Е699 – посилювачі смаку і аромату Е700-Е899 – запасні індекси Е900-Е999 – піногасники
Е102, Е103 (малиновий) – викликає приступи астми; Е104-Е107, Е110, Е120 (жовтий, оранжевий) – викликає астму, гастрити, виразкову хворобу шлунка. Е121 (цитрусовий, червоний), Е122 – ракові хвороби Е123 – спричиняє пороки серця у плода (під час вагітності), утворенню каменів у нирках і печінці.
Добавки, які викликають особливе застереження щодо впливу на здоров’я, хвороби, які вони викликають.
Е124 (пунцовий) – канцерогенний, викликає астму. Е125, Е127 – викликає гіперфункцію щитовидної залози. Е210; Е211; Е212 - канцерогенний, викликає астму. Е 221; Е220– руйнують вітаміни В1 (тіамін) і вітамін Н (біотин) в організмі людини, спонукають збудливість нервової системи, дратівливість, камені в нирках і печінці. Е250, Е251 -викликають хвороби серцево-судинної системи, гастрити, кам’яну хворобу печінки і нирок, підвищують збудливість у дітей, можуть призвести до харчового отруєння і навіть смерті. Є канцерогенні.
Е282 – канцерогенний.Е239, Е240 –  канцерогенний. Викликає рак молочних залоз, остеопороз. Е201 викликає онкохвороби. Е230 викликає кровотечі в органах і злоякісні зміни в органах. Канцерогенний. Е321 – викликає онкологічні хвороби, токсикоз. Е400-Е405 – стабілізатори, дуже небезпечні.
Е450-Е451 (фосфати). Надмірне їх використання погіршує засвоєння  Кальцію, що сприяє відкладенню фосфору і кальцію в нирках і печінці у вигляді каменів і сприяє розвитку остеопорозу.
Консервант Е281 викликає мігрень.
Е636, Е637– небезпечний для організму людиниЕ951– дуже небезпечний (нирково - та печінково - кам’яна хвороба, онкологія) Е954– канцерогенний. Е967 – викликає нирково -, та жовчнокам’яну хворобу.
Добавки Е500-Е599 – емульгатори, можуть спровокувати захворювання травної системи.
Небезпечні добавки Е510, Е513 та Е527, особливо негативно впливають на печінку та викликають розлади шлунка.

До речі, не слід плутати харчові добавки з відомим останніми роками терміном «біологічно активні добавки» (БАД). З ними вони не мають нічого спільного.

БАД — це природні біологічно активні речовини (вітаміни, мінерали, амінокислоти, жирні кислоти та ін.), призначені для прийому з їжею або для введення до складу харчових продуктів з метою поліпшення їх харчової цінності та збагачення раціону. На відміну від БАД, введення харчових добавок має під собою технологічні підстави, а не поліпшення харчової цінності продукту. Але деякі харчові добавки є натуральними харчовими речовинами, наприклад, використовуваний як барвник β -каротин є провітаміном А. Також, як антиоксиданти використовується аскорбінова кислота (вітамін С) та вітамін Е.

Одним із принципів безпечного вживання харчових добавок є концепція періодичного перегляду, яка включає систематичні вивчення харчових добавок за допомогою нових методів дослідження, аж до відгуку або зміни умов її використання.
Відмінність харчових добавок від БАД
Фаст-фуди – висококалорійна їжа без корисних біологічно-активних речовин, вітамінів, мікроелементів, проте містять у великій кількості консерванти, які імітують натуральні апетитні запахи, що нейтралізуються печінкою. Така їжа викликає гастрити, виразку шлунку, слабкий імунітет, атеросклероз, варікоз вен, кили, запори, спайки, непрохідність кишечника, безсоння, ожиріння.
Підготували учениці 11-Б класу
Максимів ІринаГукалюк АнастасіяГладенька НаталіяБудзанівська Ірина
Презентацію


Презентація на тему «Виробництво скла»


title: Презентація на тему «Глюкоза» (варіант 2)

text:
Презентация
на тему: «Глюкоза»ученицы 11 класса
Широковской ООШ Галаган Юлии Юрьевны
Глюкоза
Глюкоза содержится практически во всех органах зеленых растений. Очень много глюкозы содержится в соке винограда. Глюкозу иногда даже называют виноградным сахаром. Глюкозное звено входит в состав ряда ди- (мальтозы, сахарозы и лактозы) и полисахаридов (целлюлоза, крахмал). Открыта в 1802 году лондонским врачом Уильямом Праутом. В 1819 году Анри Бракконо получил глюкозу из древесных опилок.
Строение молекулы
Глюкоза может существовать в виде циклов (α и β глюкозы).
α-глюкоза
β-глюкоза
Переход глюкозы из проекции Фишера в проекцию Хоуорса.
Глюкоза — конечный продукт гидролиза большинства дисахаридов и полисахаридов.
Химические свойства
Глюкоза может восстанавливаться в шестиатомный спирт (сорбит). Глюкоза легко окисляется. Она восстанавливает серебро из аммиачного раствора оксида серебра и медь(II) до меди(I).Проявляет восстановительные свойства. В частности, в реакции растворов сульфата меди(II) с глюкозой и гидроксидом натрия. При нагревании эта смесь реагирует с обесцвечением (сульфат меди сине-голубой) и образованием красного осадка оксида меди(I).Образует оксимы с гидроксиламином, озазоны с производными гидразина.Легко алкилируется и ацилируется. При окислении образует глюконовую кислоту, если воздействовать сильными окислителями на её гликозиды, и гидролизовав  полученный продукт можно получить глюкуроновую кислоту, при дальнейшем окислении образуется глюкаровая кислота.
Физические свойства
Бесцветное кристаллическое вещество сладкого вкуса, растворимое в воде, растворимо в реактиве Швейцера (аммиачном растворе гидроксида меди Cu(NH3)4(OH)2), в концентрированном растворе хлорида цинка и концентрированном растворе серной кислоты.
Применение
Глюкозу используют при интоксикации (например, при пищевом отравлении или деятельности инфекции), вводят внутривенно струйно и капельно, так как она является универсальным антитоксическим средством. Также препараты на основе глюкозы и сама глюкоза используется эндокринологами при определении наличия и типа сахарного диабета у человека (в виде стресс теста на вывод повышенного количества глюкозы из организма)


title: Презентація на тему «Дмитро Іванович Менделєєв» (варіант 2)

text:
Презентація на тему “Дмитро Іванович Менделєєв”

Біографія
Менделєєв Дмитро Іванович (1834-1907), російський хімік, різнобічний учений, педагог. Найзначніше відкриття – у 1869 році відкрив періодичний закон хімічних елементів (основний закон природознавства). Член багатьох академій наук і наукових товариств. Один із засновників Російського фізико-хімічного товариства.
Народився в лютому 1834 р. у місті Тобольську і був останньою, сімнадцятою дитиною в сім'ї директора Тобольської гімназії Івана Павловича Менделєєва і його дружини Марії Дмитрівни.
Батьки Дмитра Менделєєва
Закінчив Гл.педагогічний інститут в Петербурзі (1855). Закінчив його з медаллю.В 1855-1856 р. учитель гімназії при Гімислівським ліцеї в Одесі. В 1857-1890 викладав в Петербурзькому університеті.
Научне відкриття
Вершиною наукової творчості Менделєєва було його відкриття одного з фундаментальних законів природи, названого періодичним законом Д. І. Менделєєва.
Перший рукописний варіант періодичного закону
Тогочасний варіант з автографом Менделєєва
Сучасний вигляд
Помер Менделєєв Дмитро Іванович 2 листопада 1907 р.
Дякую за увагу 


title: Презентація на тему «Миючі засоби»

text:
Миючі засоби
Виконала учениця 9-А класу,
Велітченко Юлія
 Миючі засоби - це речовини, які роблять речі чистими.
 Мило - один з видів миючих засобів. Але коли ми говоримо «мило», то маємо на увазі чисту речовину, приготовану з натуральних матеріалів.
 А коли ми говоримо «миючий засіб», то маємо на увазі речовину, виготовлену із синтетичних матеріалів.
Склад синтетичних миючих засобів
1. Нафтопродукти, смола
2. Жири
3. Спирти
4. Вода

Спирт
Рідкий водень
Сірчана
кислота
Луги
Жири можуть оброблятися:

Види миючих засобів
 Миючі речовини в залежності від будови вуглеводневого радикалу і активної групи ділять на наступні типи:
1. Алкілкарбонати (мила)
2.Алкілсульфати
3. Алкілсульфонати.
4.Катіоноактивні миючі речовини
Миючі засоби і домашня безпека
 Недбале поводження з токсичними речовинами не може залишитися без наслідків. У складі миючих засобів присутні такі шкідливі речовини, як: хлор, діоксид сірки, етиленгліколь, поверхнево-активні речовини (ПАР)
 І це далеко не повний список отруйних речовин. Багато які з них представляють небезпеку, як для людини, так і для навколишнього середовища.
  І, навіть якщо для негайного впливу їх кількості недостатньо, то з часом, накопичуючись в приміщеннях, організмі, навколишньому середовищі вони стають провокуючими факторами розвитку алергій, дерматитів, респіраторних захворювань.
Правила обережності при використанні миючих засобів
- віддавати перевагу миючим засобам без яскраво вираженого запаху;
- ополіскувати посуд від миючих засобів не менше 15 секунд у проточній воді;
- ретельно полоскати одяг і білизну після прання;
- ніколи не змішувати кілька миючих засобів;
- звертати увагу на вміст шкідливих речовин у складі миючих засобів. Віддавати переваги засобам з вмістом ПАР та фосфатів не більше 5%.
Як вибирати миючі засоби?
 Миючі засоби сьогодні застосовує кожна господиня. Реклама послужливо розповідає про переваги різних товарів цієї категорії. Але що ж вибрати?
Як правило, дорожчі засоби бувають набагато ефективнішими. Крім того, вони більшою мірою щадять Вашу шкіру.
1.Якісно миючі засоби оцінюються за їх піноутворенням
2. Рівень рН миючих засобів повинен бути в межах 5-10 одиниць.
3.Обов'язково стежите за терміном придатності засобу. Думка про те, що це - не продукт харчування і використовувати прострочений засіб не шкідливо, дуже згубна. Буде страждати шкіра рук. Крім того, засобом миється посуд, що контактує з продуктами.
Дякую за увагу!


Презентація на тему «Синтетичні ліки»


Презентація на тему «Францій»


title: Презентація на тему «Струм у різних середовищах»

text:
+
+
+
+
+
+
+
+
+
-
-
-
-
-
-
-
-
-
+
+
+
+
+
+
+
+
+
-
-
-
-
-
-
-
-
+

+

+

+

+
-
+
+
+
+
+
+
+
+
+
-
-
-
-
-
-
-
-
+

+

+

+

+
-
d


Презентація на тему «Метали» (варіант 4)


Презентація на тему «Значення хімії у розв’язанні сировинної проблеми» (варіант 1)


title: Презентація на тему «Алюміній» (варіант 1)

text:
1
2
3
4
5
6
7
1
2
3
4
10
9
8
7
5
6
I
II
VI
V
VII
III
IV
VIII
1.
2.
3.
4.
5.
27
+13
0
Al
27
+13
0
2
8
3
P = 13
e =  13
N = 14
1s²
3p
1
2s²
3s²
2Al
+3O2
Al2O3
+3Cl2
2AlCl3
+3S
Al2S3
+6HCl
2AlCl3 + 3H2
+3CuSO4
Al2(SO4)3 + 3Cu


title: Презентація на тему «Круговоріт Оксигену в природі»

text:
Круговоріт Оксигену в природі
    Кожної миті на Землі відбувається безліч фізичних і хімічних перетворень. Ці зміни в природі є циклічними, тобто періодично повторюваними.

