title: Презентація на тему «Хіпі» (варіант 1)

text:
Хіпі
Виконала:
ліцеїстка 42 групи
ПМЛ
Тачинська Ю.І.
Міністерство освіти і науки України
м.Івано-Франківськ
2013
Зміст
Хто такі хіпі?
Історія виникнення хіпі
Хіпі в Україні
Шипіт
Музика хіпі
Фільми хіпі
Книги хіпі

Хто такі хіпі?
Хі́пі (ще: Хіппі, Гі́пі, англ. hippie, hippy) — міжнародний молодіжний рух, виник у 1965 році у Сан-Франциско у контексті лібералізації і демократизації традиційного суспільства, один з найяскравіших проявів контркультури, мав пацифістське забарвлення, склав великий вплив на мистецтво, особливо рок-музику, з ним пов'язані такі поняття, як сексуальна революція, психоделічна революція. Занепав на початку 1970-их років, перетворившись на одну з субкультур. Був одним із символів епохи. Його учасники називали себе «Поколінням квітів, Дітьми квітів, Love Generation».
Історія виникнення хіпі
Імпульсом у розвитку контркультури, що спричинився до появи хіппі, стала поїздка письменника Кена Кізі з комуною Merry Pranksters (Приколісти) розфарбованим автобусом у липні 1964 з містечка Ла Хонда в Каліфорнії до Нью-Йорка, і початок активних військових дій США у В'єтнамі в лютому1965 році.
У вересні 1965 у Сан-Франциско поширився термін hippie щодо нової хвилі молодіжної контркультури, базованої на попередній тенденції хіпстерів, котра зосередилася у кварталі на перетині вулиць Хейт та Ешбері, де виникають комуни, подібно до комуни Кена Кізі в Ла Хонді. До нового руху вливається біла молодь, котра походила з середнього класу, заперечувала споживацький характер консервативного суспільства, насильство. Поширюються заклики до єднання з природою. Від початку контркультура хіпі була пов'язана з наркотичними впливами, зокрема ЛСД, котра на той час ще перебувала в рамках закону, антивоєнними студентськими осередками, цитаделлю яких від 1964 став університет у Берклі біля Сан-Франциско, і політичною діяльністю американських нових лівих. В ході студентських маніфестацій у Берклі восени 1965 один із гуру хіпі Аллен Ґінсберґ проголосив гасло Flower Power (Влада квітів).
Проте наприкінці 1966 року, після поразки нових лівих на виборах губернатора Каліфорнії і до Конгресу США, в середовищі хіпі поширюються настрої втечі від суспільства (вони називали це «жити за межами катастрофи»), захоплення наркотиками. Героєм стає професор Тімоті Лірі з його пропагандою ЛСД, як засобом досягнення всезагальної любові і миру. 14 січня 1967 в Ґолден Ґейт парку у Сан-Франциско відбувся грандіозний фестиваль хіпі під назвою Human Be-In, організованийАлленом Ґінзберґом, який зібрав близько 30 тисяч молоді. Після цього рух стрімко поширюється в американських містах. На Пасхальні канікули 1967 почалося масове паломництво підлітків до Сан-Франциско, що вилилося у Літо Любові 1967 року. Хітом сезону стала пісня If you're going to San Francisco у виконанні Скотта Маккензі.
 Виникає специфічний музичний стиль психоделік (рок-групи Grateful Dead, Jefferson Airplane і Big Brother And Holding Company, з якими починає виступати Дженіс Джоплін). Кумирами молоді стають Джимі Хендрикс і Джим Моррісон. Контркультура хіпппі поширюється по світу. Під її впливом Beatles записують свій найкращий альбом Sgt Pepper's Lonely Hearts Club Band - один з найкращих зразків стилю психоделік, і сингл All You Need Is Love, котрий також стає хітом 1967 року. Поряд із захопленням індіанською автентикою і християнськими течіями, поширюються східні вчення буддизм, кришнаїзм.
Сформувався типовий зовнішній вигляд хіпі - довге волосся, бороди, амулети, браслети, довгі сукні з індіанськими узорами, екзотичний подяг яскравих «психоделічних» барв. Гаслами стають Love, Peace, Freedom («Любов, мир, свобода»), Sex, Drugs & Rock'n'roll, <<секс, наркотики, рок-н-ролл>>, Turn In, Turn On & Drop Out, <<налаштуйся, врубайся і випади>>, Make love not war («займайтеся коханням, а не війною»). Своїм символом хіпі, подібно до інших тогочасних лібертіанських рухів, обрали пацифік, запозичений у пацифістів.м
Хіпі в Україні
Найбільшою в Україні була хіп-тусовка у Львові, де традиційними були орієнтація на Захід і демократичні цінності. Перші розрізнені групи хіпуючої молоді були об'єднані у1968-1970 В'ячеславом «Шарніром» Єреськом. Учасники групи Шарніра збиралися напівтаємно на місці польського Цвинтаря Орлят біля Личаківського цвинтаря. З їхнього середовища вийшов перший з відомих маніфестів хіппі, також вони започаткували культ Джимі Хендрикса у Львові, зразу після його смерті у вересні 1970 року. Проте у листопаді 1970-го Шарнір, який, окрім пацифізму, захоплювався ще й нацистською автентикою і трофейною зброєю, був арештований.
У 1970-их роках головним місцем збору став Святий Сад, де зосереджувалися учасники рок-групи Супер Вуйки (лідер Ілько Лемко), відбувалися хіп сейшни. Один із них, пов'язаний з культом Хендрикса, вилився у стихійну демонстрацію у Львові 17 вересня 1977 року.
У середовищі львівської хіпової тусовки у 1976 виникла перша на терені СРСР байкерська група Ігоря «Пензеля» Венцславського. З нього вийшли письменники і поетиВолдмур Яворський, Валерія Славникова, «Звёздный», художники Олена Бурдаш, «Дем», Орест Макота.
В ті часи хіппі у Львові, в тому числі і російськомовні, зі симпатією ставилися до учасників національно-визвольної боротьби УПА, оскільки їх теж «пресувала» радянська державна система. З початком Перебудови в середовищі львівських хіппі також з'являються спроби переосмислити ідеологію і, як колись Еббі Гоффман, політизувати рух. У 1987 у Львові з'являється маніфест «Ідеологія радянських хіппі. 1967-1987» Аліка Олісевича, де чітко наголошено на потребі громадянських акцій. 20 вересня 1987група Аліка Олісевича провела у Львові першу в УРСР демонстрацію під політичними лозунгами і в жовтні 1987 перетворилася на пацифістську, згодом правозахисну групу Довіра (1987-1990).
Цій темі присвячені матеріали, опубліковані в альманаху Хіппі у Львові (2011; 2012).
Шипіт
Після того, як збори на Ґауї у 1992 припинилися внаслідок розвалу Союзу, такі міжнародні сейшни почали проводити в Україні. У 1993 році біля водоспаду Шипіт (щорічне неформальне зібрання) у Карпатах зібралися хіпі з Ужгорода, Львова, Москви та інших міст колишнього СРСР. Організаторами були Володимир «Ноні» Єсаулов (1961-2001) з львівської хіп-тусовки і Олександр «Чарлі» Пензель з Ужгорода. Відтоді щороку на свято Івана Купала тут збираються хіппі і представники інших субкультур не тільки з СНД, а й зі всієї Європи.
Музика хіпі
Grateful Dead
Jefferson Airplaine
Quicksilver Messenger Service
Джимі Хендрикс
Дженіс Джоплін
The Beatles
Джон Леннон
The Doors
Джим Моррісон
Hair (мюзикл)
Фільми хіпі

