title: Презентація на тему «Іван Виговський» (варіант 1)

text:
Іван Виговський
Гетьман Війська запорозького
Біографія. Молоді роки.
Батько майбутнього гетьмана Остап Виговський служив у київського митрополита Петра Могили — видатного церковного і культурного діяча України та Молдавії, джерела вказують, що О. Виговський мав у своїй власності містечко Гоголів на землях сучасної Київщини, де, можливо, й народився майбутній генеральний писар і гетьман.
Про молоді літа майбутнього гетьмана майже нічого невідомо. Він дістав добру освіту, ймовірно в Києво-Братському колегіумі, чудово володів крім рідної української мови ще й церковнослов'янською, польською, латинською, непогано знав російську мову, був вмілим каліграфом. Згідно із Самійлом Величком Виговський був «вивчений вільним наукам, славився за дотепного і вправного у писарських справах».
Свою військову кар'єру Виговський розпочав «товаришем» у кварцяному війську Речі Посполитої, з якого складався кістяк польської армії. В роки правління короля Владислава IV Виговський відзначився у боротьбі проти турецько-ногайсько-татарської агресії. В 1638 р. він став писарем при комісарові Речі Посполитої над Військом Запорозьким у 1638–1648 рр. Виговський був спочатку ротмістром кварцяного війська і в склад авангарду карателів, очолюваного Стефаном Потоцьким, брав участь у битві на Жовтих Водах. У вирішальний момент бою біля Княжих Байраків (16 травня 1648 р.) він бився хоробро, але потрапив у полон. Тричі він тікав, але невдало, й тоді його прикували до гармати. Бранця врятував Богдан Хмельницький, котрий викупив його в хана Іслам-Гірея III за коня. Тоді Виговський дав гетьману присягу вірно йому служити і додержав її.
Військовий писар
	Виговський став спочатку особистим писарем гетьмана та ймовірно, супроводжував Хмельницького у переможному поході 1648 р. під час облоги Львова, Хмельницький послав Виговського до трансільванського князя Д'єрдя Ракоці, про що згадував сам гетьман у своєму листі від 27.11.1648 р. Завдання цієї місії полягало в укладенні союзу. Це було перше українське посольство до Трансільванії, й у подальшому справа таки дійде до союзу з нею. Будучи спочатку особистим писарем гетьмана, Виговський швидко здобуває авторитет і робить блискучу кар'єру.
	За короткий час Виговський створив потужну та високоефективну Генеральну канцелярію. Сюди надходила військово-політична інформація з усіх кінців України і зарубіжних держав, тут приймалися та звідси відправлялися численні посольства, ухвалювалися важливі рішення, котрі поруч з військовими перемогами визначали долю України. Щоб створити таку потужну державну машину й керувати нею, потрібен був величезний талант адміністратора та політика.
Існують підстави вважати, що саме Виговський відіграв одну з провідних ролей у формуванні розвідки України. Ще на початку 1649 р. полковник Максим Нестеренко послав до Польщі з Переяслава 2000 розвідників. Проте пізніше керування цими справами переходить до Виговського.
Після кампаній 1648–1649 рр. Виговський брав участь у поході 1650 р., котрий завершився взяттям столиці Молдавського князівства — Ясс. За умовами капітуляції господар Василь Лупул мав віддати свою доньку Розанду заміж за старшого сина гетьмана — Тимофія. Відзначимо, що цей шлюб було взято в 1652 р., і весільний ескорт до Молдавії очолював саме Виговський. 1651 р. він брав участь у Берестецькій битві, причому саме його з Хмельницьким насильно забрав з поля бою хан. Вирвавшись з неволі, Виговський вжив енергійних заходів для мобілізації додаткових військ, громив під Паволоччю орду, яка поверталася до Криму, обтяжена ясиром. Рішучі дії Виговського змусили ординців прискорити відновлення союзу з Україною. Він відіграв важливу роль також в організації оборони Білої Церкви, та укладенні нового мирного договору (28.11.1651 р.), що правда, тяжчого в порівнянні із Зборівським.
Гетьманство Виговського
В атмосфері гострих суперечностей та посилення московського тиску Івана Виговського було обрано гетьманом України. В особі Виговського Українська держава мала досвідченого політика, вмілого адміністратора та дипломата, хороброго й талановитого воєначальника. І все ж він поступався Богдану Хмельницькому, хоча вмів гнучко проводити центристську лінію, особливо у гострих соціальних питаннях. Щоправда, і перехід булави до Виговського припав на складний час, коли міжнародне та внутрішнє становище України погіршувалося буквально на очах.
В 1658 р. гетьман зіткнувся з потужною опозицією, яка всіляко підтримувалася Москвою. Спочатку йому вдалося розгромити опозиціонерів, на чолі яких стояли полтавський полковник Мартин Пушкар і кошовий отаман Яків Барабаш. Побачивши крах першої опозиції, Москва все нахабніше втручається у внутрішні справи Української держави.Це призводить до російсько-української війни 1658–1659 рр., яка переплелася з громадянською війною в Україні. У такій ситуації Виговський круто міняє політику. Оскільки пакт 1654 р. вже перестав фактично діяти, бо сама Москва його грубо порушила ще в 1656 р., гетьман уклав з Річчю Посполитою відому Гадяцьку угоду 1658 р. На її підставі Україна (під назвою Велике князівство Руське) мала входити до Речі Посполитої як рівноправний член конфедерації з Короною Польською та Великим князівством Литовським.
Протидіючи викликаному союзом наступові Москви на Україну, Виговський завдав нищівної поразки стотисячній царській армії під проводом Трубецького 9 липня 1659 р. у битві під Конотопом. Втрати Трубецького становили близько 40 тис. чол. російського війська, було захоплено в полон близько 15 тис.
Однак Гадяцький договір швидко призвів до народного повстання проти Виговського. Союз із державою, довготривале панування якої в Україні було кілька років тому повалено, вважався народом неможливим. Та й сама Польща не мала наміру дотримуватися угоди, хоча Гадяцький договір був ратифікований сеймом Речі Посполитої. Ця битва не призвела до перемоги у війні, а в Україні піднялася нова хвиля виступів опозиції, яка зробила своїм лідером молодшого сина Богдана Хмельницького — Юрія. Хоча останній був ще зовсім молодим, але за його спиною стояли досвідчені полковники Іван Богун, Іван Сірко, Яким Сомко й ін. Війни на два фронти, та ще громадянської, Виговський не витримав і, не бажаючи подальшого кровопролиття, після однієї з Чорних рад, що відбулася 11 вересня 1659 р. в містечку Германівка, склав булаву. На його місце обрали Юрія Хмельницького, котрий під тиском Москви підписав Переяславський договір 27(17).10.1659 р., що перетворював Україну в автономну одиницю у складі Московського царства, причому ця автономія постійно скорочувалася.
Польсько-литовсько-руська держава 1658 р.
Київський воєвода
Колишній гетьман переїхав на Волинь, що перебувала тоді під контролем короля, й дістав з волі останнього Барське староство, був сенатором Речі Посполитої та Київським воєводою. Він осів у Барі на Поділлі, куди згодом вирвалася з Чигирина також дружина з малолітнім сином Остапом. Виговський побував у Львові, вступив до Львівського православного братства, не полишив і політику.
В цей час починається Руїна: Гетьманщина розколюється на дві частини — Правобережну та Лівобережну. Ю. Хмельницький змушений був піти у відставку, а новим гетьманом (уже тільки Правобережної України) став Павло Тетеря. Останній у цей період виступає як активний прихильник Речі Посполитої, причому дуже вороже настроєний проти Виговського. Коли Ян II Казимир вдерся до Сіверської України в 1664 р., то зустрів масовий опір українців, котрі добре пам'ятали польське гноблення до 1648 р. Похід зазнав поразки, причому агресивні дії Польщі викликали протест і опір навіть правобережних козаків та їхніх вождів. Саме через це було розстріляно полковника Івана Богуна. На Правобережжі розгорталося могутнє антипольське повстання, котре було спрямоване й проти гетьмана Тетері. У відповідь той разом із своїм кумом Себастіаном Маховським та деякими іншими польськими воєначальниками (Стефан Чарнецький й ін.) жорстоко придушував народні виступи.
Коли було схоплено вождя повстання на Правобережжі Дмитра Сулимку, то деякі сліди привели до Виговського, який симпатизував повстанцям і навіть був «мотором всіх нинішніх бунтів». Тому його було заарештовано й позбавлено всіх прав та привілеїв, котрі він мав у зв'язку з сенаторським титулом. Без всякого суду і слідства, навіть без королівського відома, колишнього гетьмана було засуджено до розстрілу.
Коли 16 березня 1664 року за ним прийшли, щоб повести на розстріл, він читав акафіст Пресвятій Богородиці. Вирок було виконано в селищі Рокитному, що на Київщині. Колишнього гетьмана та його дружину поховали, як свідчить Чернігівський літопис, у Великому Скиті, але є певні сумніви в достовірності цих свідчень пам'ятки. Доля нащадків Виговського фактично невідома. Але у Речі Посполитій другої половини XVII–XVIII столітті діяли численні Виговські, деякі з яких могли бути нащадками його сина Остапа.

Спасибо за внимание!


title: Презентація на тему «Живопис на початку 19 століття»

text:
Підготувала:
Уршеджук Юліана
Верховина 2012
Живопис на початку 19 століття

З поширенням ідей просвітництва українське мистецтво набувало світського характеру, оновлювалася система його художніх виразних засобів. Ознаки класицизму найбільш повно проявилися в образотворчому мистецтві. У станковому живописі, зокрема у портретному жанрі, художники звільнилися від іконописної канонічності, у їхній творчості посилилася увага до індивідуальних рис людини, її зовнішності, духовного життя.
Живопис
У вихованні художників велика роль належала Петербурзькій Академії мистецтв. У першій половині XIX ст. вона була єдиним центром, який давав художникам високу професійну підготовку. В Академії мистецтв училася більшість українських митців.
Учнями були К. Брюллова, П. Чистякова , І. Сошенко, Т. Шевченко, А. Мо-крицький та ін.
Петербурзька Академія мистецтв

Помітний слід в історії української культури залишила творчість видатного російського художника, колишнього кріпака В. Тропініна (1776-1857). Майже двадцять років він прожив в Україні на Поділлі і створив чудову галерею портретів селян та краєвидів, жанрових сцен.
Видатний художник
Автопортрет В.Тропініна
«Дівчина з Поділля»
«Українець»
Галерея його портретів
Тропініна Ганна Іванівна (дружина художника)
Дитина М.А. Оболенського
Портрет Булахова
Портрет сина
Графиня Зубова
Хлопчик з сопілкою
Музей Тріпініна
Музей був заснований в 1969 році відомим знавцем мистецтва Феліксом Вишневським, колекціонером предметів російської старовини
Видатні художники
Визначними постатями в пейзажному живописі були І. Сошенко, М. Сажин, В. Штернберг.
Картини Івана Сошенка відзначаються правдивістю передачі пейзажних мотивів. Він був хорошим колористом, яскравим доказом є картина «Біля переправи через Дніпро», у якій художник вирішує складне завдання — передачу нічного пейзажу.
На Україні працював і талановитий пейзажист Василь Штернберг. Для його пейзажів, написаних під час подорожей Україною,— «Вітряки в степу», «Вид Подолу в Києві» — характерна поетизація природи.
Михайло Сажин виконав аквареллю низку краєвидів і архітектурних споруд Києва. Кращі твори: «Руїни Золотих Воріт у Києві», «Краєвид з Подолу», «Видубицький монастир», «Андріївський собор у Києві».
І. Сошенко
М. Сажин
В. Штернберг
Реалістичну спрямованість мала творчість випускника Академії мистецтв Капітона Павлова. Саме він першим серед українських митців створив реалістичні образи людей праці («Тесляр»).
Видатний художник
Капітон Павлов

Новий етап у розвитку українського образотворчого мистецтва пов'язаний із творчістю Тараса Григоровича Шевченка.
 Художник обрав шлях реалістичного відображення життя. Він приділяв увагу темам, узятим з історії українського народу («Катерина», «Циганка-ворожка», «Селянська родина»).
Видатний художник – Тарас Шевченко
«Катерина»
«Циганка-ворожка»
«Селянська родина»
автопортрет
Видатним майстром побутового жанру був М.Пимоненко. Більшість його робіт, написаних на теми селянського життя, відрізняються щедрістю, емоційністю, високою живописною майстерністю: “Святочні ворожіння”, “Весілля в Київській губернії”, “Проводи рекрутів”, “Свати”, “Жнива”, “По воду”, “Ярмарок”, інші. Пимоненко – автор близько 715 картин і малюнків. Він один з перших у вітчизняному малярстві поєднав побутовий жанр і поетичний український пейзаж
Видатний художник
Роботи М. Пимоненка
Ворожіння
Микола Пимоненко - Свати
Пасха
Українська ніч
На річці
Ідилія
Київська квіткарка


title: Презентація на тему «The history of British ballet»

text:
The history of British ballet

British ballet is most recognised for two leading methods.
The identifying characteristic of British ballet is the focus on clean, precise technique and purity of line that is free of exaggeration and mannerisms.
The training of dancers in Britain is noted for its slow progression, with a great deal of attention paid to basic technique. British ballet methods operate on the principle that establishing correct technique and strength slowly makes it much easier for the student to adapt to more difficult vocabulary and techniques later on.