Частина змін, які відбуваються з речовинами на планеті, обумовлена хімічними реакціями.
Сукупність процесів, що відбуваються в природі, при яких атоми або іони елемента в результаті реакцій переходять від одних речовин до інших, називають кругообігом елемента.
Якщо головною речовиною у кругообігу Оксигену вибрати кисень, то можна виділити такі ланки кругообігу

• витрачання, або зв'язування, кисню (процеси дихання, згоряння палива і пального, окислення різних речовин у природі, в технологічних процесах);
• взаємоперетворенням оксігеносодержащіх сполук;
• утворення кисню (процес фотосинтезу, розкладання води у верхніх шарах атмосфери).
Незмінність вмісту кисню в атмосфері свідчить про те, що процеси зв'язування і виділення кисню компенсують один одного.
Оксиген сприяє круговороту інших елементів, оскільки утворює з ними численні сполуки.
Висновки:
У природі атоми Оксигену в результаті хімічних реакцій постійно переходять від одних речовин до інших; відбувається круговорот цього елемента.
Кисень широко використовується в промисловості, техніці, медицині, а в складі повітря - в теплоенергетиці, автотранспорті, інших областях.
Кисень необхідний живим істотам. Потрапляючи в організм під час дихання, він бере участь у багатьох хімічних реакціях. Кисень також є продуктом фотосинтезу.


title: Презентація на тему «Сіль амонію»

text:
Сіль амонію

     Нітрат амонію
Амоні́йна селі́тра, нітра́т амо́нію (рос. аммиачная селитра, англ. ammonium nitrate) — NH4NO3, сіль азотної кислоти, концентроване азотне добриво,містить 34-35 % азоту.
          Властивості
       Застосування
Найбільш широко в промисловості і гірничій справі застосовуються суміші аміачної селітри з різними видами вуглеводневих горючих матеріалів, інших вибухових речовин, а також багатокомпонентні суміші:
склади типу аміачна селітра / дизельне паливо
рідка суміш аміачна селітра / гідразин
водонаповнені промислові вибухові речовини
суміші з іншими вибуховими речовинами
суміш з алюмінієвої пудрою

                Відео
             Відео


title: Презентація на тему «Лужноземельні»

text:
Природня родина: Лужноземельні.

До родини лужноземельних елементів належать елементи ІІ групи головної підгрупи : Кальцій, стронцій, барій, радій. У назві родини присутня складова лужно тому, що розчини їх гідратів оксидів теж милкі на дотик. Друга складова назви — земельні — пов'язана з тим, що окси¬ди цих елементів уперше були виділені з мінералів земної кори.

Будова атомів лужноземельних елементів.
В усіх представників цієї родини однакова будова зовнішнього енергетичного рівня, на ньому розміщені 2 електрони. Здатність віддавати 2 зовнішні валентні електрони зростає в підгрупі зі збільшенням атомного радіуса й атомного номера елемента. Максимальний ступінь окиснення  становить +2.

У вільному стані всі метали ІІ-підгрупи - сріблясто-білі речовини за винятком берилію, який має світло-сірий колір.
Загальна закономірність змінення фізичних властивостей нагадує лужні метали .
За винятком берилію та радію, всі вони є достатньо ковкими, пластичними і м’якими, хоч і твердіші за лужні метали. Берилій відрізняється значною твердістю та крихкістю, барій при різкому сильному ударі розколюється на окремі шматки.
Берилій
Стронцій
Барій


title: Презентація на тему «Мило» (варіант 3)

text:
Мило.Синтетичні миючі засоби.

Шуригін Артем 11-А
Синтетичні миючі засоби
Мийний засіб — поверхнево-активна речовина або суміш поверхнево-активних речовин з «очисними властивостями в розведених розчинах». У більшості контекстів побутовий термін «миючий засіб» сам по собі відноситься або конкретно до прального порошку або до засобу для миття посуду чи ін., на відміну від мила для рук. Миючі засоби зазвичай доступні у вигляді порошків або розчинів.
Виробництво миючих засобів почалося ще під час Першої світової війни в Німеччині. У Росії перший порошок був випущений в 1953 році. Називався він “Новина” і включав до складу продукти, виділені з кашалотового саломаса.

Синтетичні миючі засоби є багатокомпонентними сумішами речовин. Їх водні розчини використовують для очищення від забруднень. Синтетичні миючі засоби в більшості своїй включають (крім безпосередньо миючих компонентів – поверхнево-активних речовин) солі з неорганічних кислот (карбонати, фосфати), що посилюють активність суміші. Крім того, до складу розчинів включені дезінфікуючі і відбілюючі інгредієнти, піногасники або піноутворювачі, барвники, ароматизатори та інші.
Пральний порошок
Пральний порошок — спеціально розроблений для чищення текстилю мийний засіб, який являє собою суміш хімічних сполук у твердій формі у вигляді порошку, водний розчин яких здатний відокремлювати забруднення від поверхні текстилю при гідромеханічній обробці, переводити їх у розчин, і утримувати в ньому.
Пральні порошки, зазвичай, являють собою однорідні суміші, розсипчасті, з сухими на дотик, без зайвої вологи крупинками (гранулами) білого кольору із кольоровими включеннями — ензимами.
Прання проводять в температурних режимах, рекомендованих виробником.
Мило
Мило — розчинна у воді мийна речовина; як хімічний продукт являє собою відносно складне з'єднання жирних кислот з лугами, а за своєю будовою відноситься до класу солей. Випускається в твердому стані, рідкому, а також у вигляді порошку і гранул.
Легенда свідчить, що латинське слово лат. sapo (мило) походить від назви гори Сапо в древньому Римі, де відбувалися жертвоприношення богам. Тваринний жир, що виділяється при спалюванні жертви, накопичувався і змішувався з деревною золою багаття. Отримана маса змивалася дощем в глинистий ґрунт берега річки Тібр, де жителі прали білизну і, природно, спостережливість людини не упустила того факту, що завдяки цій суміші одяг відпирався набагато легше.
Тверде мило було винайдене у 1170 році і походить від латинського sapo (суміш жиру і попелу).
Історичні джерела вказують на те, що мило виготовлялося ще в стародавньому Шумері в Вавілоні (близько 2800 р. до н. е.). Описи технології виготовлення мила знайдені в Месопотамії на глиняних табличках, що належать приблизно до 2200 р. до н. е. Єгипетський папірус середини другого тисячоліття до нашої ери свідчить, що єгиптяни регулярно милися з використанням мила. Широко використовувались подібні мийні засоби і у Стародавньому Римі.
Технологія виготовлення мила
Мило одержують при реакції жирів (наприклад, кокосового або пальмового масла) з лугом - каустичною содою (гидроксидом натрію) або каустичним поташем (гидроксидом калію). Даний хімічний процес називається омиленням.

Мило на сучасному миловарному заводі безперервної дії вихідні матеріали змішуються й під тиском нагріваються до 130 "С. У результаті реакції утворюються мило й гліцерин. Після відділення гліцерину розплавлене мило проходить подальшу обробку.

Тверді сорти одержують, висушуючи стрічку розплавленого мила, додаючи барвники й отдушки й пресуючи готову масу в шматки. Туалетне мило робиться з більш високоякісних жирів; після сушіння його нагрівають для зменшення змісту вологи.

Контроль якості миючих засобів
Засоби для прання і миття повинні мати приємний запах, встановлений колір, однорідну консистенцію, не мати згустків і осадів, добре розчинятися у воді і мати визначену миючу здатність.

На торгових підприємствах перевіряють правильність упаковки, повноту і чіткість маркіровки. Засоби для прання та миття на сорти не ділять, крім господарського мила, сорт якого визначають в залежності від процентного вмісту миючих речовин. Склад засобів для прання та миття і їх відповідність нормам гарантується виробником.
Висновок
Синтетичні миючі засоби - це сполуки, основною складовою яких є синтетичні миючі речовини.

Функціональні властивості миючих засобів визначаються миючою здатністю (здатністю відновлювати чистоту брудної поверхні), виконанням допоміжних функцій (дезінфекція, антистатичний ефект та ін), універсальністю - здатністю миючих засобів виконувати основну функцію в середовищі різної жорсткості і температури розчину.

Загалом здоров'я людини дуже залежить від умов побуту, де використовується величезний обсяг хімічних речовин, які можуть негативно впливати на стан її організму. Тому нераціональним є надмірне захоплення їх застосуванням, а запровадженню у широкий вжиток продуктів хімії повинно передувати глибоке дослідження тих наслідків, які може спричинити їх застосування.


title: Презентація на тему «Вуглеводи як компоненти їжі, їх роль у житті людини» (варіант 13)

text:
ВУГЛЕВОДИ

Сm(H2O)n

ДО СКЛАДУ ВУГЛЕВОДIВ ВХОДЯТЬ ТIЛЬКИ

ВУГЛЕЦЬ, КИСЕНЬ ТА ВОДЕНЬ

ВУГЛЕВОДИ:
   1) МОНОСАХАРИДИ
   2) ДИСАХАРИДИ
   3) ПОЛIСАХАРИДИ

МОНОСАХАРИДИ

ГЛЮКОЗА
C6H12O6

дисахариди

САХАРОЗА
С12H22O11

ПОЛIСАХАРИДИ

КРОХМАЛЬ
C6H10O5


title: Презентація на тему «Кофеїн» (варіант 2)

text:
Кофеїн
Кофеїн — ксантиновий алкалоїд, знаходиться у листі бобів кавового дерева, чаю, мате, ягодах гуарани, а також у невеликих кількостях у какао та горіхах кола. Стимулятор центральної нервової системи, компонент тонізуючих напоїв та полегшуючих дихання лікарських засобів. У рослинах кофеїн відіграє роль природнього пестициду, який паралізує та вбиває комах-паразитів.

Кофеїн - безбарвна, гіркого смаку, кристалічна речовина, за структурною будовою гетероциклічний алкалоїдпуринового ряду. Вперше був добутий з кавового екстракту в 1821 році. У природі в значних кількостях знаходиться у чайному листі, кавових та какао бобах, у листі мате.
Джерела кофеїну

Кофеїн – алкалоїд рослинного походження, знаходиться у деяких рослинах, найвідоміші з яких кавове дерево, чай, какао. Мате та гуарана як джерела кофеїну використовуються рідше, в основному для приготування чаю і, останнім часом, енергетичних напоїв. Альтернативні назви кофеїну — матеїн та гуаранін — походять від назв цих двох рослин відповідно.
Головним джерелом кофеїну є кавові боби (насіння кавового дерева), з яких готується кава. Вміст кофеїну у каві може широко змінюватись в залежності від сорту кавових бобів та методу приготування, але в середньому одна порція кави (30мл) містить від 40мг кофеїну для еспрессо з арабіки до 100мг для міцної кави. В загальному, добре просмажена кава містить менше кофеїну, ніж слабо просмажена. Сорт кави Арабіка зазвичай містить менше кофеїну, ніж сорт Робуста. У каві також міститься невелика кількість теофіліну і немає зовсім теоброміну.

Шоколад, що виготовляється з какао є слабким стимулятором, переважно завдяки вмісту в ньому теоброміну та теофіліну, хоча він також містить невелику кількість кофеїну. Але вміст цих речовин у шоколаді надто малий для ефекту, який можна порівняти із дією кави на організм людини. Плитка молочного шоколаду вагою 28г містить приблизно стільки кофеїну, як і чашка декофеїнізованої кави.
Кофеїн також продається як медикамент у вигляді таблеток.