Трип (1967) — реж Роджер Корман
Псих-аут (1968) — реж. Річард Раш
Easy Rider (1969) — реж. Денніс Хопер
Дороги Катманду (1969) — реж. Андре Кайат (Франція—Італія)
Забриски Пойнт (1970) — реж. Мікеланджело Антоніоні
Волосся (1979) — реж. Мілош Форман
Форест Гамп (1994) — реж. Роберт Земекіс
Дом Солнца (2010) — реж. Гарик Сукачов (Росія)
Книги хіпі
Генрі Девід Торо «Уолден або життя в лісі» (1854)
Герман Гессе «Сіддхартха» (1922), «Паломництво в країну Сходу» (1932), «Гра в бісер» (1943)
Халіль Ґібран «Пророк» (1923)
Олдос Хакслі «Цей прекрасний новий світ» (1932), «Двері сприйняття» (1954)
Вільям Берроуз «Джанкі» (1953), «Голий сніданок» (1959)
Герберт Маркузе «Ерос і цивілізація» (1955)
Джек Керуак «В дорозі» (1957), «Волоцюги Дхарми» (1958), «Підземні» (1958), «Ангели спустошення» (1965)
Аллен Ґінсберґ «Плач» (1956), «Кадіш» (1961)
Роберт Хайнлайн «Чужак в чужім краю» (1961)
Кен Кізі «Пролітаючи над гніздом зозулі» (1962), «Часом нестерпно прагнеш» (1964)
Курт Воннегут «Колиска для кота» (1963), «Дай вам, Боже, здоров'я, містере Розуотер» (1965), «Бійня номер п'ять» (1969)
Тімоті Лірі «Психеделічний досвід» (1964)
Гантер Томпсон «Ангели Пекла: дивна і жахлива сага» (1966)
Річард Бротіган «Рибалки в Америці» (1967), «В гарбузовому цукрі» (1968)
Том Вулф «Електропрохолоджувальний кислотний тест» (1968)
Карлос Кастанеда «Вчення дона Хуана: Шлях знань індіанців які» (1968)
Еббі Гоффман «Революція для приколу» (1968), «Нація Вудстока» (1969), «Вкради цю книгу» (1971)
Теодор Рошак «Створення контркультури» (1969)
Робер Мерль «За склом» (1970)
Джеррі Рубін «Роби це!» (1970)
Рам Дасс «Бути тут і тепер» (1971)
Том Роббінс «Новий придорожній атракціон» (1971)
Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Смайлики»