Technique
Cecchetti influence
The Cecchetti method was vital in the development of Classical Ballet in the United Kingdom and contributed heavily to modern day British teaching methods. Enrico Cecchetti and his wife opened a ballet school in London in 1918, and his pupils included some of the most influential names in British Ballet, many also influencing ballet throughout the world.
The British writer and dance historian Cyril W. Beaumont was a close friend of Cecchetti and, in 1922 he collaborated with Cecchetti to codify the technique into a printed syllabus, The Cecchetti Method of Classical Ballet, which has become the foremost reference for Cecchetti method teachers worldwide.
Vaganova influence
Britain became one of the first Western countries to be influenced by the Vaganova method. The method was introduced to Britain by the renowned teacher Vera Volkova who became one of the first teachers at the Sadler's Wells Ballet School.
Notable companies & schools

Birmingham Royal Ballet, sister company of the Royal Ballet, based in Birmingham
Elmhurst School for Dance, official associate school of the Birmingham Royal Ballet
English National Ballet, leading rival of the Royal Ballet companies
English National Ballet School, official associate school of the English National Ballet
Northern Ballet Theatre, ballet company based in Leeds, specialising in theatrical dance productions
The Royal Ballet, widely regarded amongst the leading classical ballet companies in the world
Royal Ballet School, official associate school of the Royal Ballet
Scottish Ballet, the national ballet company of Scotland


title: Презентація на тему «Степан Бандера» (варіант 3)

text:
Степан Бандера
                "Мої життєписні дані"

<< Я народився 1 січня 1909 року в селі Угринів Старий, повіт Калуш у Галичині, яка в той час належала до австро-угорської монархії, разом з двома іншими західноукраїнськими країнами: Буковиною і Закарпаттям.
Мій батько, Андрій Бандера, греко-католицький священик був у той час парохом в Угринові Старому. Батько походив із Стрия. Він був сином міщан-рільників Михайла Бандери і Розалії, дівоче прізвище якої було - Білецька. Моя мати, Мирослава Бандера, походила зі старої священичої родини. Я був другою дитиною моїх батьків. Старшою від мене була сестра Марта. Молодші: Олександер, сестра Володимира, брат Василь, сестра Оксана, брат Богдан і наймолодша сестра Мирослава, що померла немовлям.>>
Бандера Степан (1909 – 1959)
Андрій Михайлович Бандера

Народився - 11 грудня 1882 Стрий.
Помер- 10 липня 1941 (58 років) Київ.
Країна- ЗУНР.
Приналежність – УГА.
Звання капелана 9-го полку 3-ї бригади 2-го корпусу.
Війни/битви - Українсько-польська війна.
Мирослава Володимирівна Бандера
 (1890–1921рр., Старий Угринів, Калуський повіт, Станіславське воєводство)
     У ділянці молодіжних і спортивно-руханкових організацій був активним передусім у Пласті, як член 2-го куреня старших пластунів «Загін Червона Калина», в Українському Студентському Спортовому Клубі (УССК), а деякий час теж у товариствах «Сокіл-Батько» і «Луг» у Львові. Займався бігом, плаванням, лещатарством, мандрівництвом. У вільний час залюбки грав у шахи, крім того співав у хорі та грав на гітарі і мандоліні. Не палив і не вживав алкоголю.
   Степан Бандера в Пласті (1923 рік)
У 1932–1933 рр. виконував функцію заступника крайового провідника, а в середині 1933 р. був призначений крайовим провідником ОУН і крайового коменданта УВО на ЗУЗ. В липні 1932 р. Бандера з кількома іншими делегатами від КЕ ОУН на ЗУЗ брав участь у Конференції ОУН у Празі (так звана Віденська Конференція, яка була найважливішим збором ОУН після установчого конгресу). У 1933 р. брав участь в конференціях в Берліні і в Гданську.
      (УВО)
Рік заснування - 1920
Революційний прапор ОУН
Емблема ОУН(б)
"За національну та соціальну справедливість!"

     Під керівництвом Бандери ОУН відходить від експропріаційних акцій і починає серію каральних акцій проти представників польської окупаційної влади. У цей період ОУНівцями було здійснено три політичних вбивства, що отримали значний розголос — шкільного куратора Гадомського, звинувачуваного у нищенні поляками українського шкільництва та полонізації, працівника ГПУ Олексія Майлова як протест проти Голодомору в Україні та вбивство міністра внутрішніх справ Пєрацького, за якого польська влада провела криваві акції «пацифікації» (умиротворення) українців. Степан Бандера здійснював загальне керівництво замахами на Майлова і Пєрацького.

В ув'язненні. Вихід із в'язниці (1936–1939)

На сході України, не кажучи вже про Росію й Польщу, Бандеру знають лише як фанатичного терориста, котрий застосовував всі методи для досягнення своїх цілей, а це мало має спільного із його реальною діяльністю та поглядами.
Польська поліція не раз арештовувала й ув'язнювала Бандеру:
- 20-24.ХІІ.1928 р. - в с. Угринів Старий за антидержавну діяльність, перебував у Станіславівській тюрмі;
- 14.ХІ.1930 р. - за антипольську пропаганду;
- 1931 р. деякий час був ув'язнений в Краківський тюрмі;
- 16.VI.1931 - у зв'язку з вбивством агента польської поліції Євгена Бережницького;
влітку 1931 р. - затриманий на декілька днів у с. Войнилів біля Калуша за "спробу" переходу польсько-чеського кордону;
- 22.ІІІ.1932 р. - в помешканні Івана Ґабрусевича і просидів у карно-слідчому ізоляторі у Львові до середини червня т.р. у зв'язку із замахом на комісара бригади політичної поліції Еміліана Чеховського;

У першій половині січня 1940 року Бандера прибув до Італії. Був у Римі, де станицею ОУН керував проф. Є. Онацький. Там він зустрівся з своїм братом Олександром, який жив у Римі від 1933–1934, студіював там і зробив докторат з політично-економічних наук, одружився і працював у нашій місцевій станиції.
Ярослава Василівна Бандера
Народилася 14 вересня 1917 Сянок.
Померла 17 серпня 1977 (59 років)
 м.Торонто,  Канада.
Чоловік	Степан Бандера.
Діти Наталія, Андрій, Леся
           Друга світова війна

Після вбивства радянським агентом Судоплатовим Євгена Коновальця Провід ОУН очолив полковник Андрій Мельник, соратник Коновальця з часів боротьби УНР та спільної праці в лавах УВО. У серпні 1939 року в Римі відбувся другий Великий Збір Українських Націоналістів, який офіційно затвердив Андрія Мельника на посаді голови ПУН. Проте група молодих націоналістів на чолі з Степаном Бандерою, яка після окупації Польщі Німеччиною повернулася з тюрем і була відірвана від діяльності Організації, почала домагатися від ПУН та його голови полковника Андрія Мельника зміни вичікувальної тактики ОУН, а також усунення з ПУН кількох його членів. Конфлікт набрав гострих форм і призвів до розколу. У лютому 1940 року утворився «Революційний Провід ОУН» на чолі з Бандерою
    Через рік Революційний Провід скликав II Великий Збір ОУН, на якому одностайно обрано головою Проводу Степана Бандеру. Під його проводом ОУН-Б стає кипучою революційною організацією. Вона розбудовує організаційну мережу на Рідних Землях, творить похідні групи ОУН-Б з того членства, що було за кордоном, і в порозумінні з прихильними українській справі німецькими військовими колами творить український легіон та організує визвольну боротьбу, спільно з іншими поневоленими Москвою народами. Ця частина ОУН відома під назвою ОУН-революціонерів (ОУН-р) (пізніше — ОУН-СД, популярна назва бандерівці).
     Рішенням Проводу Організації 30 червня 1941 р. проголошено відновлення Української Держави у Львові. Ця подія стала спробою «поставити перед фактом» керівництво Третього Рейху та змусити визнати українську боротьбу. Проте Гітлер доручив своїй поліції негайно зліквідувати цю «змову українських самостійників». Німці заарештували Бандеру вже через кілька днів після акту проголошення віднови Української Держави — 5 липня 1941. Німецьким в'язнем був Степан Бандера до грудня 1944 р. Тоді звільнено його і кількох інших провідних членів ОУН з ув'язнення, пробуючи приєднати до своїх сил ОУН-Б і УПА, як союзника проти Москви. Тепер німецьку пропозицію Степан Бандера відкинув.
      У 1948 році в Закордонних Частинах ОУН-Б утворюється опозиція, якій Степан Бандера протиставився в площині ідейній, організаційній і політичній. Він категорично виступає проти ідей демократизації ОУН та відмови від авторитарних, тоталітарних методів у її діяльності.

У грудні 1950 р. Бандера пішов з посту Голови Проводу ЗЧ ОУН-Б. 22 серпня 1952 р. він пішов також з посту Голови Проводу всієї ОУН-Б. Але це його рішення не було, одначе, прийняте ніякою компетентною установою ОУН-Б і Бандера залишився надалі Провідником ОУН-Б до своєї смерті в 1959 році.

1955 р., відбулася 5-та Конференція ЗЧ ОУН-Б, яка наново вибрала Головою Проводу ЗЧ ОУН-Б Степана Бандеру і з того часу знову інтенсивно проведено роботу Організації

12 жовтня 1957 року на сходах будинку на вулиці Карла, 8, у Мюнхені було знайдено мертвим доктора Лева Ребета, редактора "Українського Самостійника", одного з керівників "Організації Українських націоналістів за кордоном" (ОУН(з)) "двійкарів", давнього політичного опонента Бандери і ОУН (революційної). Медична експертиза, проведена через 48 годин після смерті, встановила, що смерть наступила внаслідок зупинки серця.

У четвер, 15 жовтня 1959 року на майданчику сходів першого поверху на вулиці Крайтмайр, 7 у Мюнхені о 13.05 було знайдено вмираючого, облитого кров'ю Степана Бандеру, провідника ОУН. У цьому будинку він мешкав зі своєю сім'єю. Його відразу ж було відвезено до лікарні. Лікар при огляді вже мертвого Бандери знайшов під правою пахвою прив'язану кобуру з револьвером (Бандера був ліваком), і тому про цей випадок відразу ж було повідомлено кримінальну поліцію.

Експертиза встановила, що "смерть прийшла внаслідок насильного способу через отруєння ціанистим калієм".

Німецька кримінальна поліція відразу ж взяла фальшивий слід і протягом усього слідства так і не змогла нічого встановити.

Провід Закордонних Частин ОУН у день смерті свого провідника заявив, що це вбивство – політичний морд, який є продовженням серії вбивств, розпочатих Москвою у 1926 році вбивством Симона Петлюри в Парижі, а у 1938 році – Євгена Коновальця в Роттердамі.

Степана Бандеру було поховано 20 жовтня на великому цвинтарі Вальдфрідгоф.

   Хоч які великі жертви – боротьба конечна.(с)
Степан Бандера
Дякую за увагу!
                          ВИСНОВОК

Степан Бандера – гордість для нашої нації. Той факт, що в інтерактивному проекті телеканалу Інтер "Великі Українці" С. Бандера посів почесне 3-тє місце, після Ярослава Мудрого та Миколи Амосова, говорить про його високий авторитет серед українців.