Фармакологічні властивості

Кофеїн є стимулятором центральної нервової системи (ЦНС); дослідження показують, що кофеїн підсилює процеси збудження в корі головного мозку, у відповідних дозах він підсилює позитивні умовні рефлекси і підвищує рухливу активність. Стимулююча дія призводить до підвищення розумової та фізичної працездатності, зменшення втоми та сонливості. Великі дози, щоправда, можуть призводити до виснаження нервових клітин.
Дозування кофеїну повинне враховувати індивідуальні особливості нервової діяльності. Кофеїн послаблює дію снодійних та наркотичних речовин, підвищує рефлекторну збудливість спинного мозку. Серцева діяльність під дією кофеїну підсилюється, серцеві скорочення стають більш інтенсивні та частіші. У колаптоїдних і шокових станах артеріальний тиск під дією кофеїну підвищується, однак при нормальному артеріальному тиску суттєвих змін не відбувається, так як одночасно із збудженням судинного центру та серця розширюються також судини скелетних м’язів та інших органів тіла (мозку, серця, нирок) (щоправда судини органів черевної порожнини звужуються).
Під дією кофеїну підсилюється секреторна діяльність шлунку.
Кофеїн застовується при отруєнні наркотиками.
Тоді як кофеїн є відносно безпечним для людей, ця речовина значно токсичніша для деяких тварин – собак, коней, папуг – внаслідок набагато слабшої здатності до метаболізму кофеїну.
Кофеїн має виразний вплив на павуків: контрольна сітка вгорі та сітка, що була сплетена під дією кофеїну (нижня)
Метаболізм кофеїну та дія на організм людини

Кофеїн повністю всмоктується в шлунку та тонкій кишці через 45 хвилин після вживання. Після вживання кофеїн має період напів-виведення з організму від 3,5 до 6 годин. Кофеїн легко розповсюджується по організму. Тривале вживання призводить до звикання. При відмові від постійного вживання організм стає надчутливим до аденозину, що викликає раптове підвищення кров’яного тиску, що викликає головні болі та інші негативні симптоми.
Кофеїн розкладається у печінці на три диметилксантинові речовини, кожна з яких має свій вплив на організм:
Параксантин (84%) – має ефект посилення розщеплення жирів.
Теобромін (12%) – розширює судини і підвищує кількість сечі. Теобромін міститься у какао, відповідно і в шоколаді.
Теофілін (4%) – розслаблює гладкі м’язи у бронхах і внаслідок цього використовується у лікуванні астми. Щоправда, терапевтична доза теофіліну є у кілька разів вища, ніж та, що отримується внаслідок метаболізму кофеїну.
(Параксантин)
(Теобромін)
(Теофілін)
Основний шлях дії кофеїну: блокування аденозинових рецепторів у головному мозку. Для порівняння кофеїн та аденозин зображені поруч
(Кофеїн)
(Аденозин)
Передозування
Мінімальна смертельна доза кофеїну становить 3200 мг із введенням прямо у кров. LD50 для кофеїну встановлено на рівні 13-19г перорально для середньої дорослої людини. LD50 для кофеїну залежить від ваги та індивідуальної чутливості і становить 150—200мг на 1кг маси тіла, що відповідає приблизно 140—180 чашкам кави для дорослої людини протягом відрізку часу, що залежить від періоду напів-виведення кофеїну з організму. Період напів-виведення становить від 3,5 до 10 годин, для дорослих людей — в середньому 5 годин.
Передозування кофеїном призводить до кофеїнової інтоксикації або отруєння кофеїном. Симптоми отруєння як психологічні, так і фізіологічні: неспокій, нервовість, збудливість, безсоння, диурез, посмикування м'язів, непослідовні думки і мова, параноя, аритмія серця, тахікардія, підвищений кров'яний тиск, частий пульс. У виняткових випадках може спостерігатись манія, депресія, дизорієнтація, галюцинації, психози.
В середньому одна чашка заварного кави містить 90-150 мг кофеїну, чашка еспресо – 20-60 мг, чашка шоколаду – 30 мг, чашка какао – 10-17 мг, чашка чаю – 15-75 мг, енергетик – 30-80 мг ( на банку 0,25 л), банку Коли – 14 мг (на 100 мл).
Цікаві факти
Молекули кофеїну починають активуються через 15 хвилин після споживання кави і вже через годину припиняють діяти на організм людини. Кофеїн повністю виводиться з організму через 2-5 годин після споживання напою – цей показник залежить від особливостей організму людини. А те, що після чашки кави хтось не може довго заснути – це міф і психологічна пастка, самонавіювання.


title: Презентація на тему «Пластмаса» (варіант 5)

text:
Виконала:
Учениця 11 – А класу
Твердохліб Анжеліка
Пластмаси, синтетичні каучуки

Велика кількість полімерів становить основу пластичних мас (скорочена назва — пластмаси).

Пластмаси — це матеріали, створені на основі полімерів, які здатні під впливом температури і тиску набувати певної форми і зберігати її
.

Пластмаси, крім полімерів, містять різні добавки, які покращують їхні властивості, підвищують стійкість до хімічно агресивного середовища і зміни зовнішніх умов. Добавками слугують розмелена деревина, крейда, графіт, папір, різні волокна. Полімери в таких пластмасах є зв’язуючими компонентами. Якщо до мономера добавлено сполуку, яка розкладається при нагріванні з виділенням газів, то добутий полімер має вигляд застиглої піни (його називають пінопластом). Добавки-пластифікатори надають полімерному матеріалу еластичності.

Поліетилен — безбарвний прозорий або білий напівпрозорий еластичний матеріал, який на дотик нагадує парафін. Це термопластичний полімер; його властивості залежать від умов перебігу реакції полімеризації.

На поліетилен не діють вода, кислоти (крім нітратної), луги, жири, масла. Він нестійкий щодо галогенів та органічних розчинників, горючий. Із поліетилену виробляють пакувальну плівку і плівку для теплиць, водопровідні и каналізаційні труби, електроізоляцію, предмети побуту. Поліетиленові вироби є морозостійкими, але не витримують нагрівання вище 60-100 °С.

Поліпропілен — полімер білого кольору, стійкий щодо лугів і кислот. Вироби з нього відзначаються достатньою міцністю. Із поліпропілену виготовляють одноразові шприци, посуд, пакувальну плівку, стільці, столи, труби, волокна.

Полівінілхлорид — найдешевший полімерний матеріал, стійкий щодо води, слабких основ і кислот, рідких вуглеводнів. Термопластичний полімер; його властивості визначаються добавками. Має невисоку термічну стійкість, при нагріванні розкладається з виділенням хлороводню, але незаймистий.

Політетрафлуоретен, або тефлон, — полімер, зовні схожий на поліетилен, має високу хімічну і термічну стійкість, негорючий. Не руйнується навіть концентрованими кислотами, не розчиняється й не набухає в жодному з розчинників. Вироби з тефлону можна використовувати в інтервалі температур від -260 до +260 °С.

Тефлон є основою хімічно і термічно стійких пластмас. Його використовують у протезуванні, для покриття поверхні посуду, призначеного для нагрівання.

На основі епоксидних смол виробляють лаки, клеї, герметики тощо.
Каучуки — полімерні матеріали рослинного або синтетичного походження, з яких виготовляють гуму та гумові вироби. Вони дуже важливі для людства, хоча б тому, що без шин не можуть функціонувати ні автомобільний, ні повітряний транспорт.

Найхарактерніша властивість каучуків — еластичність, тобто здатність після деформації відновлювати свою форму. Але при нагріванні або охолодженні така властивість втрачається. Ці матеріали відзначаються ще й високою міцністю та зносостійкістю.
Більшість каучуків — це полімери дієнових вуглеводнів та їх похідних.

Синтетичні каучуки не лише виявилися замінниками натурального, а й набули широкого застосування.
Залежно від мономера (мономерів) розрізняють бутадієновий, бутадієн-стирольний, ізопреновии (аналог природного), хлоропреновий каучуки та ін.
Уперше синтетичні каучуки почали виробляти в Радянському Союзі в 1932 р. за технологією, розробленою академіком С. В. Лебєдєвим. їх синтезують за реакціями полімеризації , більшість яких відбувається за участю каталізаторів.

Серед інших сфер застосування каучуків — виробництво на їхній основі клеїв, деяких пластмас, штучної шкіри, взуття, плитки для підлоги, електроізоляційних оболонок.

Природні волокна. Рослинні волокна формуються на поверхні насіння (бавовна), у стеблах і листі (коноплі, льон). їхня основа — целюлоза.
Тваринні волокна є білковими полімерами. Більшість вовни виробляють із шерсті овець. Шовк — це речовина, яку виділяють особливі залози тутового шовкопряда.
Бавовна відзначається термічною стійкістю, вовна — еластичністю, а шовк — високою міцністю і характерним блиском.

Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Пластмаси, синтетичні каучуки» (варіант 1)

text:
Підготували учениці 11-б класу
Оренбургська Марина та Козаренко Таїсія
Пластмаси, синтетичні каучуки

Потреби людини в різних матеріалах постійно зростають, але ресурси природних матеріалів на планеті обмежені. Друга половина XX ст. стала періодом інтенсивного пошуку, дослідження і виробництва полімерів. За своїми властивостями полімерні матеріали вигідно відрізняються від природних. Вони довговічніші, не зазнають корозії, мають невелику густину, досить міцні; їх легко формувати, обробляти, забарвлювати.

Чимало полімерів після нагрівання і подальшого охолодження хімічно не змінюються і зберігають свої фізичні властивості. У розплавленому стані їх заливають у форми, де при охолодженні вони тверднуть. Цю операцію можна повторювати декілька разів. Такі полімери називають термопластичними. До них належать поліетилен, поліпропілен, полістирен, тефлон, поліметилметакрилат та ін. За допомогою пресування, видавлювання, лиття із термопластичних полімерів виготовляють різні вироби.

Існують ще й термореактивні полімери. Під час нагрівання вони втрачають пластичність, а також здатність плавитися і розчинятися. Це — результат необоротних хімічних змін у полімерах, пов'язаних з утворенням додаткових ковалентних зв'язків і формуванням сітчастої структури. Термореактивними полімерами є, наприклад, фенолоформальдегідні й епоксидні смоли.

Велика кількість полімерів становить основу пластичних мас (скорочена назва — пластмаси).

Пластмаси — це матеріали, створені на основі полімерів, які здатні під впливом температури і тиску набувати певної форми і зберігати її
.

Пластмаси, крім полімерів, містять різні добавки, які покращують їхні властивості, підвищують стійкість до хімічно агресивного середовища і зміни зовнішніх умов. Добавками слугують розмелена деревина, крейда, графіт, папір, різні волокна. Полімери в таких пластмасах є зв’язуючими компонентами. Якщо до мономера добавлено сполуку, яка розкладається при нагріванні з виділенням газів, то добутий полімер має вигляд застиглої піни (його називають пінопластом). Добавки-пластифікатори надають полімерному матеріалу еластичності.

Розглянемо кілька полімерів, які входять до складу найважливіших пластмас.

Поліетилен — безбарвний прозорий або білий напівпрозорий еластичний матеріал, який на дотик нагадує парафін. Це термопластичний полімер; його властивості залежать від умов перебігу реакції полімеризації.

На поліетилен не діють вода, кислоти (крім нітратної), луги, жири, масла. Він нестійкий щодо галогенів та органічних розчинників, горючий. Із поліетилену виробляють пакувальну плівку і плівку для теплиць, водопровідні и каналізаційні труби, електроізоляцію, предмети побуту. Поліетиленові вироби є морозостійкими, але не витримують нагрівання вище 60-100 °С.

Поліпропілен — полімер білого кольору, стійкий щодо лугів і кислот. Вироби з нього відзначаються достатньою міцністю. Із поліпропілену виготовляють одноразові шприци, посуд, пакувальну плівку, стільці, столи, труби, волокна.

Полівінілхлорид — найдешевший полімерний матеріал, стійкий щодо води, слабких основ і кислот, рідких вуглеводнів. Термопластичний полімер; його властивості визначаються добавками. Має невисоку термічну стійкість, при нагріванні розкладається з виділенням хлороводню, але незаймистий.

Із полівінілхлориду виготовляють лінолеум, плитку для підлоги. Він слугує ізоляційним матеріалом для дротів і кабелю. Прозорі гнучкі трубки із цього полімеру використовують у медицині (системи переливання крові).

Політетрафлуоретен, або тефлон, — полімер, зовні схожий на поліетилен, має високу хімічну і термічну стійкість, негорючий. Не руйнується навіть концентрованими кислотами, не розчиняється й не набухає в жодному з розчинників. Вироби з тефлону можна використовувати в інтервалі температур від -260 до +260 °С.

Тефлон є основою хімічно і термічно стійких пластмас. Його використовують у протезуванні, для покриття поверхні посуду, призначеного для нагрівання.

Епоксидні смоли — це полімери з невисокою молекулярною масою (здебільшого 300-3500),які містять групи атомів. Тверднуть при змішуванні з фенолоформальдегідними смолами, багатоосновними карбоновими кислотами, деякими іншими сполуками в результаті взаємодії з ними (при цьому утворюється сітчаста структура).

На основі епоксидних смол виробляють лаки, клеї, герметики тощо.
Каучуки — полімерні матеріали рослинного або синтетичного походження, з яких виготовляють гуму та гумові вироби. Вони дуже важливі для людства, хоча б тому, що без шин не можуть функціонувати ні автомобільний, ні повітряний транспорт.

Найхарактерніша властивість каучуків — еластичність, тобто здатність після деформації відновлювати свою форму. Але при нагріванні або охолодженні така властивість втрачається. Ці матеріали відзначаються ще й високою міцністю та зносостійкістю.
Більшість каучуків — це полімери дієнових вуглеводнів та їх похідних.

Синтетичні каучуки не лише виявилися замінниками натурального, а й набули широкого застосування.
Залежно від мономера (мономерів) розрізняють бутадієновий, бутадієн-стирольний, ізопреновии (аналог природного), хлоропреновий каучуки та ін.
Уперше синтетичні каучуки почали виробляти в Радянському Союзі в 1932 р. за технологією, розробленою академіком С. В. Лебєдєвим. їх синтезують за реакціями полімеризації , більшість яких відбувається за участю каталізаторів.