text:
Смайлики
Презентацію підготувала
ліцеїстка ІІІ-М курсу
Туренко Єлизавета
Смайл, сма́йлик — схематичне зображення людського обличчя, що використовується для передачі емоцій. Може складатися з різноманітних символів, як то букв алфавіту, знаків пунктуації та різних службових символів. Особливе розповсюдження смайли набули з поширенням інтернету (чати, форуми,ICQ тощо) та мобільних телефонів (короткі повідомлення — SMS), де широко використовуються користувачами для обміну повідомленнями.
Смайли, опубліковані 30 березня1881 року у випуску журналу «Puck».
Одна з перших спроб використання топографічних конструкцій для вираження емоцій була здійснена ще у 1881 р. редакцією американського гумористичного журналу “Puck.” У 1953 р. смайлики зявляються на шпальтах газети "Нью-Йорк Гералд Трибюн" (англ. “New York Herald Tribune”), де їх використали у рекламі художнього фільму “Lili”.
в Америці в грудні 1963 року художник Харві Белл, з нагоди злиття двох страхових компаній в одну корпорацію State Mutual Life Assurance Cos. of America намалював першу бадьору усміхнену пику, яку розмістили на значках співробітників компанії.
У 70-х роках смайл придбав величезну популярність: його почали друкувати на марках, футболках, рюкзаках, олівцях … Продукція з зображенням смайликів приносила величезні доходи всім, окрім свого творця.
Що ж стосується Харві Белла, то він врешті-решт теж запатентував свій смайл і створив компанію World Smile Corporation. У цієї людини була мрія – стати «міжнародним послом щастя» на всій Землі. Саме Харві Белл запропонував відзначати 1 жовтня міжнародний день посмішки. Весь прибуток від компанії World Smile Corporation було вирішено використати в благодійних цілях.
http://www.worldsmile.org
Офіційна сторінка корпорації
Масштабна експансія смайликів у друкованому тексті почалася з виникненням Інтернету. За короткий проміжок часу інтернет-спільнота успішно адаптувала певні символи через їхню простоту та легкість написання, адже їх можна зобразити типографічними знаками, що розміщені на клавіатурі. Смайлики увійшли до графічно-стилістичного атрибуту нетикету.
Одні й ті ж емоції іноді записуються різними смайликами, деякі смайли функціонують лише у вузькому колі людей. Але є смайли, які поширені повсюдно і мають усталений запис. Часто вони уже вбудовані в інтернет-програми та мобільні телефони, і при виведенні на екран текстові смайли автоматично заміняються на відповідні графічні зображення.
В середовищі українських користувачів зародилися так звані українські патріотичні смайли:

чоловічі — з «козацьким оселедцем»:
~:-)    ~;-P    ~;-|    ~8-)    ~8-D
жіночі — з «квіткою»:
*;-)    *;-P    *;-D    *;-|    *'_'*
Кілька прикладів національних стилів, що не
дісталися світового визнання. Такими є смайли з
корейських ієрогліфів, на приклад, ㅇㅅㅇ чи ㅇㅂㅇ. А
подивившись на арабські літери, можна збагнути, що ніяких
смайлів насправді і не потрібно:
ت -[t] наприкінці слова
هبه – окрема [b] між двома окремими [h]
Ось і все. <@>___<@>
Прапор
Зіньківського Повку.
Прапор Північно-
Кавказького Емірату.
Багато хто з нас вже не уявляє спілкування на просторах Інтернету без цих звичних усміхнених дужок. Але потрібно виражати емоції і в реальному житті.
Смайлик, безсумнівно, - чудовий винахід, який допомагає краще передати емоційне забарвлення текстового повідомлення. Іноді саме ці кілька закорючок змушують нас посміхатися, сумувати, сміятися. Звичайно, живе спілкування завжди краще, але буває так, що людина далеко від нас, і тоді на допомогу приходить Інтернет, смс-повідомлення, і смайлики серед набору літер нагадують нам про реальні усмішки рідних і близьких нам людей!
Посміхайтеся частіше!))


title: Презентація на тему «Трипільська культура» (варіант 7)

text:
За часів енеоліту люди вже почали використовувати перший метал – мідь.
Яскравим представником доби енеоліту в Україні є давньоземлеробська Трипільська культура (за назвою       с. Трипілля на Київщині, де в 1896 р. археолог Вікентій Хвойка відкрив і дослідив перше поселення цього народу).
Нині відомі сотні трипільських поселень у межах України, Молдови та Румунії. У IV – III тис. до н.е. племена “трипільців” займали велику територію від Карпат до Дніпра. Поблизу сіл Доброводи, Майданецьке й Тальянки (Черкаська область) знайдено трипільські протоміста – найбільші на той час в Європі.
Реконструкція зовнішнього вигляду трипільців
Житло та знаряддя трипільців
Посудина у вигляді упряжки биків. Трипільська культура (кінець IV тис. до н.е.)
Численні людські фігурки свідчать, що у Трипільців був поширений культ жінки
Тотем
з червоної
 глини
Панорама трипільського протоміста
Будинки
трипільців
Кам'яний вік остаточно змінюється віком металів наприкінці ІІІ тис. до н.е.           з початком використання бронзи – першого штучного металу, отриманого людиною внаслідок сплаву міді й олова.
Ще більше зростає роль чоловіків – внаслідок чого матріархат поступово замінюється патріархальною організацією суспільства.
матріархат
патріархат

У степовій смузі України протягом доби бронзи існувало декілька археологічних культур, пов'язаних зі скотарями-індоєвропейцями
В епоху бронзи відбувся перший суспільний поділ праці – скотарство відокремилося від землеробства. Починається і другий – виділення ремесла в самостійну галузь господарства.
Родова община змінюється сусідською, з'являється майнова нерівність.
Трипільські орнаменти
Трипільська кераміка
Причини занепаду цієї культури у другій половині ІІІ тис. до н.е. до кінця не з'ясовані, найчастіше мова йде про внутрішню кризу внаслідок зниження врожайності та погіршення кліматичних умов та зовнішню загрозу зі степу з боку войовничих кочовиків.


title: Презентація на тему «The Song of Ice and Fire»

text:
The Images of Totemic Animals in the Artistic Plot Space of the Novel “A Game of Thrones“ by George R.R. Martin

George R.R. Martin
 born September, 20 1948
an American author of fantasy, horror, and science fiction prose, as well as a screenwriter and television producer