Однозначно тільки одне: кожна незалежна нація  має право на своїх героїв, незважаючи на те, що вони не завжди позитивно сприймаються представниками інших націй.
http://beyond.ua/stepan-bandera/
http://www.istpravda.com.ua/articles/2011/03/9/29017/
http://uk.wikipedia.org/wiki/Бандера_Степан_Андрійович
http://greatukrainians.com.ua/country/ukraine/335.html


Презентація на тему «Розстріляне відродження» (варіант 4)


Презентація на тему «Вплив християнства на державність Київської Русі»


title: Презентація на тему «София Киевская»

text:
София Киевская
Очутившись в Софийском соборе, Вы сразу почувствуете мощь энергии, заключенной в этих стенах. Изнутри храм весь покрыт древними фресками, которых насчитывают более чем 3000 м2. Вы встретитесь взглядом с изображенными на них святыми. Также невозможно не обратить внимание на саркофаг Ярослава Мудрого. Эта княжеская гробница была сделана еще при принятии князем престола, как этого требовали древнерусские обычаи.
На территории музея-заповедника «София Киевская» Вы сможете полюбоваться восхитительной колокольней, выполненной в стиле украинского барокко.
		Киевский Софийский собор имеет несколько названий. Кроме Софийского собора его ещё называют как "Святая София Киевская", "Собор святой Софии", "Национальный заповедник София Киевская" и просто как "Софийский музей". Как бы мы не называли Софийский собор, он был и остаётся величайшим памятником древнерусской и византийской архитектуры.
		Собор святой Софии является государственным музеем-заповедником и внесён у список Всемирного наследия ЮНЕСКО, его запрещено передавать любой религиозной организации и проводить там богослужения. Исключение составляет день 24 августа — День независимости Украины, когда представители религиозных организаций совершают молитву об Украине

Храм был построен в центре Древнего Киева в первой половине 11-го века и его первоначальный вид значительно отличался от современного. Софийский собор был выполнен в византийском стиле, имел пирамидальную структуру и 13 куполов. Считается, что один главный купол и 12 куполов поменьше, расположенных вокруг главного купола, символизировали Иисуса Христа и 12 апостолов
		Так как Киевская Русь в 12 — 13 веках была сначала втянута в междоусобные войны, а потом подверглась нашествию орды, Софийский собор много раз был разграблен, но разрушен не был. Усугубили положение вещей униаты, которые даже продавали каменные украшения Софийского собора. София Киевская стала возрождаться с приходом митрополита Петра Могилы. Реконструкция Софии Киевской началась в 1633, но в полной мере завершена не была. В 1688 реконструкция храма была продолжена благодаря гетьману Ивану Мазепе. Вместо византийского стиля София Киевская преобразилась в стиль барокко, она была поштукатурена и побелена и вместо 13-ти куполов приобрела 17. Получился практически современный вид Софии за некоторыми небольшими исключениями.
Современная территория Софийского заповедника включает:

1. Софийский собор (11 век)
2. Колокольня (1699 — 1706 года)

3. Дом митрополита (1722 — 1730 года)

4. Трапезная (1722 — 1730 года)
А так же:
5. Братский корпус (50-е года 18 века)

6. Бурса (Семинария) (1763 — 1767 года)

7. Хлебопекарня (1722 — 1730 года)

8. Южная въездная башня (начало 18 века)
9. Врата Заборовского (1746 год)Вид на Софиевскую площадь:

Колокол Софии Киевской

Вид с колокольни

Среди множества культурных ценностей особое место занимает мозаика собора – Оранта. Ора́нта (от лат. orans — молящийся) — один из основных типов изображения Богоматери, представляющий Её с поднятыми и раскинутыми в стороны руками, раскрытыми ладонями наружу, то есть в традиционном жесте заступнической молитвы.
 По легенде, она является хранительницей города. Издревле существует поверье: “Пока будет стоять Оранта, будет стоять и Киев”. Ее называют «нерушимой стеной». И это не случайно, так как в переводе с греческого Оранта означает «Та, которая молится». История подтверждает могущество Оранты. София Киевская могла быть уничтожена неоднократно, но до сих пор стоит целая и невредимая. Если вернуться в далекое прошлое, то уже после нашествия орды монгольского хана Батыя, который разгромил практически весь Киев, от Софийского собора могло ничего не остаться. Ближе к нашему времени Софии тоже не было покоя. В довоенные годы правления советской власти был уничтожен соседний Михайловский собор, который по тогдашним понятиям власти не имел культурной и исторической ценности. Эта же участь ждала и Киевскую Софию, но небезразличная интеллигенция обратилась за помощью во Францию. Кстати, дочь Ярослава Мудрого Анна была супругой французского короля Генриха. Впоследствии, благодаря личному обращению известного французского писателя Р. Роллана к товарищу Сталину, памятник остался существовать. Далее, во время Великой отечественной войны, при отступлении, у советской армии был приказ заложить взрывчатку в ряд объектов, среди которых был и собор. Каким-то чудом директор музея в последний момент убедил солдатов не разрушать храм.

Особенностью Оранты является материал, из которого выполнена мозаика Богоматери. Это смальта, кусочки стекла и камней, покрытые краской. Цветовая палитра мозаики состоит из 177 оттенков. Всего в храме Вы увидите около 260 м2 произведений искусства из мозаики!


title: Презентація на тему «Хіпі» (варіант 3)

text:
Хіпі
Виконала:
Учениця 11-А класуЛимар Тетяна
Хто такі хіпі?
Хі́пі (ще: Хіппі, Гі́пі, англ. hippie, hippy) — міжнародний молодіжний рух, виник у 1965 році у Сан-Франциско у контексті лібералізації і демократизації традиційного суспільства, один з найяскравіших проявів контркультури, мав пацифістське забарвлення, склав великий вплив на мистецтво, особливо рок-музику, з ним пов'язані такі поняття, як сексуальна революція, психоделічна революція. Занепав на початку 1970-их років, перетворившись на одну з субкультур. Був одним із символів епохи. Його учасники називали себе «Поколінням квітів, Дітьми квітів, Love Generation».
Історія виникнення хіпі
Імпульсом у розвитку контркультури, що спричинився до появи хіппі, стала поїздка письменника Кена Кізі з комуною Merry Pranksters (Приколісти) розфарбованим автобусом у липні 1964 з містечка Ла Хонда в Каліфорнії до Нью-Йорка, і початок активних військових дій США у В'єтнамі в лютому1965 році.
Мікроавтобус хіппі, розфарбований в традиційному стилі «Flower-Power» — сила кольору
 Сьогодні чітко виділяються два прошарки цього руху: так звана "стара система" ("олдові хіпі" від англійського old, тобто старий, "справжні хіпі", "мамонти") та "нова система". "Стара система" складається з людей старшого віку (навіть до 50-ти років), для яких "хіпізм" - це все їхнє життя. Найчастіше ці люди не мають ані постійної роботи, ані постійної сім'ї. Більшість із них деградували і стали наркоманами, бомжами чи психічно хворими особами. "Нова система" об'єднує в собі молодь віком від 14-ти до 20-ти років, які примудряються поєднувати свій "хіпізм" із навчанням у престижних закладах і не завжди   дотримуються найважливішої заповіді, яку визначили ідеологи руху - незалежність від соціуму. Натомість молодь робить основний акцент на атрибутиці, перебираючи на себе сленг, манеру одягатися, прикраси та ін.

Перше використання слова хіпі зафіксовано в передачі одного з нью-йоркських телеканалів 22 квітня 1964, де цим словом була названа група молодих людей в майках, джинсах і з довгим волоссям, протестуючих проти в'єтнамської війни. У той час було популярним сленгове вираз to be hip, яка означала «бути в курсі», «просікати», а нью-йоркські прихильники контркультури з Грінвіч-Віллідж називалися hips. В даному випадку телевізійники використовували слово hippie принизливо, натякаючи на претензії навмисно погано одягнених демонстрантів, які прийшли з передмість Нью-Йорка, бути hips.

Субкультура хіпі мала великий вплив на культуру західної цивілізації (символом їхньої музики та способу життя стала британська група «Бітлз»), розвиток суспільства, та навіть політики. Відомими були гурти «Цветы» (Стаса Наміна) і «Машина времени» (Андрія Макаревича), чиї неоднозначні пісні деколи негативно сприймала влада.
Сформувався типовий зовнішній вигляд хіпі - довге волосся, бороди, амулети, браслети, довгі сукні з індіанськими узорами, екзотичний подяг яскравих «психоделічних» барв. Гаслами стають Love, Peace, Freedom («Любов, мир, свобода»), Sex, Drugs & Rock'n'roll, <<секс, наркотики, рок-н-ролл>>, Turn In, Turn On & Drop Out, <<налаштуйся, врубайся і випади>>, Make love not war («займайтеся коханням, а не війною»). Своїм символом хіпі, подібно до інших тогочасних лібертіанських рухів, обрали пацифік, запозичений у пацифістів.
Шипіт
Після того, як збори на Ґауї у 1992 припинилися внаслідок розвалу Союзу, такі міжнародні сейшни почали проводити в Україні. У 1993 році біля водоспаду Шипіт (щорічне неформальне зібрання) у Карпатах зібралися хіпі з Ужгорода, Львова, Москви та інших міст колишнього СРСР. Організаторами були Володимир «Ноні» Єсаулов (1961-2001) з львівської хіп-тусовки і Олександр «Чарлі» Пензель з Ужгорода. Відтоді щороку на свято Івана Купала тут збираються хіппі і представники інших субкультур не тільки з СНД, а й зі всієї Європи.
Музика хіпі
Grateful Dead
Jefferson Airplaine
Quicksilver Messenger Service
Джимі Хендрикс
Дженіс Джоплін
The Beatles
Джон Леннон
The Doors
Джим Моррісон
Hair (мюзикл)
Фільми хіпі

Трип (1967) — реж Роджер Корман
Псих-аут (1968) — реж. Річард Раш
Easy Rider (1969) — реж. Денніс Хопер
Дороги Катманду (1969) — реж. Андре Кайат (Франція—Італія)
Забриски Пойнт (1970) — реж. Мікеланджело Антоніоні
Волосся (1979) — реж. Мілош Форман
Форест Гамп (1994) — реж. Роберт Земекіс
Дом Солнца (2010) — реж. Гарик Сукачов (Росія)
Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Хіпі» (варіант 2)

text:
Міністерство освіти і науки України
Хіпі

Підготувала:
ліцеїстка 42 групи
ПМЛ
Тачинська Ю.І.
м.Івано-Франківськ
2013
Зміст

Хто такі хіпі?
Історія виникнення хіпі
Хіпі в Україні
Шипіт
Музика хіпі
Фільми хіпі
Книги хіпі

Хі́пі (ще: Хіппі, Гі́пі, англ. hippie, hippy) — міжнародний молодіжний рух, виник у 1965 році у Сан-Франциско у контексті лібералізації і демократизації традиційного суспільства, один з найяскравіших проявів контркультури, мав пацифістське забарвлення, склав великий вплив на мистецтво, особливо рок-музику, з ним пов'язані такі поняття, як сексуальна революція, психоделічна революція. Занепав на початку 1970-их років, перетворившись на одну з субкультур. Був одним із символів епохи. Його учасники називали себе «Поколінням квітів, Дітьми квітів, Love Generation».
Хто такі хіпі?
Історія виникнення хіпі
Імпульсом у розвитку контркультури, що спричинився до появи хіппі, стала поїздка письменника Кена Кізі з комуною Merry Pranksters (Приколісти) розфарбованим автобусом у липні 1964 з містечка Ла Хонда в Каліфорнії до Нью-Йорка, і початок активних військових дій США у В'єтнамі в лютому1965 році.
У вересні 1965 у Сан-Франциско поширився термін hippie щодо нової хвилі молодіжної контркультури, базованої на попередній тенденції хіпстерів, котра зосередилася у кварталі на перетині вулиць Хейт та Ешбері, де виникають комуни, подібно до комуни Кена Кізі в Ла Хонді. До нового руху вливається біла молодь, котра походила з середнього класу, заперечувала споживацький характер консервативного суспільства, насильство. Поширюються заклики до єднання з природою. Від початку контркультура хіпі була пов'язана з наркотичними впливами, зокрема ЛСД, котра на той час ще перебувала в рамках закону, антивоєнними студентськими осередками, цитаделлю яких від 1964 став університет у Берклі біля Сан-Франциско, і політичною діяльністю американських нових лівих. В ході студентських маніфестацій у Берклі восени 1965 один із гуру хіпі Аллен Ґінсберґ проголосив гасло Flower Power (Влада квітів).
Проте наприкінці 1966 року, після поразки нових лівих на виборах губернатора Каліфорнії і до Конгресу США, в середовищі хіпі поширюються настрої втечі від суспільства (вони називали це «жити за межами катастрофи»), захоплення наркотиками. Героєм стає професор Тімоті Лірі з його пропагандою ЛСД, як засобом досягнення всезагальної любові і миру. 14 січня 1967 в Ґолден Ґейт парку у Сан-Франциско відбувся грандіозний фестиваль хіпі під назвою Human Be-In, організованийАлленом Ґінзберґом, який зібрав близько 30 тисяч молоді. Після цього рух стрімко поширюється в американських містах. На Пасхальні канікули 1967 почалося масове паломництво підлітків до Сан-Франциско, що вилилося у Літо Любові 1967 року. Хітом сезону стала пісня If you're going to San Francisco у виконанні Скотта Маккензі.