Каучуки є сировиною для виробництва гуми. Основу цієї технології становить процес вулканізації — нагрівання каучуку із сіркою. Каучук змішують з наповнювачами (глиною, сажею, крейдою, кремнеземом), барвниками, речовинами, які подовжують термін еластичності гуми. Потім до суміші добавляють сірку. В результаті взаємодії каучуку із сіркою відбувається зшивання карбонових ланцюгів за допомогою сульфідних «містків» S – S з утворенням просторової структури. Але частина подвійних зв'язків зберігається. Якщо взяти надлишок сірки, то всі подвійні зв'язки будуть «витрачені» на зшивання й утвориться твердий термореактивний матеріал — ебоніт. Його використовують для виготовлення електротехнічних деталей, хімічної апаратури.

Серед інших сфер застосування каучуків — виробництво на їхній основі клеїв, деяких пластмас, штучної шкіри, взуття, плитки для підлоги, електроізоляційних оболонок.

Волокна — це довгі гнучкі нитки, які виробляють із природних або синтетичних полімерів і використовують для виготовлення пряжі й текстильних виробів.
Розрізняють природні, або натуральні, і хімічні волокна.

Природні волокна. Рослинні волокна формуються на поверхні насіння (бавовна), у стеблах і листі (коноплі, льон). їхня основа — целюлоза.
Тваринні волокна є білковими полімерами. Більшість вовни виробляють із шерсті овець. Шовк — це речовина, яку виділяють особливі залози тутового шовкопряда.
Бавовна відзначається термічною стійкістю, вовна — еластичністю, а шовк — високою міцністю і характерним блиском.

Хімічні волокна виробляють із деяких полімерів лінійної будови. Полімери спочатку розплавляють або розчиняють в органічному розчиннику, а потім розплав або розчин пропускають крізь дуже малі отвори. При цьому утворюються довгі й тонкі нитки.
Хімічні волокна поділяють на штучні і синтетичні.

Штучні волокна добувають переробкою природних полімерів, здебільшого целюлози. Вони мають низку переваг, які стосуються технології волокон і якості виробів із них.
Найважливішими штучними волокнами є віскозне й ацетатне. Основу першого становить целюлоза [С6Н7О2(ОН)3]n, а другого — її ацетатні естери (наприклад, триацетат С6Н7О2(ОСОСН3)3]n).

Синтетичні волокна виробляють із органічних сполук, здійснюючи хімічні реакції. До волокон цього типу належать капрон, найлон, енант, нітрон, лавсан та ін.
Синтетичні волокна міцніші, еластичніші, довговічніші за природні. Вони мають і недоліки — малу гігроскопічність, здатність до електризації. Тому до синтетичних волокон додають природні волокна і речовини- антистатики.
Капрон, найлон і енант — поліамідні волокна. Зовні капронове волокно нагадує натуральний шовк, але є набагато міцнішим. Із синтетичних нього виготовляють канати, риболовні сітки, волокон тканини, трикотажні вироби.
Дякуємо за увагу!


title: Презентація на тему «Жири» (варіант 8)

text:
ЖИРИ
велика група органічних сполук, які, з фізичного погляду, мають меншу від одиниці питому вагу і розчинні в органічних розчинниках, але не розчиняються у воді, і під звичайним тиском їх не можна перегнати, не розклавши. Хімічно, жири є тригліцеридами, сполукою складних ефірів трьохатомного спирту (гліцерину) і будь-якою з кількох жирних кислот.
Розміщення жирів у рослинних і тваринних організмах
Жири містяться майже в усіх частинах та органах рослин і тварин, проте розміщені вони нерівномірно. У рослинах найбільше жиру скупчено в насінні та в їхньому зародку, рідше у плодовій оболонці, що оточує ядро: пальмовий горіх, маслини.
У тілі тварин жир розподіляються нерівномірно, і головним чином накопичується в зашкірній клітковині, тканинах, що обволікають органи, які визначаються посиленою діяльністю: серце, нирки та ін.. В кістковому мозку міститься до 90 % жиру.
У клітинах рослин і тварин жир має вигляд дрібних краплинок, що утворюють разом з іншим вмістом клітин емульсію.

Класифікація жирів
ЖИРИ
рослинні
тваринні
ЖИРИ
рідкі
тверді
або жирна олія
або сало чи масло
Жири тваринного походження мають при кімнатній температурі, як правило, тверду консистенцію, а риб'ячий жир та більшість рослинних жирів - рідку. З рослинних жирів твердими є масло какао та пальмове масло.
Рідкі жири тваринного походження добуваються майже лише з морських тварин та риб, і їх підрозділяють в залежності від кількості в них холестерину. Рослинні жири бувають рідкими (соняшникова, бавовникова, соєва, ріпакова, кукурудзяна олії і ін.) та твердими (кокосове, пальмове, масло-какао тощо).

Значення жирів
У харчуванні:  Жири - важливий продукт харчування людини. Значення жирів у харчуванні різноманітне. Недостатнє надходження жирів у їжу негативно впливає на різні види обміну речовин, функціональний стан окремих органів і систем. Недостатня енергетична цінність раціонів харчування призводить до виснаження жирових депо у підшкірній основі.    Підшкірна основа виконує низку важливих функцій в організмі: теплоізолюючу, амортизаційну (охороняє кістки, тканини і внутрішні органи від поштовхів і ударів), естетичну (надає формам тіла ніжну округлість). Жири є найважливішим енергетичним компонентом харчового раціону – 1 г жирів дає 37,7 кДж (9 ккал) енергії, їх біологічне значення зумовлене тим, що вони є носіями таких життєвонеобхідних для організму речовин. Вони поліпшують смакові якості їжі, впливають на засвоюваність низки нутрієнтів. Однак надмірне споживання жирів погіршує засвоюваність білків, кальцію, магнію, підвишує потребу у вітамінах, що беруть участь у жировому обміні. Надмірне споживання жирів гальмує секрецію шлунка і затримує евакуацію з нього їжі, спричиняючи перенапруження функцій інших органів травлення.

У промисловості: Деякі жири (здебільшого рослинного походження) використовуються для виробництва мила.


title: Презентація на тему «Медикаменти»

text:
Медикаменти
Автори презентаціїУчні 11-Б класу
Пташник ЕвгенМолчан Євгеній
Аспірин
хімік Фелікс Гоффман синтезував ацетилсаліцилову кислоту в хімічно чистій і стійкій формі. Гоффман намагався знайти дієвий засіб проти болю в суглобах, від яких страждав його батько. У клінічну практику аспірин був уведений німецьким лікарем Германом Дрессером, приятелем Гоффмана.
Ліки виявилися досить ефективним, і 6 березня 1899 року Імператорське патентне відомство в Берліні внесло їх у реєстр торговельних марок під номером 36433 з назвою «Аспірин».
За даними фармакологічного відділу ВООЗ, аспірин і його аналоги вже кілька років очолюють десятку найпопулярніших лікарських засобів. Щорічно у світі продається понад 45 млн. тонн цього препарату.

У круглодонній колбі, забезпеченій зворотним холодильником, розчиняють обережно нагріваючи 1,3г саліцилової кислоти у 1,2г оцтового ангідриду і потім додають краплю концентрованої сірчаної кислоти. Реакційну суміш нагрівають 1,5 години на киплячій водяній бані, після цього суміш охолоджують і, перемішуючи скляною паличкою, додають невелику кількість холодної води та фільтрують твердий продукт, який промивають спочатку крижаною водою, а потім невеликою кількістю толуену. Вихід реакції становить 1,5 г (88%). Із маточного розчину випаровуванням можна одержати ще деяку кількість продукту. Ацетилсаліцилову кислоту перекристалізовують із         бензену або хлороформу.
Добування аспірину
У 1920 році молоді канадські дослідники – хірург і фізіолог Фредерік Бантінг і студент-медик Чарльз Бест після тримісячних експериментів одержали інсулін з острівкової тканини підшлункової залози собак. До кінця 1921 року Бантінг вдосконалив технологію і почав виготовляти інсулін з витяжки підшлункових залоз ненароджених телят. У січні 1922 року в дитячій лікарні Торонто вперше в клінічній практиці було проведено успішне лікування інсуліном 14-річного хлопчика, який мав тяжку форму цукрового діабету. Життя хворому вдалося врятувати.
Далі пішли клінічні випробування, під час яких вдалося розробити основні рекомендації із застосування й дозування інсуліну. Наприкінці 1922 року новий препарат уже з'явився на лікарському ринку. Патент на інсулін був проданий Торонтському університету за один долар, і незабаром ліки почали виготовляти у промислових масштабах.
У 1923 році Фредерік Бантінг і Джон Маклеод, у лабораторії якого велися дослідження, одержали за це відкриття Нобелівську премію. Це не єдина Нобелівська премія, присуджена за інсулін. В 1958 році найвища наукова нагорода була присуджена британському молекулярному біологові Фредеріку Сенгеру за визначення послідовності амінокислот, з яких складається інсулін.
Інсулін
Подібно до інших гормонам свою дію інсулін здійснює через білок - рецептор.
Інсуліновий рецептор являє собою складний інтегральний білок клітинної мембрани , побудований з 2 субодиниць ( a і b ) , причому кожна з них утворена двома поліпептидними ланцюжками.
Інсулін з високою специфічністю зв'язується і розпізнається а- субодиницею рецептора , яка при приєднанні гормону змінює свою конформацію . Це призводить до появи тірозінкіназной активності у субодиниці b , що запускає розгалужену ланцюг реакцій з активації ферментів , яка починається з аутофосфорілірованію рецептора.
У 1929 році професор мікробіології Лондонського університету Олександр Флемінг якось забув помити чашу Петрі з непотрібною бактеріальною культурою. За кілька днів Флемінг виявив у чаші зелену цвіль і уважно її вивчив. З'ясувалося, що цвіль виділяє особливу антибіотичну речовину, яка переходить у поживне середовище і пригнічує ріст багатьох бактерій.
Флемінг назвав чудодійний засіб «пеніцилін», тому що його цвіль, яка його виробляє, належить до грибів роду Penicillium. Учений з'ясував, що виявлена ним речовина діє тільки на патогенні мікроби, не спричинюючи негативного впливу на лейкоцити й інші клітини людського організму.
Лише у 1940 році це нелегке завдання було розв’язане групою молодих оксфордських учених під керівництвом Ернста Чейна й Говарда Флорі. В 1944 році англійська королева звела в лицарське достоїнство й подарувала баронський титул трьом творцям пеніциліну. У 1945 році Олександр Флемінг, Говард Флорі та Ернст Чейн були удостоєні Нобелівської премії.
Безумовно, антибіотики зробили справжню революцію в медичній практиці. І відкриття пеніциліну, першого серед антибіотиків, виявилося початком нової ери в історії медицини. У наш час фармакологи синтезували десятки різновидів антибіотиків, здатних перемогти будь-яку інфекцію. Поки в медицині альтернативи антибіотикам немає.

Пеніцилін

Парацетамол
Ацетанілід був першим похідним аніліну , у якого випадково виявилися болезаспокійливі та жарознижувальні властивості .  Він був швидко впроваджений у медичну практику під назвою Antifebrin в 1886 році.  Але його токсичні ефекти , найнебезпечнішим з яких був ціаноз внаслідок метгемоглобінемії , привели до пошуку менш токсичних похідних аніліну . Harmon Northrop Morse синтезував парацетамол в Університеті Джонса Хопкінса в реакції відновлення р- нітрофенолу оловом в крижаній оцтової кислоти вже в 1877 році  , але тільки в 1887 році клінічний фармаколог Джозеф фон Мерінг випробував парацетамол на пацієнтах .
За фізичними властивостями: білий або білий з кремовим або рожевим відтінком кристалічний порошок. Легко розчинний у спирті, не розчиняється у воді.  Розчинність парацетамолу г/100 г розчинника: вода - 1,4; кипляча вода - 5; етанол - 14,4; хлороформ - 2; ацетон - розчинний; діетиловий ефір - злегка розчинний ; бензол - нерозчинний.


title: Презентація на тему «Нафта» (варіант 3)

text:
Нефть
Михеева Анастасия 11-П
История

Происхождения
Нефть — результат литогенеза.
Фазы:1. Осадконакопление2. биохимическая3. протокатагенез4. главная фаза нефтеобразования

Состав
В состав сырой нефти входит около 1000 компонентов.
В зависимости от количественного соотношения различных углеводородов, составляющих нефть, ее свойства также различаются. Нефть бывает прозрачной и текучей как вода. А бывает черной и настолько вязкой и малоподвижной, что не вытекает из сосуда, даже если его перевернуть.
Мировая нефтедобыча

А знаете ли Вы, что…
В мировой практике объемы добычи нефти измеряются в баррелях. В России же, так исторически сложилось, для измерения добычи применяются массовые единицы. До 1917 года это были пуды, а сейчас тонны.