 Виникає специфічний музичний стиль психоделік (рок-групи Grateful Dead, Jefferson Airplane і Big Brother And Holding Company, з якими починає виступати Дженіс Джоплін). Кумирами молоді стають Джимі Хендрикс і Джим Моррісон. Контркультура хіпппі поширюється по світу. Під її впливом Beatles записують свій найкращий альбом Sgt Pepper's Lonely Hearts Club Band - один з найкращих зразків стилю психоделік, і сингл All You Need Is Love, котрий також стає хітом 1967 року. Поряд із захопленням індіанською автентикою і християнськими течіями, поширюються східні вчення буддизм, кришнаїзм.
Сформувався типовий зовнішній вигляд хіпі - довге волосся, бороди, амулети, браслети, довгі сукні з індіанськими узорами, екзотичний подяг яскравих «психоделічних» барв. Гаслами стають Love, Peace, Freedom («Любов, мир, свобода»), Sex, Drugs & Rock'n'roll, <<секс, наркотики, рок-н-ролл>>, Turn In, Turn On & Drop Out, <<налаштуйся, врубайся і випади>>, Make love not war («займайтеся коханням, а не війною»). Своїм символом хіпі, подібно до інших тогочасних лібертіанських рухів, обрали пацифік, запозичений у пацифістів.

Хіпі в Україні
Найбільшою в Україні була хіп-тусовка у Львові, де традиційними були орієнтація на Захід і демократичні цінності. Перші розрізнені групи хіпуючої молоді були об'єднані у1968-1970 В'ячеславом «Шарніром» Єреськом. Учасники групи Шарніра збиралися напівтаємно на місці польського Цвинтаря Орлят біля Личаківського цвинтаря. З їхнього середовища вийшов перший з відомих маніфестів хіппі, також вони започаткували культ Джимі Хендрикса у Львові, зразу після його смерті у вересні 1970 року. Проте у листопаді 1970-го Шарнір, який, окрім пацифізму, захоплювався ще й нацистською автентикою і трофейною зброєю, був арештований.
У 1970-их роках головним місцем збору став Святий Сад, де зосереджувалися учасники рок-групи Супер Вуйки (лідер Ілько Лемко), відбувалися хіп сейшни. Один із них, пов'язаний з культом Хендрикса, вилився у стихійну демонстрацію у Львові 17 вересня 1977 року.
У середовищі львівської хіпової тусовки у 1976 виникла перша на терені СРСР байкерська група Ігоря «Пензеля» Венцславського. З нього вийшли письменники і поетиВолдмур Яворський, Валерія Славникова, «Звёздный», художники Олена Бурдаш, «Дем», Орест Макота.

В ті часи хіппі у Львові, в тому числі і російськомовні, зі симпатією ставилися до учасників національно-визвольної боротьби УПА, оскільки їх теж «пресувала» радянська державна система. З початком Перебудови в середовищі львівських хіппі також з'являються спроби переосмислити ідеологію і, як колись Еббі Гоффман, політизувати рух. У 1987 у Львові з'являється маніфест «Ідеологія радянських хіппі. 1967-1987» Аліка Олісевича, де чітко наголошено на потребі громадянських акцій. 20 вересня 1987група Аліка Олісевича провела у Львові першу в УРСР демонстрацію під політичними лозунгами і в жовтні 1987 перетворилася на пацифістську, згодом правозахисну групу Довіра (1987-1990).
Цій темі присвячені матеріали, опубліковані в альманаху Хіппі у Львові (2011; 2012).
Шипіт
Після того, як збори на Ґауї у 1992 припинилися внаслідок розвалу Союзу, такі міжнародні сейшни почали проводити в Україні. У 1993 році біля водоспаду Шипіт (щорічне неформальне зібрання) у Карпатах зібралися хіпі з Ужгорода, Львова, Москви та інших міст колишнього СРСР. Організаторами були Володимир «Ноні» Єсаулов (1961-2001) з львівської хіп-тусовки і Олександр «Чарлі» Пензель з Ужгорода. Відтоді щороку на свято Івана Купала тут збираються хіппі і представники інших субкультур не тільки з СНД, а й зі всієї Європи.
Музика хіпі
Grateful Dead
Jefferson Airplaine
Quicksilver Messenger Service
Джимі Хендрикс
Дженіс Джоплін
The Beatles
Джон Леннон
The Doors
Джим Моррісон
Hair (мюзикл)
Фільми хіпі

Трип (1967) — реж Роджер Корман
Псих-аут (1968) — реж. Річард Раш
Easy Rider (1969) — реж. Денніс Хопер
Дороги Катманду (1969) — реж. Андре Кайат (Франція—Італія)
Забриски Пойнт (1970) — реж. Мікеланджело Антоніоні
Волосся (1979) — реж. Мілош Форман
Форест Гамп (1994) — реж. Роберт Земекіс
Дом Солнца (2010) — реж. Гарик Сукачов (Росія)
Книги хіпі
Генрі Девід Торо «Уолден або життя в лісі» (1854)
Герман Гессе «Сіддхартха» (1922), «Паломництво в країну Сходу» (1932), «Гра в бісер» (1943)
Халіль Ґібран «Пророк» (1923)
Олдос Хакслі «Цей прекрасний новий світ» (1932), «Двері сприйняття» (1954)
Вільям Берроуз «Джанкі» (1953), «Голий сніданок» (1959)
Герберт Маркузе «Ерос і цивілізація» (1955)
Джек Керуак «В дорозі» (1957), «Волоцюги Дхарми» (1958), «Підземні» (1958), «Ангели спустошення» (1965)
Аллен Ґінсберґ «Плач» (1956), «Кадіш» (1961)
Роберт Хайнлайн «Чужак в чужім краю» (1961)
Кен Кізі «Пролітаючи над гніздом зозулі» (1962), «Часом нестерпно прагнеш» (1964)
Курт Воннегут «Колиска для кота» (1963), «Дай вам, Боже, здоров'я, містере Розуотер» (1965), «Бійня номер п'ять» (1969)
Тімоті Лірі «Психеделічний досвід» (1964)
Гантер Томпсон «Ангели Пекла: дивна і жахлива сага» (1966)
Річард Бротіган «Рибалки в Америці» (1967), «В гарбузовому цукрі» (1968)
Том Вулф «Електропрохолоджувальний кислотний тест» (1968)
Карлос Кастанеда «Вчення дона Хуана: Шлях знань індіанців які» (1968)
Еббі Гоффман «Революція для приколу» (1968), «Нація Вудстока» (1969), «Вкради цю книгу» (1971)
Теодор Рошак «Створення контркультури» (1969)
Робер Мерль «За склом» (1970)
Джеррі Рубін «Роби це!» (1970)
Рам Дасс «Бути тут і тепер» (1971)
Том Роббінс «Новий придорожній атракціон» (1971)
Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Іспанія» (варіант 3)

text:
Іспанія
Підготувала
учениця 11-Б класу
Брикова Ганна
В цій презентації ми розглянемо
Асиміляція східної і західної культур
Панування арабів на Піренейському півострові, починаючи з 711 р., протягом восьми століть сприяло створенню неповторного поєднання двох великих культур — східної та західної. Серед архітектурних пам'яток світову популярність здобули:
палац Альгамбра в Гранаді
мечеть у Кордові
мінарет Ла Хіральда в Севільї
Ель Ґреко
Справжнє ім'я Доменіко Теотокопулі (1541-1614), іспанський живописець, за походженням грек. Розквіт таланту Ель Греко наступив в Іспанії, куди він переїхав близько 1577 і де, не отримавши визнання при королівському дворі в Мадриді, поселився в Толедо.
Ель Греко — художник доби маньєризму, що настала після Відродження й визначалася втратою в мистецтві ренесансної гармонії між тілесним і духовним, природою та людиною.
	Різкі ракурси і неприродньо витягнуті пропорції часом створюють ефект стрімкої зміни масштабу фігур і предметів. То зненацька виростають, то зникають в глибині картинного простору.
«Мучеництво св. Маврикія» (1580-82 р.р.)
Переворот у живописі
Ель Греко здійснив справжній переворот у живописі. Він єдиний із видатних європейських художників, який неповторно поєднав символічний світ візантійських ікон із гуманістичним світоглядом епохи Відродження.
«Поховання графа Оргаса»
«Поховання графа Оргаса»
Риси ірреальності, містичного візіонерства наростають в пізніх картинах Ель Греко.
"Лаокоон"
"Зняття П'ятої печаті"
Специфічний стиль майстра утверджувався через невеликі картини з життя Христа та Марії, які в безлічі невловимо мінливих авторських повторень розросталися в цілі серії. Усі їхні персонажі, як і сам автор, одержимі ідеєю духовного пошуку та подвижництва.
«Апостоли Петро та Павло»
Франсиско Гойя
	Іспанський живописець, гравер, художник. Ім'я Франсиско Гойї вимовляється в Іспанії з великим повагою та гордістю, бо він був, напевно, останнім зі славних художників "Севільської школи". Талант його був величезний, ексцентричний. Живописні ефекти його картин сильні й несподівані.
«Портрет сеньйори Бермудес»
«Портрет Ф. Гіймарде»
«Сім'я Карла IV»
		На своїй картині Франсіско Гойя зобразив двох чарівних молодих жінок, які з балкона спостерігають за життям вулиці. В глибині, на темному тлі, неясним силуетом вимальовуються фігури їхніх кавалерів. Щось подібне ще й сьогодні можна побачити на вулицях деяких іспанських міст.
«Махі на балконі»
Сальвадор Далі
   11 травня 1904 в родині дона Сальвадора Далі-і-Кусі і доньї Феліпе Доменеч народився хлопчик, якому було призначено стати в майбутньому одним з найбільших геніїв епохи сюрреалізму. Звали його Сальвадор Феліпе Хасінто Далі.
Цікаво, що в нього був брат, на три роки старший за нього, який помер у семимісячному віці. Невтішні в своєму горі батьки назвали наступного хлопчика тим самим ім'ям. Відтоді Сальвадор ніби весь час відчував присутність поруч із собою неіснуючого двійника. Звільнитися від цього роздвоєння він зміг тільки в 1963 р., коли написав картину
«Портрет мого померлого брата»
У 1929 р. Далі зустрічає свою любов та музу, що надихатиме його на творчість протягом усього життя — Галу Елюар (росіянку за походженням Олену Дьяконову, що народилася в Казані).
«Вечірня молитва Гала»
«Портрет Гали з омаром»
Портрет Гала
У 1936 p. С. Далі здійснив несподіваний поворот до італійського класицизму. У своїй творчості Далі звертався до найрізноманітніших джерел — нідерландського реалізму, італійського бароко, абстракціонізму, поп-арту.
«Обличчя Мей Уест»
“Лебеді, відображені в слонах”(1937 р.)

 “Воїн” (1982 р.)
У 1982 р. пішла з життя Гала, а разом з нею зникає ексцентричний та екстравагантний сюрреаліст Далі. Залишившись без підтримки своєї музи, він перетворюється на хворого генія, покірного та довірливого. Проте Далі продовжує невтомно працювати.
Мовчки простоявши 7 годин над труною коханої, Сальвадор Далі тихо промовив: «Бачиш, я не плачу…»
Помер художник  у 1989 р. там же, де й народився, — у Фігерасі, що в Каталонії. Життя та творчість митця дивно сплелись в єдине містичне ціле, як і його твори, в яких поєдналися віртуозне володіння художньо формою зі здібностями неперевершеного копіїста; бунтарство та відкидання творів класичного мистецтва з парадоксальним поєднанням ірраціонального та натуралістичного, віра в рятівну силу досконалої форми та оспівування краси жіночого тіла.
Видатних митців Іспанії, окрім надзвичайної талановитості, завжди відрізняли неординарне світосприйняття та сміливий підхід до вирішення творчого завдання. В образотворчому мистецтві це чудові живописці Ель Греко, Дієго Веласкес, Франсіско Гойя, Пабло Пікассо, Сальвадор Далі, в архітектурі — неперевершений Антоніо Гауді.
Використана література
http://narodna-osvita.com.ua/266-kultura-spanyi-hudozhnya-kultura-11-klas.html
http://ref.km.ua/index.php?option=com_content&view=article&id=1063:-------------s--xvii-----s-----xix--&catid=48:------11-&Itemid=7
http://notatka.at.ua/publ/konspekti_urokiv_khudozhnoji_kulturi_11_klas/urok_8_tvorchist_fransisko_gojji_ta_salvadora_dali/39-1-0-368


title: Презентація на тему «Розвиток національного театру драматургії 20-30-х років»

text:
Розвиток національного театру драматургії 20-30-х років
"розстріляним відродженням".

На розвитку театрального мистецтва 20—30-х років  позначився процес українізації, що трагічно закінчився "розстріляним відродженням".

Державний народний театр очолював Панас Саксаганський. До складу трупи увійшли Марія Заньковецька, Любов Ліницька, Дарія Шевченко. Репертуар складався з побутової, історичної й класичної тематики.
У 1922 р. діячі "Молодого театру" створюють у Києві творче мистецьке об'єднання — модерний український театр "Березіль", що існував до 1926 р. Очолює цей театр Лесь Курбас, видатний режисер-реформатор українського театру.Втіленням творчих пошуків театру постали вистави, постановку яких Лесь Курбас здійснює в різних стилях: традиційно-реалістичному ("У пущі" Лесі Українки), психологічному ("Чорна Пантера і Білий Ведмідь", "Гріх" В. Винниченка), символічному ("Драматичні етюди" О. Олеся), народного гротеску ("Різдвяний вертеп"), імпресіоністському ("Йола" Є. Жулавського). Етапною у творчості митця і в історії українського театру стала вистава "Гайдамаки" Т. Г. Шевченка.

У 1926— 1933 pp. театр "Березіль" працює в Харкові. До його складу входять митці Мар'ян Крушельницький, Амвросій Бучма, Наталія Ужвій, Іван Мар'яненко, Йосип Гірняк, Валентина Чистякова, Надія Титаренко, О.Добровольська. Найближчим помічником Леся Курбаса у модернізації українського театру став драматург Микола Куліш. У його п'єсах ("Мина Мазайло", "Народний Малахій") знайшли широке відображення взаємозв'язки людини і нового історичного часу.

Микола Куліш був найвидатнішою постаттю cеред драматургів .Три його п'єси — "Народний Малахій", "Мина Мазайло" і "Патетична соната" — викликали сенсацію своєю модерністською формою і трагікомічним трактуванням нової радянської дійсності, російського шовінізму, "малоросійської" ментальності, анахронічного українського націоналізму, духовної незрілості комуністів-доктринців.

Микола Куліш був творцем модерної драми українського революційного відродження. Три з чотирьох шедеврів Куліша — «Народній Малахій» (1928), «Мина Мазайло» (1929), «Маклена Граса» (1933) — послужили драматургічним матеріалом для вершинних режисерських творів Леся Курбаса і його театру «Березіль», що вивели український театр на рівень ліпших сучасних театрів світу. Четверта неперевершена драма Куліша «Патетична соната» (1930) з величезною втратою для Курбаса, «Березоля» і всього українського театру була заборонена. Чого не можна на Україні — те дозволено в Росії: відомий керівник Московського Камерного театру Таїров ставив у російському перекладі «Патетичну сонату» в Москві, де вона йшла з аншлагами від 19 грудня 1931 по 24 березня 1932 і здобула Кулішеві від фахової критики славу найбільшого в СРСР драматурга. За десять років драматургічної праці Куліш написав 14 п'єс — всі вони були по черзі заборонені; з 1956 — 57 року з них «реабілітовано» в СРСР дві початківські п'єси Куліша — «97» (1924) і «Комуна в степах» (1925). Біля половини всіх п'єс Куліша вважається поки що загубленими.

У цей період сталися показові зміни у відносинах між українським Заходом і Сходом. Якщо на межі століть галицькі видання відкривали свої шпальти для письменників з Наддніпрянщини, то в 20—30-ті роки східноукраїнська преса широко публікує галицьких та буковинських авторів. А в Харкові створюється письменницька спілка "Західна Україна" з однойменним журналом.
Мурашко . В  Утвенко . Д


title: Презентація на тему «Михайло Грушевський» (варіант 2)

text:
Михайло Грушевський –видатний представник
української історичної
науки
Миха́йло Сергі́йович Груше́вський (17 (29) вересня 1866, Холм, нині Польща — 25 листопада 1934, Кисловодськ, РРФСР) — професор історії, організатор української науки, політичний діяч і публіцист, голова Центральної Ради (1917–1918), дійсний член Чеської АН (1914), ВУАН (1923) та АН СРСР (1929), автор понад 2000 наукових праць.
В липні 1886 року Грушевський пише письмове звернення до ректора Київського університету Св. Володимира з проханням зарахувати його на історичне відділення історико-філологічного факультету[1].
Роки навчання, Грушевський згадує із певним розчаруванням, то був час занепаду Київського університету. Російська влада нещодавно провела університетську реформу, аби не допустити «вільних» думок у студентів. Викладачі, втомлені численими нагінками та можливістю переслідування з боку влади, намагались уникати співпраці із студентами[3].
В університеті Михайло Грушевський працював під керівництвом Володимира Антоновича. За його керівництва, Грушевський написав чимало невеликих історичних есе, зокрема, статтю «Южно-русские господарские замки в половине XVI века» (1887 р.), що була опублікована різними газетами й журналами. На третьому курсі Грушевський написав наукову роботу «История Киевской земли от смерти Ярослава до конца XIV века», яку 1890 було удостоєно золотої медалі
Навчання в університеті
В 1894 році, за рекомендацією В.Антоновича, Грушевський призначається на посаду ординарного професора кафедри «всесвітньої історії з окремим узагальненням історії Східної Європи» Львівського університету[4]. 12 жовтня 1894 року, Грушевський зробив свій перший вступний виклад у Львівському університеті. Цей виступ із ентузіазмом був сприйнятий українською громадськістю, велика зала ледве зуміла вмістити усіх бажаючих. На цій посаді Грушевський пропрацював до 1914 року.
У Львові Грушевський розпочав активну науково-організаційну діяльність у Науковому товаристві ім. Шевченка (НТШ), з яким почав співпрацювати ще в 1892 році. Очолив Історико-філософську секцію Наукового товариства імені Шевченка, створив і очолив Археографічну комісію НТШ (1896–1913). Грушевський залучає до роботи в НТШ студентів, молодих викладачів. Він займається редагуванням «Записок Наукового товариства імені Шевченка», і саме завдяки його організаторським здібностям вдалося видати більш ніж 100 томів. В цей час він знайомиться з Іваном Франком і разом вони привертають міжнародну увагу до україністики
Львівський період
Грушевський сприяв переходові української науки в Східній Галичині від поодиноких індивідуальних історичних пошуків до організованого, колективного й систематичного вивчення історії України та створив власну наукову школу (І.Крип'якевич, В.Герасимчук, С.Томашівський, І.Джиджора, М.Кордуба, І.Кревецький, Ом. Терлецький), яка виконувала освітню (підготовка істориків-професіоналів) і дослідницьку (вивчення широкого кола проблем історії України) функції[4].
26 травня 1896 року, у м. Скала (нині смт Скала-Подільська) Михайло Грушевський вінчається з Марією Вояківською.
Протягом 1897–1898 років, Михайло Грушевський пише І том своє фундаметальної праці — «Історія України-Руси», і вже наприкінці 1898 року, ця робота була надрукована у Львові. Незабаром Грушевський видає ще два томи своєї праці. Ця робота була щиро прийнята в Галичині, проте забороненна російським урядом.
Перебуваючи на Галичині, Грушевський намагався триматися осторонь від політики, проте 1899 року він разом із Франком увійшов до Української національно-демократичної партії та очолив міське відділення. Але незабаром, через небажання відлучатись від наукової роботи, вийшов із неї[3].
Для розвитку української літератури Грушевський разом з І.Франком заснував і видавав «Літературно-науковий вістник» (Львів, 1898–1905, Київ, 1905—07), був одним з організаторів Української видавничої спілки (1899).
В 1904 році Грушевський відкрив на власні кошти приватну вчительську семінарію в м. Коломия[4].
Восени 1905 року, Михайло Грушевський виїзджає на Україну, в цей час він відвідує Київ, Одесу та Харків.
31 березня 1916 вчена рада Львівського університету позбавила його посади професора. У вересні 1916 переїхав до Москви, де розгорнув активну громадсько-політичну діяльність. Відновив роботу московської філії Товариства українських поступовців, брав участь у роботі видавництва «Украинская жизнь». Прагнув об'єднати опозиційні українські сили. Продовжував наукову роботу, працював в архіві МЗС Росії, Румянцевській бібліотеціці (нині Російська державна бібліотека) над матеріалами до 8-го тому «Історії України-Руси»[4].
Волю йому принесла Лютнева революція у Петрограді.
У березні 1919 емігрував до Чехословаччини. Жив у Празі, потім у Відні як представник закордонної делегації УПСР. Розгорнув широку публіцистичну й наукову діяльність.
Був одним із засновників громадської міжнародної організації — комітету незалежної України та заснував Український соціологічний інститут (УСІ; діяв спочатку в Празі, потім у Відні). В цей час Грушевський переглянув свої погляди з питань державного будівництва. Запропонував концепцію української національної державиви-республіки з безкласовим соціальним ладом («Початки громадянства. Генетична соціологія», 1921).[4]
25 серпня 1921 року повідомлялося про розкол у таборі Українських лівих есерів за кордоном та створення двох групи, які включили кожна-одну з партій: на чолі з М. Грушевським у Відні та на чолі з М. Шаповалом — у Празі.
4 вересня 1921 в харківській газеті «Вперед» повідомлялося, ЦК Української партії соціалістів-революціонерів (УПСР) виключив Грушевського з рядів партії, заявивши, що його виїзд до УСРР став зрадою партії, оскільки Грушевський не погодився з рішенням про рееміграцію з ЦК УПСР. [1]
На еміграції Грушевський проводив роботу над великим науковим проектом — багатотомною «Історією української літератури». Перші томи цієї роботи були надруковані в 1923 р., останній, 6-й том, лишився в рукописі і був надрукований тільки у 1995 році
Еміграція
1923 року був обраний академіком ВУАН. У березні 1924 року із сім'єю приїхав до Києва. Працював професором історії в Київському державному університеті. Був обраний академіком Всеукраїнської академії наук, керівником історико-філологічного відділу. Очолював археографічну комісію ВУАН, метою існування якої було створення наукового опису видань, надрукованих на території етнографічної України в XVI–XVIII століттях. При цій комісії у зв'язку з 350-річчям друкованої справи в Україні був створений комітет, секретарем якого був призначений В. Барвінок.Через шість років його обрали дійсним членом Академії наук СРСР. У 1924–1931 роках очолював історичні установи ВУАН.
14 квітня 1926 політбюро ЦК КП(б)У в постанові «Про Українську академію наук» висловилося за можливість підтримати кандидатуру Грушевського на посаду президента ВУАН. 3 жовтня 1926 відбулося урочисте вшанування Грушевського у зв'язку з 60-літтям від дня народження та 40-літтям наукової діяльності. 12 січня 1929 загальні збори АН СРСР обрали Грушевського дійсним членом. 25 квітня 1929 на засіданні загальних зборів АН СРСР Грушевський поставив питання про потребу створення в її складі Інституту української історії.
Грушевський-академік
Останні роки життя
Від 1931 року змушений був жити в Москві. У січні 1934 року Володимир Затонський виступив на сесії ВУАН, зробивши основний акцент на критиці академіка Грушевського. Близькість до російських кадетів, орієнтація на німецький імперіалізм у боротьбі з «навалою більшовизму», звинувачення у дворушництві, сумнівність наукової порядності — далеко не повний перелік «гріхів», які посипалися на вченого.
23 березня 1931 року Грушевського заарештували як «керівника Українського націоналістичного центру», вигаданого чекістами. Коли він відмовився визнавати ті «свідчення», які з нього «вибили» слідчі погрозами ув'язнити його доньку Катерину, 5 січня 1933 року справу екс-голови Центральної Ради закрили зі зловісним, водночас, поясненням-вердиктом — з огляду на його… смерть.
І все ж не виконали цього вироку одразу ж, а відтермінували його до 25 листопада 1934 року, коли Грушевський справді помер у Кисловодську від сепсису через три дні після операції з видалення фурункула. Операцію цю провів головний лікар місцевої лікарні, котрий хірургом… не був. А перед цим він відмовив Грушевському в проханні бути прооперованим його давнім і перевіреним другом…[6] Наприкінці 1934 року Грушевський відпочивав у одному з кисловодських санаторіїв і несподівано захворів на карбункул. Втрутилися хірурги. Однак хвороба тільки посилилася, оскільки лікування було некваліфіковане. 25 листопада о другій годині дня зупинилось серце Грушевського.
Могила Грушевського на Байковому цвинтарі
Вшанування пам’яті
Пам'ятна монета НБУ 2007 року
Пам'ятна монета НБУ 1996 року
Пам'ятник Грушевському у Києві
Пам'ятник
 Грушевському у Луцьку
Погруддя Михайла Грушевського в Червонограді
Пам’ятники та барельєфи


Презентація на тему «Искусство скифов»


Презентація на тему «Історичні персоналії» (варіант 1)


Презентація на тему «Етапи розвитку культури стародавніх слов’ян»


title: Презентація на тему «Махно Нестор Іванович»

text:
Махно Нестор Іванович

Підготував Венцеславський Данило
командувач Революційної повстанської армії України, керівник селянського повстанського руху 1918 –1921 років. Українського козацького походження та православного віросповідання; анархіст,політв'язень, державний, військовий та політичний діяч, видатний тактик ведення партизанської війни.
Життєпис
Народився Махно у родині сорокадворічного Івана Родіоновича Міхненка, державного селянина села Гуляйполе, та його дружини Євдокії. Наступного дня його охрестили у Христо-Воздвиженській церкві й дали ім'я Нестор. У 1889 році, коли Несторові не виповнилося ще й року, у нього помер батько. Його мати Явдоха Матвіївна Передерій залишилася у великій матеріальній скруті з п'ятьма синами: Карпом, Савою, Григорієм, Омеляном та найменшим Нестором. «На 8-му році мати віддала мене в двокласну Гуляйпільську початкову школу. Навчався я добре, шкільні премудрості давались мені легко. Зимою навчався, а літом наймався до багатих хуторян пасти вівці або телята. Під час молотьби ганяв у поміщиків в арбах волів, одержуючи за це по 25 копійок в день», — так згадував Нестор Махно про своє дитинство. Згодом працював у малярній майстерні, в купецькій лавці.