В Великобритании, также как и в России, для учета добычи нефти пользуются тоннами. А вот в Канаде и Норвегии в отличие от всех остальных стран нефть измеряют в м3.
Первичная переработка нефти
Подготовка нефти к переработке;
Первичная переработка нефти;
Вторичная переработка нефти;
Очистка нефтепродуктов.

Транспортировка нефти
Трубопроводным
Железнодорожным
Водным
Автомобильным
Воздушным


Презентація на тему «Каучук. Історія його відкриття» (варіант 1)


title: Презентація на тему «Планета Уран» (варіант 2)

text:
Презентація   На тему: Планета Уран
           Виконала:
           Учениця 11 класу
           ЗНВК №42
           Бутенко Валерія

Ура́н — сьома від Сонця велика планета Сонячної системи, належить до планет-гігантів. Третя за діаметром та четверта за масою планета Сонячної системи. Була відкрита у 1781 році англійським астрономом Вільямом Гершелем. Планета названа ім'ям античного божества Урана, уособлення неба та піднебесного простору. Уран був батьком Кроноса (або Сатурна — у римському пантеоні).

Уран став першою планетою, відкритою у Новий час і за допомогою телескопа. Про відкриття Урана Вільям Гершель повідомив 13 березня 1781 року, тим самим вперше з часів античності, розширив межі Сонячної системи. Хоча деколи Уран помітний неозброєним оком, ранні спостерігачі ніколи не визнавали Уран за планету через його тьмяність та повільний рух по орбіті.

Як і у інших газових гігантів Сонячної системи, в Урана є система кілець та магнітосфера. Крім того, навколо нього обертаються 27 супутників. Орієнтація Урана в просторі відрізняється від інших планет Сонячної системи — його вісь обертання лежить як би «на боці» відносно плоскості обертання цієї планети довкола Сонця. Внаслідок цього планета буває обернена до Сонця то північним полюсом, то південним, то екватором, то середніми широтами.

Історія відкриття Урана
Протягом багатьох сторіч астрономи Землі знали тільки п'ять «блукаючих зірок» — планет. Англійський астроном Вільям Гершель, який взявся до реалізації грандіозної програми упорядкування повного систематичного каталога зоряного неба, 13 березня 1781 року помітив поблизу однієї із зірок сузір'я Близнят цікавий об'єкт, що, очевидно, не був зіркою: його видимі розміри змінювалися залежно від збільшення телескопа, а найголовніше — змінювалося його розташування на небі.
Гершель спочатку вирішив, що відкрив нову комету, але від кометної гіпотези незабаром довелося відмовитися. На подяку Георгу III, який призначив Гершеля королівським астрономом, він запропонував назвати планету «Георгієвою зіркою», проте, щоб не порушувати традиційного зв'язку з міфологією, було ухвалено назву «Уран».
Рух, розміри, маса
Уран рухається навколо Сонця майже круговою орбітою (ексцентриситет 0,047), середня відстань від Сонця у 19 разів більша, ніж у Землі, і становить 2871 млн км. Площина орбіти нахилена до екліптики під кутом 0,8°. Один оберт навколо Сонця Уран здійснює за 84,01 земного року. Період власного обертання Урана становить приблизно 17 годин. Неточність визначення значення цього періоду обумовлена декількома причинами, із яких основними є дві: газова поверхня планети не обертається як єдине ціле і, крім того, на поверхні Урана не виявлено помітних локальних неоднорідностей, що допомогли б уточнити тривалість доби на планеті.
Обертання Урана має низку відмітних рис: вісь його обертання майже горизонтальна (нахилена під кутом 98° до площини орбіти), а напрямок обертання зворотний напрямку обертання навколо Сонця (з усіх інших планет зворотний напрямок обертання спостерігається тільки у Венери).
Уран належить до числа планет-гігантів: його екваторіальний радіус (25600 км) майже в чотири рази більший, а маса (8,7·1025 кг) — у 14,6 разів більша, ніж у Землі. Середня густина Урана (1,26 г/см³) у 4,38 рази менша, ніж густина Землі. Порівняно мала густина типова для планет-гігантів: у процесі формування з газово-пилової протопланетної хмари найлегші компоненти (водень та гелій) стали для них основним «будівельним матеріалом», тимчасом як планети земної групи значною мірою їх втратили і тому мають помітно більшу частку важчих елементів.

Склад і внутрішня будова
Подібно до інших планет-гігантів, Атмосфера планети Урана складається в основному з водню, гелію та метану, хоча їхні частки дещо нижчі в порівнянні з Юпітером і Сатурном.Теоретична модель будови Урана така: його                               поверхневий шар є газорідкою оболонкою, під якою   знаходиться крижана мантія (суміш водяного й аміачного льоду), а ще глибше — ядро з твердих порід. Маса мантії та ядра становить приблизно 85-90% усієї маси Урана. Зона твердої речовини сягає 3/4 радіуса планети.Температура в центрі Урана — близько 10 000 °C, тиск 7-8 млн атмосфер. На межі ядра тиск приблизно на два порядки нижчий.
Атмосфера
Хоча Уран і не має твердої поверхні в звичному розумінні цього слова, найвіддаленішу частину газоподібної оболонки прийнято називати його атмосферою. Вважають, що атмосфера Урана починається на відстані 300 км від зовнішнього шару при тиску в 100 бар і температурі в 320 K. «Атмосферна корона» простягається на відстань, що в 2 рази перевищує радіус від «поверхні» з тиском в 1 бар. Атмосферу умовно можна розділити на 3 частини: тропосфера (-300 км — 50 км; тиск становить 100 — 0,1 бар), стратосфера (50 — 4000 км; тиск становить 0,1 — 10-10 бар) і термосфера/атмосферна корона (4000 — 50000 км від поверхні). Мезосфера у Урана відсутня.
Магнітосфера
До початку досліджень за допомогою Вояджера-2 жодні вимірювання магнітного поля Урана не проводилися. Перед прибуттям апарату до орбіти Урана в 1986 році передбачалося, що воно буде відповідати напрямку сонячного вітру, геомагнітні полюси мали б збігатися з географічними, які лежать у площині екліптики. Вимірювання Вояджера-2 дозволили виявити в Урана специфічне магнітне поле, яке не співпадало з геометричним центром планети, і нахилене на 59 градусів щодо осі обертання, магнітний диполь зміщений від центру планети до південного полюса приблизно на 1/3 від радіуса планети.
Ця незвичайна геометрія призводить до дуже асиметричного магнітного поля, де напруженість на поверхні в південній півкулі може становити 0,1 Гауса, тоді як в північній півкулі може досягати 1,1 Гауса. У середньому по планеті цей показник дорівнює 0,23 Гауса.
Клімат
Атмосфера Урана — незвично спокійна у порівнянні з атмосферами інших планет-гігантів, навіть в порівнянні з Нептуном, який схожий з Ураном як за складом, так і за розміром. Коли «Вояджер-2» наблизився до Урана, то вдалося зафіксувати всього 10 смуг хмар у видимій частині планети. Така спокійна атмосфера може бути пояснена надзвичайно низькою внутрішньою температурою. Вона набагато нижча, ніж у інших планет-гігантів. Найнижча температура, зареєстрована в тропопаузі Урана, становить 49 К (-224 °C), що робить планету найхолоднішою серед планет Сонячної системи — вона навіть холодніша у порівнянні з більш віддаленими від Сонця Нептуном та Плутоном.
Формування Урана
Багато аргументів свідчать про те, що відмінності між крижаними і газовими гігантами були обумовлені при формуванні Сонячної системи. Як вважають, Сонячна система сформувалася з гігантської кулі з газу і пилу, так званої протосонячної туманності, яка оберталась. Поступово куля ставала щільнішою, сформувався диск з Сонцем в центрі. Більша частина водню та гелію пішла на формування Сонця.
Частинки пилу стали збиратися разом, щоб згодом сформувати протопланети. Оскільки планети збільшувалися в розмірах, у деяких з них утворилися досить сильні магнітні поля, які дозволили їм почати концентрувати навколо себе залишковий газ. Чим більше газу, вони отримували, тим більше ставали, і чим більше ставали, тим більше газу отримували, поки їхня маса не досягала критичної точки, після якої починала збільшуватись в геометричній прогресії.
Крижаним гігантам вдавалось накопичити значно менше газу (отриманий ними газ тільки в кілька разів перевищував масу Землі), і тому їхня маса не досягала цієї критичної точки. Сучасні теорії формування Сонячної системи мають деякі труднощі в поясненнях формування Урана і Нептуна. Ці планети занадто великі для відстані, на якій вони знаходяться від Сонця. Можливо, раніше вони були ближче до Сонця, але потім якимось чином змінили орбіти. В тім, нові методи планетарного моделювання показують, що Уран і Нептун дійсно могли сформуватися на своєму теперішньому місці, і, таким чином, їхні справжні розміри, згідно з цими моделями, не стоять на заваді в теорії походження Сонячної системи.
Супутники Урана
Уран має 27 супутників та систему кілець. Всі супутники отримали назви на честь персонажів творів Вільяма Шекспіра та Александра Поупа. Перші два супутники — Титанію і Оберон — 1787 року відкрив Вільям Гершель. Ще два сферичні супутники (Аріель та Умбріель) були відкриті 1851 року Вільямом Ласселом. 1948 року Джерард Койпер відкрив Міранду. Останні супутники були відкриті після 1985 р., під час місії «Вояджера-2», або за допомогою вдосконалених наземних телескопів.

Супутники Урана можна поділити на три групи:
тринадцять внутрішніх,п'ять великихдев'ять нерегулярних супутників.
Внутрішні супутники — невеликі, темні об'єкти, схожі за характеристиками та походженням на кільця планети.
П'ять великих супутників досить масивні, щоб гідростатична рівновага надала їм сфероїдальної форми. На чотирьох з них помічено ознаки внутрішньої і зовнішньої активності, такі як формування каньйонів і гіпотетичний вулканізм на поверхні. Найбільший з них, Титанія, має в діаметрі 1578 км і є восьмим за величиною супутником у Сонячній системі. Її маса у 20 разів менша земного Місяця.
Нерегулярні супутники Урана мають еліптичні і дуже нахилені (здебільшого ретроградні) орбіти на великій відстані від планети.
Джерела
http://uk.wikipedia.org/wiki/%D0%A3%D1%80%D0%B0%D0%BD_%28%D0%BF%D0%BB%D0%B0%D0%BD%D0%B5%D1%82%D0%B0%29
https://www.google.com.ua/search?q=%D1%83%D1%80%D0%B0%D0%BD&biw=1304&bih=707&source=lnms&tbm=isch&sa=X&ei=gQXAVNjyDqbfywOs1YCACA&sqi=2&ved=0CAYQ_AUoAQ


Презентація на тему «Мінерально-сировинні ресурси» (варіант 2)


title: Презентація на тему «Нетоксичні технології»

text:
Нетоксичні технології
Підготувала
збірна команда Київського району
“Sunrise”

Токсичні речовини
 – це речовини, які викликають отруєння усього організму людини, впливають на окремі системи людського організму або завдають шкоди навколишньому середовищу.

Подразнюючі
Мутагенні
Канцерогенні
Наркотичні
Задушливі
Сенсибілізатори

1
Світ почав турбуватися проблемами екології

2
Використання ртуті та її альтернативи

3
Сплав галінстан
Електронний термометр
Ртутний термометр
Ртутні лампи
Світодіодні лампи
Свинець

4
ТЕС
МТБЕ
Полімери складних ефірів акрилової кислоти

Сu
Co

Са(ОН)2

5
(-CH2-CR'(COOR)-) n – загальна ф-ла
СН2=СН−СООН

Гальванотехніка
  Ціаниди – солі синильної кислоти. У ціанідних електролітах цинк знаходиться у вигляді Na2Zn(CN)4.

    В електроліті ця комплексна сіль дисоціює за схемою:

Na2[Zn(CN)4] → 2Na+ + [Zn(CN)4] 2−
Синильна кис-та

6
Способи заміни ціанідних електролітів
     У цинкових електролітах цинк знаходиться у вигляді комплексного аніону [Zn(OH)4] 2−, що утворюється при розчиненні гідроксиду цинку в надлишку їдкого натру:
Приготування пірофосфатних мідних електролітів: до водного розчину сірчанокислої міді додають р-н пірофосфату калію :
Zn(OH)2 + 2NaOH → Na2[Zn(OH)4]

2CuSO4 + K4P2O7 → Cu2P2O7↓ + 2K2SO4

7

8
Висновки
       Отже, наша команда:
визначила, що саме називають токсичними речовинами
дослідила ставлення світу до проблем екології
роздивилася небезпечні речовини, що використовуються на виробництвах
описала їхню токсичну дію
запропонувала альтернативні шляхи
оцінила якість наданих порад

 9
Дякуємо за увагу!


Презентація на тему «Природний газ» (варіант 7)


title: Презентація на тему «Перетворення карбонатів та гідрокарбонатів у природі»

text:
Перетворення карбонатів та гідрокарбонатів у природі,утворення сталактитів і сталагмітів. Кальцій карбонат у складі черепашок, молюсків та дентину.

СаСО3

Карбонати — кристалічні речовини, що не розчиняються у воді.
Гідрокарбонати, на відміну від карбонатів, у воді розчинні.

Na2CO3 × 10H2O

Малахіт

Кристалiчний гiпс
Мармур

Вапняк

2КНСО3 + 2NaOH     K2CO3 + Na2Co3 + 2H2O
Оскільки гідрогенкарбонати являють собою кислі солі, то вони вступають у взаємодію з основами. При цьому
утворюються карбонати й вода:
Можливий також і зворотний процес добування гідрогенкарбонатів з карбонатів.

Na2CO3 + CO2 + H2O     2NaHCO3
При взаємодії кальцій гідроксиду з вуглекислим газом утворюється нерозчинний кальцій карбонат, через
що й утворюється біла каламуть:

Ca(OH)2 + CO2     CaCO3  + H2O
carbonate
Сталактити та сталагміти


Презентація на тему «Алюміній» (варіант 4)


title: Презентація на тему «Пластмаси» (варіант 6)

text:
Пластмаси

Пластична маса (пластмаса) — штучно створені матеріали на основі синтетичних або природних полімерів.
 Пластмаси формуються при підвищеній температурі у той час коли вони мають високу пластичність. Сировиною для отримання полімерів є нафта, природний газ, кам'яне вугілля, сланці. Поширенню пластмас сприяють їх мала густина, що значно зменшує масу деталей, висока корозійна стійкість, широкий діапазон властивостей.
Наповнювачі та пластифікати
Пластмаси можуть містити наповнювачі, пластифікатори та спеціальні добавки, що надають пластмасі певних властивостей.
Наповнювачами можуть бути органічні або неорганічні речовини у вигляді порошків, волокон або листів .
Наповнювачі підвищують міцність, зносостійкість, теплостійкість
   та інші властивості пластмас.
Пластифікатори вводять для підвищення пластичності та еластичності пластмас.
Добавки:
стабілізатори — речовини, які уповільнюють старіння;
барвники — речовини, що надають пластмасовим виробам декоративного вигляду;
каталізатори — речовини, що прискорюють твердіння пластмаси (уротропін, оксиди металів);
антистатики — речовини, які перешкоджають виникненню і накопиченню статичного електричного заряду у виробах з полімерних матеріалів.
Класифікація пластмас
Залежно від властивостей смоли
    пластмаси поділяють на
    термопластичні і термореактивні.
Термопластичні пластмаси
   (термопласти) — це такі, що під час
    нагріву розм'якшуються, переходять у
    в'язко текучий стан, а при охолодженні  затвердівають. Цей процес повторюється при повторному нагріві. Тобто такі пластмаси допускають повторну переробку.
Термореактивні пластмаси (реактопласти) нагріваючись розм'якшуються, але при певній температурі відбувається полімеризація, внаслідок якої смола переходить у твердий стан і повторна переробка таких пластмас неможлива.
Система маркування пластмас
Для створення умов для утилізації пластикових предметів одноразового використання в 1988 році Співтовариством Пластикової індустрії була запроваджена система з ідентифікаційними кодами для маркування всіх видів пластмас . Маркування містить три стрілки у формі трикутника, всередині якого поміщена цифра, що означає тип пластика:
Види пластмас
Поліетилентерефталат (PETE/PET) Найпоширеніший вид пластмас. В пляшки, що виготовляються з поліетилентерефталату, розливають різні напої, соняшникову олію, кетчупи, майонези, косметичні засоби.
Переваги: дешевизна, міцність, безпечність.
Недоліки: низькі бар'єрні властивості.
Види пластмас
Поліетилен високої щільності (HDPE) Із поліетилену високої щільності виготовляються флакони для шампуней, косметичних та миючих засобів, каністри для моторних мастил, одноразовий посуд, контейнери і ємності для продуктів харчування, контейнери для заморожування продуктів, іграшки.
Переваги: дешевизна, безпечність, міцність, легкість переробки, стійкість до масел.
Недоліки: -уразливі для газів і тому непридатні для пакування продуктів
Види пластмас
Полівінілхлорид (PVC/V) Полівінілхлорид, він же ПВХ, вініл застосовується для виготовлення лінолеуму, віконних профілів, кромки меблів, упаковки побутової техніки, штучної шкіри, плівки для натяжних стель, а також деяких іграшок.
Переваги: стійкість до кислот, лугів, розчинників і масел, бензину, гасу, хороший діелектрик, не горить.
Недоліки: важкість переробки, токсичність.
Види пластмас
Поліетилен низької щільності (LDPE) Із поліетилену низької щільності виготовляються різні пакувальні матеріали, пакети для супермаркетів, CD, DVD диски.
Переваги: дешевизна, легкість.
Недоліки: низька рентабельність переробки.
Види пластмас
Поліпропілен (PP) З поліпропілену виготовляють відра, посуд для гарячих страв, одноразові шприци, мішки для цукру, контейнери для заморожування продуктів, кришки для більшості пляшок, маслянки, упаковку деяких продуктів харчування, в будівництві використовується для шумоізоляції.
Переваги: термостійкість, стійкість до зношування.
Недоліки: чутливий до світла та кисню, швидше старіє ніж поліетилен.
Дякую за увагу 


title: Презентація на тему «Захист від корозії»

text:
КОРОЗІЯ МЕТАЛІВЗАХИСТ ВІД КОРОЗІЇ

   Що таке “ корозія ”?
Корозія (від лат corrosio – роз’їдати) це руйнування металів і сплавів під впливом хімічної чи електрохімічної взаємодії з оточуючим середовищем.
А чи знаєте ви, що швидкість корозії напряму залежить від активності металів. Чим метал активніший, тим швидше він кородує.
  В чому небезпека корозії?
Може призвести до екологічних катастроф: потрапляння природного газу, нафти, небезпечних хімічних продуктів у навколишнє середовище.
Недопустима в авіаційному, нафтовому, атомному, хімічному машинобудуванні тощо.
Негативно впливає на здоров’я людини.
   Чим викликається корозія?
Кисень і атмосферна волога.
Кислотні оксиди, що містяться в атмосфері: оксиди  Карбону, Сульфуру, Нітрогену.
Морська вода.
Ґрунтова волога.
Корозія
Хімічна корозія
Характеризується хімічними процесами, які відбуваються між металом і агресивними речовинами оточуючого середовища.
Електрохімічна корозія
Руйнування металу супроводжується  виникненням електричного струму у водному середовищі електроліта.
Що сприяє електрохімічній корозії
Положення металів у ряду активності: чим далі один від одного вони розміщені, тим швидше відбувається корозія.
Чистота металу (домішки прискорюють корозію).
Нерівності поверхні, мікротріщини.
Висока температура і вологість.
Дія мікроорганізмів, грибів, лишайників.
Грунтові води, морська вода, розчини електролітів.
   Шляхи захисту від корозії
Захисні покриття: лакування, фарбування, емолювання.
Покриття виробу іншими металами, стійкішими до корозії: позолота, хромування, цинкування тощо.
Створення нових антикорозійних сплавів.
Протекторний захист.
Використання інгібіторів корозії.


title: Презентація на тему «Оксид алюмінію»

text:
Оксид алюмінію
та його властивості
Оксид алюмінію— сполука алюмінію з киснем Al2O3 — безбарвна кристалічна речовина. Синонім: глинозем
Білі кристали, нерозчинні у воді, хімічно дуже стійкі, температура плавлення 2050 °C. У воді оксид алюмінію не розчиняється і не взаємодіє з нею. З кислотами він реагує як основний оксид, а з лугами — як кислотний оксид:
Al2O3 + 3H2SO4 = Al2(SO4)3 + 3H2O
Al2O3 + 2NaOH = 2NaAlO2 + H2O

Зустрічається у природі у вигляді мінералів корунду, рубіну, сапфіру. Застосовують для одержання алюмінію, виготовлення вогнетривів, абразивів, каталізаторів, сорбентів тощо.
Оксид алюмінію
Корунд
Рубін
Сапфір
Промислове виробництво
Глинозе́м, або оксид алюмінію, є основним вихідним матеріалом для виробництва алюмінію. Крім цього, він використовується й в інших сферах народного господарства
Способи одержання
 Відкритий у 1899 р. Байєром так званий гідрохімічний спосіб одержання оксиду алюмінію з бокситів і донині є основним у світовій алюмінієвій промисловості. Цей спосіб досить ефективний і простий, але він може застосовуватися тільки при використанні високоякісних, низькокремнистих бокситів з невеликим змістом домішок. Світові запаси таких матеріалів обмежені.
Широке поширення одержав спосіб спікання — більш дорогий, але універсальніший, сировиною для якого служать боксити нижчої якості, нефеліни, алуніти, глиниста сировина, каолініти, кам'яновугільний попіл, серицити й інші алюмосилікатні породи, запаси яких практично невичерпні. Тому переробка цієї сировини способом спікання на глинозем, незважаючи навіть на знижений вміст оксиду алюмінію, цілком доцільна і вигідна, тому що крім глинозему при способі спікання утворюються побічні корисні продукти.

    Крім класичних способів отримання глинозему — гідрохімічного та спікання, у виробництво впроваджені й інші апаратурно-технологічні схеми виробництва глинозему:

паралельно і послідовно комбіновані способи Байєр-спікання для переробки

низькокремнистих і висококремнистих бокситів,

спосіб спікання для переробки висококремнистих бокситів і нефелінів,

відновно-лужний спосіб для переробки алунітів, гідролужні способи для

переробки низькоякісних бокситів і нефелінів.
Практичний дослід одержання в лабораторії
Досліджується можливість отримати оксид алюмінію способом спікання з глинистої сировини.

    В якості об'єкта дослідження взято глину часів'ярську особливу, яка має наступний хімічний склад: 35 % Al2O3, 4 % Na2O,K2O, 50 % SiO2, 0,5 % Fe2O3 і 1 % CaO (мас. %).

    В лабораторних умовах на основі глини складалися суміші для спікання з карбонатною породою (крейда). Крейда вводиться в шихту згідно з молярним співвідношенням СаО:SiO2, яке дорівнює 2,0 ± 0,03. Для отримання малорозчинного ортосилікату кальцію (2CaO-SiO2).
вихідні матеріали попередньо подрібнювались, дозувалися та ретельно змішувались. Підготовлену шихту спікали при 1200 °C з витримкою впродовж 30 хвилин у муфельній електричній печі. Ця стадія направлена на зв'язування оксиду кремнію й переводу оксиду алюмінію до розчинної у воді сполуки. Цей процес характеризуються наступною узагальненою хімічною реакцією:

(Na,K)2O•Al<sib>2O3•2SiO2+ 4CaCO3 = (Na,K)2O•Al2O3 + 2(2CaO•SiO2) + 4CO2
Подрібнений спік для відділення алюмінатів лужних металів від решти спіку піддавали вилуговуванню. Вилуговування проводилося гарячим насиченим лужним розчином. Після вилуджування необхідно знекремнити розчин, тобто видалити кремнезем, який знаходиться у розчині, для підвищення якості глинозему. Знекремнення проводили у дві стадії. На першій стадії створюються умови для найповнішої кристалізації гідроалюмосилікату натрію. Друга стадія — це стадія глибокого знекремнення. Знекремнення проводилось довгим кип'ятінням розчину на електричній плитці.