Родина
Нестор Іванович Махно народився в бідній селянській родині, нащадків закріпачених козаків. За деякими даними його предки згадуються в першій половині XVIII ст. в реєстрах козаків Лукомльської сотні Лубенського полку Війська Запорізького, де вони записані як Мохно.
Нестор з дитинства побачив голод і злидні, рабську важку працю, що очевидно вплинуло на формування його характеру і світогляду, сформувало його любов до правди і повагу до простих людей, власне бачення козацької історії краю.
У Махно було чотири брати — Полікарп, Савелій, Омелян і Григорій. Всі вони були миролюбивими людьми, займалися хатнім господарством і участі у Громадянській війні не брали, але всі були жорстоко вбиті, що не могло не позначитися на відношенні Нестора до тих, хто був причетний до їх смерті — австро-угорських і німецьких окупаційних військ, білогвардійців і більшовиків. Можливо саме загибель чергового з братів кожного разу повертала Нестора до повстанських лав після того як він черговий раз намагався повернутися до мирного життя. Майже всі брати Нестора залишили по собі великі сім'ї і численних нащадків, які проживають нині в усьому світі, в тому числі в Україні і країнах колишнього Радянського Союзу.
За даними з книги Миколи Герасименка «Батько Махно. Мемуари білогвардійця», яку сам Махно називав «суцільною вигадкою», першою дружиною Нестора Івановича була дівчина з єврейської родини Соня.
Другою — його землячка з Гуляй-Поля Анастасія Васецька, з якою він переписувався під час ув'язнення у Бутирці. Він одружився на ній після звільнення, але незабаром через революційні події Махно лишив вагітну дружину. Анастасія тим часом народила сина, який прожив усього тиждень. Нестор так і не побачив цю дитину. Поки він був у роз'їздах, хтось повідомив Насті, що її чоловік загинув у бою. Вона вийшла заміж повторно. Більше вони не бачилися.
Останньою дружиною Нестора Махна була вчителька з Гуляй-Поля Галина Кузьменко. Вони одружились у 1919 р. Разом перейшли румунський кордон, втікаючи від більшовиків.1922 р. під час перебування у Польщі у них народилася донька Олена. Розлучилися в 1920-х роках. Під час Другої Світової війни Галину Кузьменко з донькою нацисти вивезли доНімеччини, де у 1945 р. їх заарештували НКВСівці. Після звільнення жили у Джамбулі Казахської РСР, де і померли.

Вшанування пам'яті
22 грудня 2006 У Дніпропетровську (колишній Катеринослав) лідер партії «Братство» Дмитро Корчинський разом зі своїми однодумцями встановив меморіальну дошку на фасаді готелю Асторія, у якому в 1919 році розміщувався штаб Нестора Махна.
24 серпня 2009 в Гуляйполі було урочисто відкрито пам'ятник Нестору Івановичу Махно.
21 серпня 2013 в Старобільську встановлено пам'ятник Нестору Махну, на балконі старої будівлі, що виходить на центральний майдан.
25 жовтня 2013 року Національним банком України введено в обіг пам'яну монету «Нестор Махно». [На аверсі монети розміщено: угорі малий Державний Герб України, під яким рік карбування монети 2013, напис півколом НАЦІОНАЛЬНИЙ БАНК УКРАЇНИ, у центрі рельєфне зображення тачанки та дзеркальне — коней, унизу номінал 2 ГРИВНІ та логотип Монетного двору Національного банку України (ліворуч). На реверсі монети зображено портрет Нестора Махна (ліворуч); колосся, між яким написи ЗЕМЛЯ/ВОЛЯ/НАРОДНА/ВЛАДА (праворуч); вертикально розміщено напис НЕСТОР МАХНО, ліворуч від якого унизу роки життя 1888/1934]

Нема партій, …а є купки шарлатанів, які во ім'я власних вигод і гострих відчуттів… знищують трудовий народ.Влада породжує паразитів — хай живе анархія!


title: Презентація на тему «Сейсмічна ситуація в Україні»

text:
Сейсмічна ситуація в Україні
План
Поділ України на сейсмічні райони;
Сейсмічність Карпатського регіону;
Сейсмічність західної України;
Зона Вранча;
Сейсмічність Кримсько-Чорноморського регіону;
Область дельти Дунаю;
Сейсмічність решти областей України;
Сейсмічні станції;
Висновки.
Поділ України на сейсмічні регіони
Сейсмічність України проявляється в західних , південно-західних та в південних районах, де виділяються два основні сейсмічні регіони: Карпатський і Кримсько-Чорноморський.

Сейсмічність Карпатського регіону
Сейсмічність Карпатського регіону визначається у землетрусах з вогнищами у Закарпатті, Карпатах, Прикарпатті, а також на прилеглих територіях сусідніх країн: Польщі, Словаччини, Угорщини і Румунії. Найбільш сейсмоактивним є Закарпаття.
Карпати – порівняно молода орогенічна система. В ній ще не затихли власні тектонічні процеси. На території Закарпаття відбуваються найбільш значні сейсмічні події, тут неодноразово були зафіксовані землетруси інтенсивністю 6-7 балів за шкалою MSK-64. Епіцентри цих землетрусів знаходилися в районах Сваляви, Довгого, Тересви, Мукачева, Ужгорода. Землетрус 15 жовтня 1834 р. мав до 7 балів і охопив значну територію Закарпаття – від Сваляви до Рахова. У межах Чернівецької області зафіксовано землетрус інтенсивністю 5 балів. На Закарпаття впливають не тільки сильні землетруси з епіцентрами в Трансільванії, тут є досить сильні локальні місцеві епіцентри землетрусів.
Карпатський регіон активності

Сейсмічність західної України
На території західних областей України (за період з XVII століття до нашого часу) землетруси характеризуються в основному глибинами вогнищ (h) 2-10 км і магнітудами (М)<5.5. Внаслідок малої глибини ці землетруси викликають локальні коливання на поверхні ґрунту з інтенсивністю до 7-7.5 балів. Такі коливання відчуваються на Закарпатті від глибших (h=35  км) і більших за величиною (М=6.8) землетрусів , вогнища яких розташовані в Румунії (Пішкольц) на відстані близько 60 км від кордону України.  Отож, виходячи з цих даних, можна спрогнозувати те, що на території нашої області землетруси будуть мати магнітуди коливання від 5,5 до 7,5 балів і глибину вогнища від 2 до 10 км. У Передкарпатті найбільший землетрус з достовірно описаних мав місце у 1875 році в районі м. Великі Мости (Львівська область). Він характеризувався магнітудою М=5.3, з глибиною вогнища h=19 км і відчувався в епіцентріальній зоні з інтенсивністю 6 балів.

Зона Вранча
На значну частину території України впливають підкоркові землетруси із зони Вранча в Румунії (район зчленування Східних і Південних Карпат). Вогнища землетрусів, здатних спричинити мікросейсмічні прояви на території України, розташовані в мантії на глибинах від 80 до 190 км. максимальні магнітуди землетрусів з цієї зони досягли 7.6. Завдяки великим глибинам і магнітудам землетруси зони Вранча проявляються на величезній території: від Греції на півдні - до Фінляндії на півночі.
На карті епіцентрів представлені вогнища землетрусів зони Вранча, починаючи з XI століття, з магнітудами вищими від 3.5 . Надійно встановлені ізосейсти найсильніших землетрусів зони Вранча за останні два століття. Для побудови ізосейст використано опубліковані матеріали, а для землетрусів 1977-1990 років- дані авторів

Сейсмічність Кримсько-Чорноморського регіону
Сейсмічність Кримсько-Чорноморського регіону визначається епіцентрами землетрусів, розташованих в акваторії Чорного моря, поблизу Південного берега Криму, які характеризуються найвищими на території України показниками - магнітудами до 6.8. На карті епіцентрів землетруси Криму представлені з магнітудами, вищими за 2.0, за період спостережень з I віку до н. е. до нинішнього часу. У рівнинній частині Криму і Азовському морі показані вогнища землетрусів з магнітудами, вищими за 1.0.

Область дельти Дунаю
Окремим сейсмічним районом можна вважати область дельти Дунаю. Тут в історичні часи відбувалися землетруси з максимальною магнітудою близько 7, які разом із землетрусами зони Вранча становлять серйозну небезпеку для території Одеської області.
Сейсмічність решти областей України
У центральній частині території України, зокрема в межах Українського щита, за останні століття достовірно зафіксовано лише декілька землетрусів з малою глибиною вогнищ (5-10 км) та невисокими магнітудами (М = 3.5-4.0). Ці землетруси мали локальний характер сейсмічного впливу. Найсильнішим у східній частині України вважається землетрус 1913 року поблизу м. Куп'янська (магнітуда 3.5, локальні коливання інтенсивністю до 5-6 балів). В західних областях України , поблизу смт. Микулинці в Тернопільській області 3 січня 2002 року відбувся землетрус з магнітудою 4, який в епіцентрі мав інтенсивність 6 балів з 7-ми бальними ефектами на ослаблених ґрунтах. До цього вказана територія  вважалася 5-ти бальною

Сейсмічні станції
В Україні створено національну мережу сейсмічних спостережень до складу якої входить 18 сейсмічних та 14 комплексних геофізичних станцій.. Найдавнішою є сейсмічна станція "Львів", яку засновано у 1899 році. Цифрова сейсмічна станція "Київ" організована у 1994 році і входить до складу Глобальної сейсмічної мережі
Висновок
Отже, беручи до уваги весь вищеперерахований матеріал, ми можемо дійти висновку що в Україні є дві сейсмічно активні зони: Карпатська й Кримсько-Чорноморська. На них найбільшим чином впливає зона Вранча. В кожній з цих зон є реальна загроза  виникнення землетрусів з магнітудами до 7 балів.


title: Презентація на тему «Скульптура 19 ст. Пам’ятники князю Володимиру та Богдану Хмельницькому у Києві»

text:
Скульптура 19 ст. Пам’ятники князю Володимиру та Богдану Хмельницькому у Києві

Пам’ятник Володимиру Великому у Києві
Місце розташування: Київ, Володимирська гірка
Архітектурний стиль: неовізантизм
Архітектори: Олександр Тон, Василь Демут-Малиновський
Скульптор: Петро Клодт
Матеріал: бронза, чавун, цегла
Початок будівництва: 1843 рік – перший проект,1853 рік – початок будівництва
Завершення будівництва: 10 жовтня 1853 року(відкриття)

На одній із восьми граней постаменту встановлено барельєф "Хрещення народу руського"
Зображення пам’ятника Володимиру Великому на монетах
Пам’ятник Богдану Хмельницькому
Місце розташування:  Київ, Софійська площа
Архітектурний стиль: класичний
Архітектор: Ніколаєв В.М.
Скульптор: Микешин М.
Матеріал: бронза, каміння, цегла
Завершення будівництва: 1888 рік(відкриття)
Перший проект пам’ятника Хмельницькому у Києві
Встановлення пам’ятника 1888 року
Пам’ятник Богдану Хмельницькому в 20 столітті
Зображення пам’ятника на монетах


title: Презентація на тему «Індустріалізація радянської України» (варіант 2)

text:
Індустріалізація радянської України
У грудні 1925 року відбувся ХІV з’їзд ВКП(б) який проголосив курс країни на індустріалізацію. У грудні 1927 року ХV з’їзд партії підкреслив необхідність прискорення індустріалізації.
Джерелами індустріалізації в СРСР стали:
•	Пріоритетне фінансування галузей важкої промисловості за рахунок  легкої  та харчової
•	Продаж сільськогосподарської продукції та сировини й одержання валюти для індустріалізації
•	Усебічне застосування командно-адміністративних важелів управління народним господарством і державою
•	Використання безкоштовної праці сталінських таборів
•	Розростання соціалістичного змагання в усіх галузях народного господарства.
Завдання сталінської індустріалізації:
•	Перетворити аграрну країну на могутню індустріальну державу
•	Здобути техніко-економічну залежність СРСР
•	Забезпечити всебічну обороноздатність Радянського Союзу, перетворити його на могутню державу світу.
Перша п’ятирічка
Про перший п'ятирічний план ( 1 жовтня 1928 - 1 жовтня 1933) було заявлено на XVI конференції ВКП (б) (квітень 1929 р.) як про комплекс ретельно продуманих і реальних завдань. Цей план, відразу після його затвердження V з'їздом Рад СРСР у травні 1929 р., дав підстави для проведення державою цілого ряду заходів економічного, політичного, організаційного і ідеологічного характеру, що прославило індустріалізацію в статус концепції, епоху " великого перелому "
Використовуючи засоби масової інформації керівництво СРСР пропагувало масову мобілізацію населення на підтримку індустріалізації . Комсомольці в особливості сприйняли її з ентузіазмом. Мільйони людей  самовіддано, майже вручну, будували сотні заводів, електростанцій, прокладали залізні дороги, метро. Часто доводилося працювати у три зміни. У 1930 р. було розгорнуто будівництво близько 1500 об'єктів, з яких 50 поглинали майже половину всіх капіталовкладень
Особлива увага приділялася сільському господарству. Завдяки розвитку вітчизняного тракторобудування, в 1932 р. СРСР відмовився від ввезення тракторів за кордону, а в 1934 р. Кіровський завод у Ленінграді приступив до випуску просапної трактора "Універсал", який став першим вітчизняним трактором, експортованим за кордон. За десять передвоєнних років було випущено близько 700 тис. тракторів, що склало 40% від їх світового виробництва
	Перша п'ятирічка була пов'язана зі стрімкою урбанізацією. Міська робоча сила збільшилася на 12,5 мільйонів чоловік, з яких 8,5 мільйонів було з сіл. Процес продовжував йти в протягом декількох десятиліть.