3CaO•Al2O3•mSiO2•(6-2m)H2O + 3mNa2CO3 + 2mH2O= =3CaCO3 + mNa2SiO2(OH)2 + 2NaAl(OH)4 + 2(2-m)NaOH
 Вилучення гідрату алюмінію здійснювалось шляхом карбонізації: протягом 5 годин при температурі 80 °C крізь розчин повільно пропускався вуглекислий газ. При цьому сполуки натрію й калію, що міститься в розчині, переводяться у гідрокарбонати, що викликає випадіння гідрату алюмінію в осад. Процес відбувається за трьома такими реакціями:

2NaOH + CO2=Na2CO3 + H2O, NaAl(OH)4= NaOH + Al(OH)3, Na2CO3 + 2Al(OH)3=Na2O•Al2O3•2CO2•2H2O + 2NaOH

    На заключному етапі гідрат відфільтровувався.

    Попередні лабораторні дослідження показали, що можна вилучити приблизно 80 % оксиду алюмінію, який міститься у глині. Необхідні подальші дослідження, які повинні бути спрямовані на оптимізацію технології, на підвищення ефективності вилучення глинозему.
Дякую за увагу


title: Презентація на тему «Чорні діри» (варіант 18)

text:
Підготувала учениця
11-Б класу
Нововолинського ліцею-інтернату
Волинської обласної ради
Федина Валентина

Чорні діри
   Чорна діра — астрофізичний об'єкт, який створює настільки потужну силу тяжіння, що жодні, як завгодно швидкі частинки, не можуть покинути його поверхню, в тому числі світло.
   Термін запровадив Джон Арчибальд Вілер наприкінці 1967 року. Він вперше вжив його в публічній лекції «Наш Всесвіт: відоме й невідоме (англ. Our Universe: the Known and Unknown)» 29 грудня 1967 року
Чорна діра
Чорні діри - найяскравіші об'єкти на небі Чорні діри можуть світитися настільки яскраво, що перемагають власну гравітацію. Надмасивна чорна діра може досягати межі Еддінгтона, коли сила безперервного випромінювання перемагає непереборне тяжіння. Випромінювання стає настільки інтенсивним, що виникає справжній зоряний вітер, за рахунок чого частина притягає матеріалу відштовхується. Так-так: світло може бути настільки інтенсивним, що виштовхне себе навіть з чорної діри.
Будова
   Чорна діра може мати три фізичні параметри: масу, електричний заряд і момент імпульсу. Навколо чорної діри можна побудувати уявну поверхню, з-під якої не може виходити випромінювання, така поверхня називається горизонтом подій.
   Область простору-часу поблизу чорної діри, розташована між горизонтом подій і межею статичності називається ергосферою. Об'єкти, що перебувають у межах ергосфери, неминуче обертаються разом з чорною дірою за рахунок ефекту Ленза — Тіррінга. Ергосфера має форму сфероїда, менша піввісь якого дорівнює радіусу горизонту подій, більша — подвоєному радіусу.
   У надрах чорної діри кривина сили гравітації сягає нескінченності в області, яка називається сингулярністю. Для чорних дір, які не обертаються, сингулярність має форму точки. Сингулярність чорної діри, яка обертається, має форму кільця.

Механізми утворення чорних дір проміжних мас:
   1)Утворення чорної діри під час Великого вибуху в ранньому всесвіті. Під час Великого вибуху могли утворитися первинні чорні діри будь-яких мас, зокрема й масою кілька тисяч мас сонця.
   2)Залишки зір третього типу населення. Зорі третього типу населення — це перші зорі у всесвіті, які виникли у перші сотні мільйонів років його існування. Вони мали великі маси, що могло призвести до утворення досить масивних чорних дір.
   3)Зіткнення зір і чорних дір у кулястих зоряних скупченях. Також чорні діри проміжних мас можуть існувати в ядрах галактик. Під час утворення галактики речовина колапсує, і в центрі галактики можуть утворюватися чорні діри проміжних мас, з яких із часом утворюється надмасивна чорна діра.
   Альтернативні пояснення ультраяскравих рентгенівських джерел. Замість чорних дір проміжних мас ультраяскраві рентгенівські джерела можуть пояснюватись за допомогою явища мікроблазара. Мікроблазар — це подвійна система з чорною дірою зоряної маси, в якій є акреаційний диск і джет (струмінь речовини вздовж осі обертання чорної діри), причому цей джет спрямований на спостерігача (на нашу галактику, на сонячну систему).
Чорні діри породили галактичні вибухи в нашій галактиці
У Всесвіті є мільйони чорних дір На сьогоднішній день нам відомо 25 млн чорних дір.
Чорні діри можуть вибухати Якщо ж чорна діра споживає менше матерії, ніж випускає, це в кінцевому рахунку може означати її загибель: у підсумку вона просто вибухне.
   Біла діра - фізичний об'єкт у Всесвіті, в область якого ніщо не може увійти. Біла діра є протилежністю чорної діри.
Дякую за увагу


Презентація на тему «Залізо» (варіант 2)


Презентація на тему «Юрій Васильович Кондратюк»


title: Презентація на тему «Фосфатні добрива» (варіант 2)

text:
ФОСФАТНІ ДОБРИВА
Фосфатні добрива
Фосфатні добрива
Фосфор, як азот і калій, необхідні для нормального розвитку рослин. Джерелом фосфору для рослин є фосфати ґрунту, головним чином фосфат кальцію Са3(РО4)2. Але в більшості грунтів фосфату кальцію мало. Крім того, в зв'язку з його нерозчинністю у воді він практично недоступний для рослин. Тому внесення в ґрунт розчинних фосфатів, так званих фосфорних добрив, має надзвичайно велике значення для підвищення врожаю сільськогосподарських культур. Наводимо коротку характеристику найважливіших фосфорних добрив.

Фосфатні добрива
Фосфорні добрива треба вносити в грунт па глибину не менше 12 — 15 см, оскільки вони у воді не розчиняються.
Суперфосфат (гранульований в порошкоподібний) містить 19,5 — 20% фосфору. Застосовується як основне удобрення (40 — 50 г/м2), так і в невеликих дозах при лунковому або при рядкового внесення. За свідченням учених, збільшення врожаю від локального внесення суперфосфату збільшилася втричі в порівнянні з розкидним. Найбільший ефект дають фосфорні добрива в суміші з азотними. Тільки вносити їх треба окремо: спочатку фосфорні, а потім — азотні. Дуже кисле добриво, роз’їдає одяг і тару.

Фосфатні добрива
Суперфосфат подвійний — висококонцентрований фосфорне добриво (38 — 54% фосфору). Розчиняється у воді без осаду. На городі дуже ефективно при лунковому і рядкового внесення, але такому, при якій коріння або насіння рослин не стикаються з добривами.
Преципітат — порошок білого кольору, містить від 27 до 46% фосфору. Він не злежується, добре розсіюється. У воді не розчиняється, але рослинам доступний, перш за все на кислих грунтах. Застосовувати для підживлення рослин не рекомендується.

Фосфатні добрива
Томасшлак - темно-сірий або чорний порошок, не злежується при зберіганні. У нього входять цінні домішки кальцію, магнію, заліза, марганцю, кремнію, алюмінію. Лужне добриво, доступне на кислих грунтах.
Фосфоритне борошно отримують шляхом розмелювання природних покладів. Вона містить від 20 до 29% фосфору. Фосфоритне борошно слід вносити на кислих грунтах, а на сильно зволожених її застосування є недоцільним.

Фосфатні добрива
Загальні ознаки фосфорного голодування : овочеві рослини припиняють зростання, листя і молоді стебла набувають кольору від темно-зеленого до синій-зеленого; у плодових - стебла і окреме листя стають сизо-рожевими або набувають коричнево-зеленого забарвлення.
Фосфорні добрива не так небезпечні для рослин навіть при дуже високих нормах внесення (на відміну від азотних), оскільки не підвищують концентрації грунтового розчину. Проте і для них потрібно дотримуватися певних норм внесення, залежних від родючості грунту і видів вживаних добрив.

Фосфатні добрива
Норму внесення можна розрахувати самостійно для певного фосфорного добрива під кожну культуру (див. розрахунок норми внесення ).Це бажаний і найбільш точний спосіб визначити норму внесення, але для цього бажано знати запаси фосфору у Вашому грунті (зразки аналізуються в спеціальних лабораторіях, які є в будь-яких крупних містах).

Менш точний, але більш простій спосіб - скористатися рекомендованими нормами внесення азоту (див. розділ “Добрива” в “Технологіях вирощування” конкретних культур) і обчислити норму для певного добрива, знаючи процентний вміст в нім фосфору (вказано на упаковці або див. нижче).Наприклад, якщо під лук рекомендується вносити 15 г фосфору на 1 м2, то подвійного суперфосфату (зміст фосфору 45%) потрібне буде 15 * 100 / 45 = 33 г/м2. На жаль, при цьому не враховується вміст фосфору в грунті.
     найлегший, але неточніший спосіб - просто слідувати загальним       рекомендаціям на упаковці добрива. Як правило, в цьому випадку також можна отримати добрі результати.

Фосфорні добрива
Складні і змішані фосфорні добрива містять не один, а два або і всі три необхідних для живлення рослин елементи, тобто азот, фосфор і калій. Найважливішими з них є так звані амофоси і азофоска.
До амофосів належать дигідрофосфат амонію NH4H2PO4 і гідрофосфат амонію (NH4)2HPO4. Амофоси одержують нейтралізацією розчину фосфатної кислоти розчином амоніаку з наступним упарюванням і кристалізацією солі. Амофоси являють собою дуже цінне складне добриво, яке містить азот і фосфор.
Азофоска — це суміш гідрофосфату амонію (NH4)2HPO4 і нітрату калію KNO3 її одержують кристалізацією з розчину суміші двох солей. Залежно від співвідношення вихідних речовин одержують різні сорти азофоски, які відрізняються між собою процентним вмістом азоту, фосфору і калію.
ДЯКУЮ ЗА УВАГУ!


title: Презентація на тему «Волокна» (варіант 8)

text:
Волокна
Роботу
виконала
учениця 11-В класу
Чуйко Анна
Баво́вна
 текстильне волокно рослинного походження. Волокно являє собою волоски на насінинах бавовника — кущоподібної рослини роду Gossypium, яка займає одне з провідних місць серед технічних сільськогосподарських культур.
Льон
використовується в текстильному виробництві для виготовлення інтер'єрних, одягових, взуттєвих і технічних текстильних матеріалів і виробів, лляного котоніну, паперу та картону, шнурів і канатів, а також композитних матеріалів різного цільового призначення.
Сизаль
Вид є культурною рослиною, поширений як технічна культура. Кожний лист містить в середньому близько 1000 волокон. Жорсткі волокна листя традиційно використовуються для виробництва мотузок і шпагату, паперу, тканини, настінних покриттів і килимів.
Вовна́
тонка довга шерсть тварин, що використовується в текстильній промисловості як сировина для виготовлення вовняних тканин. Найпоширенішою у світі є овеча вовна.
Шовк
натуральна текстильна нитка тваринного походження — продукт виділення залоз гусіні шовкопрядів при звиванні коконів. Довжина шовкової нитки може досягати 800—1000 м. Вона має трикутний переріз і подібно до призми відбиває світло, завдяки чому має гарний блиск.
Штучні волокна - Віскозне волокно
(також «штучний шовк»; англ. viscose fiber, rayon) — штучне волокно; регенероване целюлозне волокно, яке отримують в результаті віскозного процесу.З волокон скручують нитки, які лягають в основу цього приємного на дотик матеріалу.
Скловолокно́
штучне волокно суворо циліндричної форми з гладенькою поверхнею, виготовляють витягуванням або розчленуванням розплавленого скла. У такій формі скло демонструє незвичайні для скла властивості: не б'ється і не ламається, а замість цього легко гнеться без руйнування.
Акрилове волокно
 синтетичне волокно із поліакрилонітрилу або його кополімерів, що часто використовується як замінник вовни. Вперше отримане 1947 року, у більших кількостях його стали виробляти у 1950-х роках.
Нейло́н
 синтетичний поліамід і волокна з нього, що формуються з розплаву. Існують два види нейлону: полігексаметиленадипінамід (найлон-66) і полі-ε-капроамід (найлон-6).


title: Презентація на тему «Фізичні властивості полімеру спиртів та карбонових кислот»

text:
фізичні властивості полімеру спиртів та карбонових кислот

Мета
Розглянути:
Полімери
Спирти
Карбонові кислоти
Та їх фізичні властивості

Полімери
Полімер — природні та штучні сполуки, молекули яких складаються з великого числа повторюваних однакових або різних за будовою атомних груповань, з'єднаних між собою хімічними або координаційними зв'язками в довгі лінійні або розгалужені ланцюги. Структурні одиниці, з яких складаються полімери називаються мономерами.
Полімери здебільшого аморфні речовини. Довгі ланцюжки та велика молекулярна маса не дозволяють полімерам переходити до рідкого стану (швидше наступає хімічний розпад). Проте при підвищенні температури з полімерами відбуваються зміни — вони розм'якають і стають дуже пластичними. Температура переходу від крихкого стану до пластичного називається температурою склування. Температура склування не є чітко визначеною температурою фазового переходу, а радше вказує на температурний діапазон, у якому відбуваються зміни. При низьких температурах полімери є досить крихкими матеріалами.
Здебільшого використовуються механічні властивості полімерів. При темературі вищій за температуру склування їх неважко пресувати в довільну форму, при застиганні вони зберігають форму й можуть слугувати для інкапсуляції та інших цілей. Проте спряжені полімери дедалі частіше використовуються як органічні напівпровідники.

Карбонові кислоти
Карбонові кислоти (рос. карбоновые кислоты, англ. carboxylic acids, нім. Karbonsäuren f pl) – органічні сполуки, що містять одну або декілька карбоксильних груп СООН. За кількістю цих груп розрізняють одноосновні (бензойна, оцтова кислота), двоосновні (щавелева, фталева) та багатоосновні (лимонна) карбонові кислоти
До складу карбонових кислот можуть входити також інші функціональні групи, напр., -ОН, -NH2, C=O. К.к. значно слабкіші за мінеральні кислоти. Ароматичні карбонові кислоти сильніші за насичені аліфатичні. Утворюють солі та різні похідні речовини: галогенангідриди, аміди, складні ефіри. Мають різноманітне промислове застосування і велике біологічне значення.

спирти
Спирти — похідні вуглеводнів, у молекулах яких один або кілька атомів Гідрогену заміщені гідроксильними групами (-OH). Гідроксильну групу зв'язану з sp3-гібридизованим атомом Карбону називають спиртовою. Органічні сполуки з двома гідроксильними групами називаються діолами, з трьома — триолами і т. д. В українській мові їх також називають багатоатомними спиртами.
Прості аліфатичні спирти - безбарвні рідини.
Запах: Метанол, етанол та н-пропанол мають "класичний" запах спирту. Запах бутанол зумовлює запах самогону. Аміловий та вищі спирти мають набагато сильніший, дещо солодкуватий запах, що найсильніший в октанолу.


Презентація на тему «Мило» (варіант 4)


Презентація на тему «Біле золото»


Презентація на тему «Значення хімії у повсякденному житті» (варіант 2)


title: Презентація на тему «Провідники n і p-типу»

text:
Провідники n – і p- типу
n – p перехід

Напівпровідни́к p-ти́пу — напівпровідник, в якому основними носіями заряду є дірки.
Легування кремнію алюмінієм

Напівпроводни́к n-ти́пу — напівпровідник, в якому основні носії заряду — електрони провідності.

Кремній з донорною домішкою фосфору
 n – p перехід


Презентація на тему «Пищевые добавки полезные, вкусные и запрещённые»


title: Презентація на тему «Силікони»

text:
Силікони
Підготував учень 11-м класу Кашпрук Станіслав
Силіко́ни (поліорганосилоксани) - кисневмісні високомолекулярні кремнійорганічні з'єднання з хімічною формулою [R2SiO]n, де R = органічна група (метильна, етильна або фенільна).
Визначення силікону
[R2SiO]n
Властивості силікону
Відмінна водостійкість
Еластичність
Гарна адгезія до більшості матеріалів
Висока термостійкість і морозостійкість (від -60 до +300 ° C)
Стійкість до сонячного ультрафіолету
Стійкість до агресивних середовищ
Довговічність
Застосування

Силіконові рідини та їх емульсії широко застосовуються в якості або в основі
силіконових антиадгезійних мастил для прес-форм ;
гидрофобіюючих рідин;
силіконових масел і пластичних (консистентних) мастил;
силіконових амортизаційних і демпфуючих рідин;
силіконових теплоносіїв і охолоджуючих рідин;
силіконових діелектричних і герметизуючих складів;
силіконових піногасників;
різних добавок і модифікаторів.

Силіконові еластомери застосовуються у вигляді
силіконових низькомолекулярних і високомолекулярних каучуків;
силіконових герметиків холодного твердіння;
силіконових гум гарячого затвердіння (високомолекулярних);
силіконових компаундів холодного затвердіння (низькомолекулярних);
рідких силіконових гум гарячого затвердіння (LSR).

Використання силікону на кухні
Використання силікону в сфері гіперреалізму
Використання силікону в медицині
Використання силікону в косметиці
Використання силікону в будівництві
Використання силікону(аксесуари)

Дякую за увагу
Джерела:
http://uk.wikipedia.org/wiki/%D0%A1%D0%B8%D0%BB%D1%96%D0%BA%D0%BE%D0%BD%D0%B8
http://ru.wikipedia.org/wiki/%D0%A1%D0%B8%D0%BB%D0%B8%D0%BA%D0%BE%D0%BD%D1%8B


title: Презентація на тему «Корозія металів» (варіант 5)

text:
Корозія металів
Виконалаучениця 10-А класуНовоград-Волинської ЗОШ №7Бучинська Дарія
КОРОЗІЯ - мимовільне руйнування металів і сплавів в результаті хімічної або електрохімічної взаємодії їх з довкіллям.

ВПЛИВ КОРОЗІЇ:
 Викликає серйозні екологічні наслідки: витік нафти, газу, інших хімічних продуктів.

 Недопустима у багатьох галузях промисловості : авіаційної, хімічного, нафтового і атомного машинобудування.

 Негативно впливає на життя і здоров'я людей.
ЧИННИКИ, ЩО ВИКЛИКАЮТЬ КОРОЗІЮ
  кисень і волога атмосфери;

  вуглекислий і сірчистий гази, що містяться в атмосфері;

  морська вода;

  ґрунтові води.

газова
атмосферна
грунтова
рідинна (кислотна,     сольова, лужна)
хімічна
електрохімічна
рівномірна
нерівномірна (виборча або місцева)
Існує два види корозії:  хімічна і електрохімічна.

Корозію Ме та їх сплавів викликають такі компоненти зовнішнього середовища , як  вода, кисень, оксиди карбону  і сульфуру , водні розчини солей.
Більш активний Ме при електрохімічній корозії руйнується, переходячи в воду, тим самим  захищає менш активний від руйнування.
ВИДИ КОРОЗІЇ
ХІМІЧНА КОРОЗІЯ
Відбувається в середовищах, які не проводять електричного струму. Вона обумовлюється дією на метали неелектролітів (спирту, бензину, мінеральних масел тощо) і сухих газів (кисню, оксидів азоту, хлору, хлороводню, сірководню і ін.) при високій температурі (так звана газова корозія).
У результаті взаємодії металів із зовнішнім середовищем їх поверхня вкривається тонким шаром (плівкою) різних хімічних сполук (продуктів корозії): оксидів, хлоридів, сульфідів і т. д. Інколи цей шар такий щільний, що крізь нього не може проникати агресивне середовище. В таких випадках з часом швидкість корозії зменшується, а то й зовсім припиняється.

ХІМІЧНА КОРОЗІЯ
Наприклад, алюміній в атмосфері повітря кородує значно повільніше від заліза, хоч за своїми хімічними властивостями він активніший від заліза. Це пояснюється тим, що поверхня алюмінію вкривається суцільною, досить щільною і міцною оксидною плівкою, яка ізолює метал від доступу кисню, а оксидна плівка заліза, навпаки, є крихкою і ламкою, містить багато пор і тріщин, через що кисень повітря крізь неї легко проникає до поверхні заліза, і тим обумовлюється безперервне його руйнування.
УМОВИ, ЯКІ СПРИЯЮТЬ ЕЛЕКТРОХІМІЧНІЙ КОРОЗІЇ
 Положення металу у ряді активності металів: чим вони далі розташовані один від одного, тим швидше відбувається корозія.

  Чистота металу : домішки прискорюють корозію.

  Нерівності поверхні металу, тріщини.

  Грунтові води, морська вода, середовище електроліту.

  Підвищення температури.

  Дія мікроорганізмів(гриби, бактерії і лишайники впливають на метал з високою корозійною стійкістю
ЕЛЕКТРОХІМЧНА КОРОЗІЯ
Вона більш поширена і завдає значно більшої шкоди, ніж хімічна. Вона виникає при контакті двох металів у середовищі водних розчинів електролітів. На відміну від хімічної електрохімічна корозія супроводжується переміщенням валентних електронів з одної ділянки металу на іншу, тобто виникненням місцевих електричних струмів внаслідок утворення на кородуючій поверхні так званих гальванічних пар.
Подвійний електричний шар на границі метал —електроліт
ЕЛЕКТРОХІМІЧНА КОРОЗІЯ
1. Дисоціація води:
2. Втрата атомами заліза валентних електронів і перехід іонів у розчин: (Метал) 2е <- Fe0 -> Fe2+ (Розчин)
3. Відновлення катіонів водню (на поверхні міді) і виділення вільного водню:2Н+ + 2е -> 2Н° —> Н2 ↑;
4. утворення дигідроксиду заліза: Fe2+ + 2OH- -> Fe(OH)2;
ЕЛЕКТРОХІМІЧНА КОРОЗІЯ
5. окиснення двовалентного заліза до тривалентного розчиненим киснем повітря:

6. Fe(OH)2 + O2 + 2H2O -> 4Fe(OH)3;
часткова втрата води тригідроксидом заліза і перетворення його в гідроксид-оксид заліза:
ЕЛЕКТРОХІМІЧНА КОРОЗІЯ (механізм процесу)
СПОСОБИ ЗАХИСТУ ВІД КОРОЗІЇ
  Нанесення захисних покриттів (лаки, фарби, емалі);
  Покриття іншим металом(позолота, сріблення, хромування, цинкування);
  Створення і використання антикорозійних сплавів
  Введення в середу інгібіторів, що знижують агресивність середовища;
  Протекторний захист


title: Презентація на тему «Карбон» (варіант 4)

text:
Характеристика елемента та утворених ним сполук, кругообіг елемента в природі

Карбон

Періодична система хімічних елементів Д.І.Менделєєва
Періоди
1
2
3
4
5
6
7
Ряди
1
2
3
4
10
9
8
7
5
6
                                      Групи елементів
I
II
VI
V
VII
III
IV
VIII

 C

с
12
   6
0

2
4
P = 6
e =  6
N = 6
-

Короткий електронний запис:

1s²

2p2

2s²
Карбон
6С    n=2

1s²
2s²
2p2
6С    n=2
*

Алотропні модифікації Карбону
Алмаз
Графіт
Фулерен
Хімічні властивості
Вуглець – найтугоплавкіша проста речовина. За звичайних умов вуглець малоактивний, при нагріванні вступає в реакції з металами і воднем, виявляючи окислювальні властивості, у реакціях з киснем, сіркою, оксидами металів та ін. – відновні властивості:
        Ca+2C=CaC2                              C+O2=CO2
      4Al+3C=Al4C3                              C+2S=CS2
      2H2+C=CH4                                                   C+PbO=Pb+CO

Карбон утворює два оксиди СО і СО2
СО (чадний газ) за звичайних умов поводить себе як несолетворний оксид, не реагує з водою, розчинами кислот і лугів. Однак при підвищеному тиску при нагріванні вступає в реакцію із лугами, утворюються солі мурашиної кислоти:
                            Со +NaOH        HCOONa.
СО2 (вуглекислий газ), солетворний оксид, має властивості притаманні кислотним оксидам. Карбонатна (вугільна
кислота) нестійка, існує лише у
водному розчині, двохосновна.
Карбон літосфери
В
А
П
Н
Я
К
Д
О
Л
О
М
І
Т
К
Р
Е
Й
Д
А
М
А
Р
М
У
Р