	В кінці 1932 р. було оголошено про успішне і дострокове виконання першої п'ятирічки за чотири роки і три місяці
Друга п’ятирічка
Друга п'ятирічка: 1933-1937. Директиви до її складання подала XVII конференція ВКП(б) 1932, а затвердив її XVII з'їзд ВКП(б) 1934. На відміну від першої, друга п'ятирічка для УРСР була опрацьована й затверджена у Москві.
	Держплан УРСР опублікував офіційну статтю «Напрям і орієнтовні ліміти розвитку народного господарства УРСР» у журналі «Господарство України». Ні КП(б)У, ні уряд УРСР цієї п'ятирічки не затверджували.
	 Головними «ланками» у ній було завершення будівництва Урало-Кузнецького комбінату, автомобільної й авіаційної промисловості навколо Москви, кораблебудування у Ленінграді, стали до ладу «Запоріжсталь», «Криворіжсталь», «Азовсталь».
	За офіційними даними, вся металообробна промисловість в РРФСР зросла у 3 рази, а в УРСР лише у 2,6 рази.
Висновок
	Тривала криза у сільському господарстві, на транспорті й у металургії.
	 Відбувся значний поступ у вишколі робітничих та технічних кадрів.
	З 1935 — 36 рр. вперше перестав знижуватися й дещо збільшився життєвий стандарт.

	Друга п'ятирічка була взагалі виконана краще, ніж перша, хоч 1937 план був значно недовиконаний через терор.

Третя п’ятирічка
	Третя п'ятирічка: 1938-42. Цю п'ятирічку як для всього СРСР, так і для України затвердив XVIII з'їзд ВКП(б) 1939.
	Головним завданням третьої п'ятирічки було проголошено випередження головних капіталістичних країн за продукцією на душу населення. Це завдання було не реальне.
Виконання ІІІ-пятирічки
	У зв'язку з небезпекою війни значні ресурси були переключені на модернізацію озброєння та на розвиток воєнної промисловості, головним чином на сході СРСР.
	В Україні головними «ланками» п'ятирічки були вугільна промисловість, металургія, продукція труб, верстатів, а також літаків, танків та воєнного флоту.
	 Темпа розвитку промисловості в роки третьої п'ятирічки не відставали від запланованих.
	Наприкінці грудня 1938 р. ЦК ВКП(б),РНК СРСР разом із профспілками прийняли спільну постанову «Про заходи щодо впорядкування трудової дисципліни, поліпшення практики державного соціального страхування та боротьбу із зловживаннями в цій справі», якою запроваджувалась єдина трудова книжка.

Провали й досягнення першої п’ятирічки
	Під час підсумків першої п’ятирічки Політбюро заборонило всім відомствам друкувати цифрові дані. Натуральних показників не наводилось.
	В умовах інфляції зросли ціни на всі види промислові продукції.
	П’ятирічний план передбачав збільшення виплавки чавуну і видобутку вугілля.
	В Україні використано було 20% капіталовкладень СРСР
	1 травня 1932 р. запрацювала найбільша в Європі гідроелектростанція - Дніпрогес. На той час уже діяли електростанції: Криворізька, Київська й Харківська. У Донбасі почали діяти 53 нові шахти. Збудовано 12 доменних печей і 24 мартенівських печей.
Підсумки другої п’ятирічки
	У перші роки п’ятирічки запрацювали: Запоріжсталь, Криворіжсталь, Азовсталь.
	Особливістю другої п’ятирічки був швидкий розвиток легкої та харчової промисловості.
Підсумки виконання до воєнних п’ятирічок
	В Україні було збудовано сім промислових гігантів-новобудов: Запоріжсталь, Криворіжсталь, Азовсталь, Дніпрогес, Дніпровський алюмінієвий, Краматорський машинобудівний і Харківський тракторний заводи.
	У роки довоєнних п’ятирічок мало що змінилось і в географії української промисловості. Приріст виробництва відбувався в промислових центрах- Донбасі, Придніпров’ї і у Харкові, Одесі та Києві.


title: Презентація на тему «Unusual hotels that are built from the most unexpected materials»

text:
Unusual hotels that are built from the most unexpected materials
by Anastasia Meret’ska
Some hotels are more than merely a place to sleep while visiting a destination.

Quirky designs, unusual decor and strange building materials are a few of the traits of the world's most unusual hotels.
ICE HOTEL is the world’s first and largest hotel built of snow and ice.

 It is situated in a small village in Northern Sweden.

ICE HOTEL covers 5,500 square meters
and is constructed each winter from 1,000 tons of Torne River ice

 and 30,000 tons of “snice”, a mixture of snow and ice.
And each spring the hotel melts … to be reconstructed a new the following winter. As such, if you go each winter, year after year, you’ll never stay in the same building twice.

The Palacio de Sal (meaning Salt Palace) is located on the edge of Bolivia's Salar de Uyuni - the largest salt flat in the world.
It is a hotel and spa where everything is made entirely of salt.
The walls, floors, ceilings, and even some of the furnishings such as chairs, tables, beds...
In order to maintain the integrity of the hotel’s structure, it is strictly forbidden to lick the walls.
In 2010 was created the first hotel in the world created from garbage - the Beach Garbage Hotel.
The aim is to raise awareness of the plight of beaches and seas around the world, which are increasingly plagued by garbage. The hotel opened its doors on World Environment Day.

The walls of hotel made of materials found in landfills, the beaches and even flea markets.


title: Презентація на тему «Обрядові страви українців»

text:
Обрядові страви українців
1.Весільна обрядова їжа.
2.Різдвяні обрядові страви.
3.Масляна.
4.Великодні страви.
5.Страви літніх свят.
6.Страви осінніх свят.

Весільна обрядова їжа

У весільній обрядовості хліб був одним з найголовніших атрибутів. Із хлібом ходили старости, хлібом благословляли молодих на подружнє життя, зустрічали й проводжали наречених, ходили до сватів, тощо.
На весілля виготовляли спеціальний хліб – коровай. Ареал поширення короваю охоплює майже всю Україну.Коровай виготовляли у обох молодих і ділили під час їх дарування. Він мав глибокий символічний зміст: єднання молодих у сім’ю, єднання двох родин, продовження роду, плодючість. Усе, що стосувалося короваю, набувало магічного значення.

На святковий весільний стіл подавали такі страви: борщ, різні каші, голубці, тушкована капуста, холодець, пиріжки з різною начинкою, смажене та печене м’ясо і ковбаси, печене сало, юшка з риби, тушкована риба…
Пити подавали квас, узвар, сивуху та різні настої і наливки.

Різдвяні обрядові страви
Різдвяні свята починалися Святим вечором. Це був останній день Пилипівського посту, тому за звичаєм готували щедрий, але пісний стіл: дванадцять страв з рибою та грибами, борщ, кашу, книші, вареники.

Ритуальними стравами були кутя з вареної пшениці з медовою ситою, тертим маком, і горіхами та узвар із сухих груш, вишень, яблук, слив. Кутю готували й на переддень Водохрещі, а у деяких районах і на Новий  рік.
Масляна

Багатством молочних страв відрізнялася Масляна, або Масниця. Цей тиждень у народі називався Сиропусним, бо м’ясні страви виключалися із раціону. Після цього починався семитижневий Великий піст. У середохресну середу, тобто рівно посередині посту, випікали хрести з тіста, які мали ритуальний характер. Хрести зберігали у посівному зерні, а потім їх під час сівби їли самі, давали худобі, закопували у землю на кутах ниви. Такий синхретизм язичництва і християнства взагалі властивий трудовій обрядовості.
Великодні страви
До  Великодня готувалося ще пишніше застілля, ніж на Різдво. Пекли  паски з пшеничного борошна тонкого помолу, фарбували крашанки, писали писанки, робили ковбаси, смажили кров’янку, пекли книші, калачі, хліб. Годилося святити у церкві частину від кожної страви – "щоб господарство велося".
Літні свята: Маковея та Спаса

Літні свята не відзначалися великими застіллями і спеціальними ритуальними стравами – очевидно через зайнятість у період косовиці, жнив, городніх робіт. Виняток можуть становити лише петрівські мандрики з сиру – печиво, яке виготовляли для дітей. Наприкінці літа на Маковія і Спаса пекли коржі – шулики, які їли з маком і медом.
Осінні святкові страви

Осінні свята проходили під знаком парубочо-дівочих гулянь. Одним з найяскравіших  у цьому ряду було свято Андрія. Дівчата ворожили на балабушках, тісто для яких замішували на воді, принесеній від криниці ротом. Молодь грала з калитою - великим коржем, який підвішували у хаті до сволока. Дослідники слушно виводили назву цього печива від слова "Коляда", пов’язуючи його з символом сонця, зі святом зимового сонцестояння


title: Презентація на тему «Всесвіт» (варіант 3)

text:
Всесвіт
ПІДГОТУВАВ:УЧЕНЬ 11-А КЛАСУЮрченко олександр
Всесвіт
весь матеріальний світ, різноманітний за формами, що їх приймає матерія та енергія, включаючи усі галактики, зорі, планети та інші космічні тіла. Всесвіт настільки великий, що його розміри важко уявити. Всесвіт, досліджуваний астрономами, — частина матеріального світу, що доступна дослідженню астрономічними засобами, які відповідають досягнутому рівневі розвитку науки (часто цю частину всесвіту називають метагалактикою), простягається на 1,6·1024 км і нікому не відомо, наскільки він великий за межами видимої частини
Будова Всесвіту
Серед небесних тіл найвиразніше виділяються зірки, завдяки світлу, яке вони випромінюють. Зоряна речовина перебуває у стані плазми — електропровідного намагніченого середовища. У надрах зірок температура сягає десятків мільйонів градусів. Еволюція зірок включає такі фази: протозірка, утворення в центрі цього утворення термоядерного вогнища, основна фаза вигорання водню у термоядерних реакціях, перетворення зірки в червоного гіганта, а потім — в білого карлика (для зірок — аналогів Сонця), колапс масивних зірок з вибухом «наднових» та виникненням нейтронних зірок і колапсарів — «чорних дірок».

Всесвіт
Деякі зірки мають супутники — планети або подібні до них масивні тіла і утворюють разом з ними системи, аналогічні до нашої Сонячної. При забезпеченні низки сприятливих умов на планетах може виникнути життя, як це має місце на Землі.
Найближчі до Землі зірки обертаються навколо загального центру мас, утворюючи загалом велетенську зоряну систему — галактику Чумацький Шлях, радіус якої сягає 4·1022 км. Загальна кількість зірок у нашій Галактиці близька до 1011. Тривалість основної фази вигорання гідрогену у термоядерних реакціях коливається в межах 8·106 — 70·109 років. Окрім нашої Галактики, до якої входить наша Сонячна система, виявлено багато інших галактик та зоряних систем, які утворюють велетенську космічну систему — Метагалактику (декілька мільярдів галактик).

Зірки та інші астрономічні об'єкти займають тільки незначну частину об'єму Всесвіту. Більшість Всесвіту займає міжзоряний простір — області, заповнені в основному електромагнітним випромінюванням і нейтрино з незначною кількістю атомів баріонної речовини, здебільшого — атомів гідрогену. Густина Всесвіту в середньому дуже низька — приблизно 9,9·10−30 г/см3. Це відповідає приблизно одному атому гідрогену на кубічний метр.

Аналіз сучасних астрономічних даних про рух галактичних скупчень виявив його несумісність з уявленнями про кількість речовини у Всесвіті. Однією з теорій, що намагається пояснити розбіжності між спостереженнями та теоретичними розрахунками, є припущення існування у Всесвіті темної матерії та темної енергії. За цією теорією видима баріонна речовина складає тільки приблизно 4 % всієї матерії у Всесвіті.
Склад
Усі зірки складаються з однакових елементів, які відомі на Землі. Найпоширенішим хімічним елементом у Всесвіті є гідроген, йому поступаються по черзі: гелій, оксиген, карбон, нітроген. Повсюди у Всесвіті відбувається обмін речовиною і променевою енергією. Поширеність хімічних елементів у Всесвіті пов'язана з історією їх утворення в процесі нуклеосинтезу.
Розширення
Всесвіт розширюється. Кількісно це розширення описується законом Хаббла, а експериментальне свідчення на користь цього процесу дає червоний зсув. Розширення Всесвіту відбувається не в порожнечу, принаймні наукових свідчень про обмеженість Всесвіту нема. Границі Всесвіту, якщо вони існують, лежать далеко за межами можливостей спостережень. Розширення Всесвіту означає лише те, що відстані між астрономічними об'єктами збільшуються. Це розширення в сучасну еру прискорюється. Питання про те, чи зупиниться воно в далекому майбутньому й перейде в стиснення, залишається дискусійним і залежить від загальної кількості матерії у Всесвіті.

Найвіддаленішим від Землі зареєстрованим астрономічним об'єктом станом на січень 2011 імовірно є галактика UDFj-39546284, відстань до якої дорівнює 13,2 млрд св.р.
Теорії походження Всесвіту
Теорія Великого вибуху
Існують різноманітні теорії виникнення Всесвіту, якими намагались обґрунтувати, з чого виник Всесвіт і як він набув сучасних обрисів.
Основною теорією виникнення Всесвіту вважається теорія про Великий вибух, який відбувся приблизно 13,73 (± 0,12) млрд років тому з подальшим розширенням Всесвіту. У результаті Великого вибуху виникла матерія, простір і час. Теорія вважає, що після Великого вибуху Всесвіт мав дуже високу температуру. Приблизно через 10 секунд сформувались атомні частинки — протони, електрони і нейтрони. Атоми Гідрогену і Гелію, з яких складаються більшість зірок, утворилися лише через декілька сотень тисяч років після Великого вибуху, коли Всесвіт значно розширився в розмірах і охолов.
Пропонувалися також і інші теорії, наприклад теорія стаціонарного Всесвіту, яка, втім, втратила прихильників після відкриття реліктового випромінювання в середині 1960-их.
За підрахунками, якщо Великий вибух відбувся приблизно 14 млрд років тому, Всесвіт мав охолонути до температури близько трьох градусів Кельвіна. За допомогою радіотелескопів були зареєструвані радіошуми, які відповідають даній температурі, на всьому зоряному небі. Вони вважаються відголосками стану Всесвіту через деякий час після Великого вибуху, того часу, коли відбулося утворення нейтральних атомів.
Інфляційна модель
Теорії інфляції описують передбачувану стадію розширення Всесвіту, що почалася через ~ 10−42 с після Великого Вибуху, що носить назву інфляційної стадії. Ця ідея дозволяє пояснити плоску геометрію простору. Крім цього теорія інфляції припускає народження спостережуваного Всесвіту з маленької спочатку причинно-зв'язаної області, що пояснює однорідність і ізотропність Всесвіту. Габблове розширення є рухом по інерції завдяки великій кінетичної енергії, що була накопичена в ході інфляції.
Будь-яке інфляційне розширення починається з планківських розмірів і часів, коли сучасні закони фізики починають адекватно описувати процеси, які відбуваються в цей момент. Єдина причина прискореного розширення в рамках загальної теорії відносності  — це негативний тиск. Такий тиск можна описати скалярним полем, який отримав назву інфлантона. Зокрема, таким же чином можна описати і тиск фізичного вакууму (космологічну константу). В кінці інфляційної стадії це поле повинне розпадатися, в іншому випадку експоненціальне розширення ніколи не закінчиться.
Основний клас моделей інфляції грунтується на припущенні про повільне скочування: потенціал інфлантона повільно зменшується до нульового значення. Початкове значення може задаватися по-різному: це може бути значення початкових квантових збурень, а може бути строго фіксованим. Конкретний вид потенціалу залежить від обраної теорії.
Теорії інфляції також діляться на нескінченні і скінченні у часі. В теорії з нескінченною інфляцією існують області простору — домени — які почали розширюватися, але через квантові флуктуації повернулися в початковий стан, у якому виникають умови для повторної інфляції. До таких теорій належить будь-яка теорія з нескінченним потенціалом і хаотична теорія інфляції Лінде.

До теорій зі скінченним часом інфляції належить гібридна модель. У ній існує два види поля: перше, що відповідає за великі енергії (а, отже, за швидкість розширення), а друге за малі, що визначають момент завершення інфляції. У такому випадку квантові флуктуації можуть вплинути тільки на перше поле, але не на друге, а значить і сам процес інфляції скінченний.

До нерозв'язаних проблем інфляції можна віднести стрибки температури в дуже великому діапазоні, в якийсь момент вона падає майже до абсолютного нуля. У кінці інфляції відбувається повторний нагрів речовини до високих температур. На роль можливого пояснення настільки дивної поведінки пропонується «параметричний резонанс».
Мультивсесвіт
«Мультивсесвіт», «Великий Всесвіт», «Мультіверс», «Гіпервсесвіт», «надвсесвіт», — різні переклади англійського терміну multiverse. З'явився він у ході розвитку теорії інфляції.
Області Всесвіту, розділені відстанями більшими за розмір горизонту подій, еволюціонують незалежно один від одного. Будь який спостерігач бачить тільки ті процеси, які відбуваються в домені, що дорівнює за обсягом сфері з радіусом, що становить відстань до горизонту подій. В епоху інфляції дві області розширення, розділені відстанню близько горизонту, не перетинаються.
Такі домени можна розглядати як окремі всесвіти, подібні до нашого: вони точно так же однорідні й ізотропні на великих масштабах. Конгломерат таких утворень і є мультивсесвітом.
Хаотична теорія інфляції припускає нескінченну різноманітність Всесвітів, кожна з яких може мати відмінні від інших Всесвітів фізичні константи. В іншій теорії Всесвіти розрізняються за квантовим виміром. За визначенням ці припущення не можна експериментально перевірити.
Спостереження
Інформація, якою володіє людство про Всесвіт як про єдине ціле — результат астрономічних спостережень. І якщо у більшості природних наук різноманітність джерел інформації нічим не обмежена, то в астрономів, у переважній кількості випадків, воно одне — електромагнітне випромінювання. Серед усіх спостережених і спостережуваних властивостей Всесвіту тільки невелика частка фактів інтерпретуються однозначно. Серед них:
Найпоширеніший хімічний елемент — водень.
Закон Габбла з високим ступенем точності лінійний щодо z ~ 0,1.
Реліктове випромінювання флуктує на масштабах четвертого порядку мализни.
Температура реліктового фону залежить від z.
Наявність Lα-лісу у спектрах далеких об'єктів (квазарів) з z>6.
Наявність сильної неоднорідності в розподілі галактик на масштабах < 100 Мпк.

На 2011 рік основні зусилля астрономів, що працюють в спостережувальній астрономії, спрямовуються у двох напрямках:
історія розвитку Всесвіту від ранніх етапів до наших днів;
космологічна шкала відстаней і пов'язане з нею явище розширення Всесвіту.
Вивчення історії розвитку Всесвіту і його великомасштабної структури
Вкрай важкі завдання — вивчення історії розвитку Всесвіту і проблема виникнення її великомасштабної структури — одночасно є вкрай важливими для всієї астрофізики в цілому: тільки їх вирішення може показати вірність розуміння процесів, що відбуваються в окремих об'єктах та їх об'єднаннях на даний момент.
Складність полягає в тому, що необхідно спостерігати об'єкти, що народилися в одну і ту ж епоху, але різного віку. Таким чином, з одного боку виникає потреба спостерігати віддалені об'єкти, ослаблені як відстанню, так і тим, що їх спектр разом з вкрай важливою лінією Lα через розширення Всесвіту зміщується в інфрачервоний діапазон, спостереження в якому пов'язані з великими технічними труднощами. З іншого боку в найближчих околицях необхідно спостерігати дуже старі об'єкти, пік світності яких вже минув і зараз вони, з різних причин втративши основне джерело енергії, можуть світити лише завдяки мізерним старим запасам. Іншими словами доводиться спостерігати слабкі об'єкти. У той же час необхідна масовість спостережень, щоб виключити ефекти селекції.
З технічної точки зору рішення першої проблеми — будівництво великих телескопів. Проте у великого телескопу не може бути великого поля і, отже, він не може забезпечити масовість спостережень. І навпаки: телескоп з широким полем не може забезпечити якісні спостереження слабких об'єктів. Але є й інший шлях, більш творчий: застосування різних методик аналізу вже наявних даних, отриманих з використанням наявних ресурсів. Зазвичай їх застосовують у зв'язці: за допомогою другого способу намічають проблеми і завдання, які потім вирішуються на якісно новому рівні з допомогою кращих космічних і наземних телескопів.
Додаткову складність вносить і те, що разом із Всесвітом еволюціонують і об'єкти, за допомогою яких ведуться дослідження. А значить, може скластися ситуація, коли залежності, побудовані на основі сучасного стану об'єктів, перестануть бути адекватними. Щоб уникнути подібного, крім самих об'єктів необхідно ретельно дослідити і метод, за допомогою якого ми хочемо вивчати Всесвіт.

Типовими об'єктами досліджень в космології є:

Галактики;
Квазари;
Зоряні скупчення;
Гамма-сплески;
Реліктове випромінювання;
Об'єкти, що не проеволюціонували або проеволюціонували слабо (сюди відносять як галактики, так і зірки. Характерною рисою даних об'єктів є їх низька металічність. Вони в основному складаються з тієї речовини, з якої складалися найперші зірки і галактики).
Теоретична доля Всесвіту
Сценарій великого розриву
Всесвіт і в наші дні продовжує свою еволюцію, оскільки еволюціонують його частини. Час цієї еволюції для кожного типу об'єктів відрізняється більше, ніж на порядок. І коли життя об'єктів одного типу закінчується, то в інших усе лише починається. Це дозволяє розбити еволюцію Всесвіту на епохи. Однак кінцевий вид еволюційного ланцюга залежить від швидкості і прискорення розширення: при рівномірній або майже рівномірній швидкості розширення будуть пройдені всі етапи еволюції і будуть вичерпані всі запаси енергії. Цей варіант розвитку називається тепловою смертю.
Якщо швидкість буде все наростати, то, починаючи з певного моменту, сила, що розширює Всесвіт, спочатку перевищить гравітаційні сили, які утримують галактики в скупченнях. За ними розпадуться галактики і зоряні скупчення. І, нарешті, останніми розпадуться найбільш тісно пов'язані зоряні системи. Через деякий час, електромагнітні сили не зможуть утримувати від розпаду планети і дрібніші об'єкти. Світ знову буде існувати у вигляді окремих атомів. На наступному етапі розпадуться і окремі атоми. Що буде після цього, точно сказати неможливо: на цьому етапі перестає працювати сучасна фізика.

Велике стиснення
Якщо розширення Всесвіту сповільниться, то в майбутньому воно припиниться і почнеться стиснення. Еволюція і вигляд Всесвіту будуть визначатися космологічними епохами до того моменту, поки її радіус не стане у п'ять разів менший від сучасного. Тоді всі скупчення у Всесвіті утворюють єдине мегаскупчення, проте галактики не втратять свою індивідуальність: в них все також буде відбуватися народження зірок, будуть спалахувати наднові і, можливо, буде розвиватися біологічне життя. Всьому цьому прийде кінець, коли Всесвіт скоротиться ще в 20 раз і стане у 100 разів меншим, ніж зараз; в той момент Всесвіт буде являти собою одну величезну галактику.
Температура реліктового фону досягне 274К і на планетах земного типу почне танути лід. Подальше стиснення призведе до того, що випромінювання реліктового фону затьмарить навіть центральне світило планетарної системи, випалюючи на планетах останні паростки життя. А незабаром після цього випаруються або будуть розірвані на шматки самі зірки і планети. Стан Всесвіту буде схожим на те, що було в перші моменти його зародження. Подальші події будуть нагадувати ті, що відбувалися на початку, але промотуючись в зворотному порядку: атоми розпадаються на атомні ядра й електрони, починає домінувати випромінювання, потім починають розпадатися атомні ядра на протони і нейтрони, потім розпадаються й самі протони і нейтрони на окремі кварки, відбувається велике об'єднання. У цей момент, як і в момент Великого вибуху, перестають працювати відомі нам закони фізики і подальшу долю Всесвіту передбачити неможливо.
Спасіба за 7 балов