The Song of Ice and Fire
1996
2000
2005
1998
2011
Aim of the Investigation
The Main Tasks of the Investigation
The Methodological Basis
Theoretical understanding of totemism and symbolism

D. Haitun
V. Gening
C. Zaitseva
N. Kulagina
Z. Sokolova

Figurativeness in
the literature
 Intertextuality
O. Veselovsky
Y. Lotman
V. Hasilev
N. Nikolina

M. Bahtin
Y. Kristeva

The Research Methods
comparative
descriptive
contextual
intertextual

Totemism is a system of belief in which each human is thought to have a spiritual connection or a kinship with another physical being, such as an animal or plant, often called a "spirit-being" or "totem."
Classification of totems
trible
individual
depending on sex
Animals
Birds
Reptiles
Insects
Plants
inanimate objects
Main features of Martin’s totemism
Connection with mythology
Connection with the history of British Isles
Transformation of totemic animals into heraldic symbols

Functions of images of totemic animals

allusive

estimative
Character-making and character-revealing
expressive
Seven Kingdoms
Main Aristocratic Houses
The Starks
The
Targaryens
The Lannisters
 The   Baratheons
The Tullys
The Starks of Winterfell
“But it was the size of it that made him [Bran] gasp. It was bigger than his pony, twice the size of the largest hound in his father’s kennel…”
“That’s a direwolf. They grow larger than the other kind…”
“There’s not been a direwolf sighted south of the Wall in two hundred years.”

“There are five pups.
Three male and two female… You have five true born children. Three sons, two daughters. The direwolf is the sigil of your House. Your children were mean to have these pups, my lord.”
The Royal House of Targaryen
“The Targaryens are the blood of the dragon, descended from the high lords of the ancient Free hold of Valyria, their heritage proclaimed in a striking (some say inhuman) beauty,  with lilac or indigo or violet eyes and hair of silver-gold or platinum white.”
The Origin of Martin’s Dragon
The Red Dragon
of Wales
Tugarin Zmej
The Old Welsh Dragon
The House of Lannisters
“Sir Jaime Lannister was twin to Queen Cersei; tall and golden, with flashing green eyes and a smile that cut like a knife.”
“The gold of Casterly Rock and
 the Golden Tooth has made them the wealthiest of  the Great Houses.”

Heraldry of Seven Kingdoms by G. Martin
Thank you for your attention!


title: Презентація на тему «Volcanic Eruptions»

text:
Volcanic Eruptions
Kate Krepark

            Plan:-What is a volcano?-What is an eruption?-How many active volcanoes are there in the world?-10 of the most catastrophic volcanic eruptions- The most disastrous volcanic eruptions
What is a volcano?

What is an eruption?

How many active volcanoes are there in the world?

Erupting now:  perhaps 20 Each year:  50-70 Each decade:  about 160 Historical eruptions:  about 550 Known Holocene eruptions (last 10,000 years):  about 1300 Known (and possible) Holocene eruptions:  about 1500 Note that these figures do not include the large number of eruptions (and undescribed volcanoes) on the deep sea floor. Estimates of global magma budgets suggest that roughly 3/4 of the lava reaching Earth's surface does so unnoticed at submarinemidocean ridges (see below).
10 of the most catastrophic volcanic eruptions

The most disastrous volcanic eruptions Table lists the most catastrophic eruption of the volcano in the world, indicating: the name of the volcano, the year of the eruption, the number of deaths. The table shows the disaster eruptions number of victims more than 500 people.

the number of deaths
Thanks for your attention


title: Презентація на тему «Боротьба УНР з більшовицькою владою»

text:
Боротьба УНР з більшовицькою владою
I Всеукраїнський з'їзд рад у Києві. 4(17) грудня 1917 р. з ініціативи більшовиків у Києві було скликано I Всеукраїнський з'їзд рад робітничих, солдатських і селянських депутатів. Більшовики сподівалися на мирне «поглинання» з'їздом рад УЦР і проголошення радянської влади. Більшість делегатів становили представники українських партій, які підтримували Українську Центральну Раду. Делегати 49 більшовицьких рад на знак протесту проти «нерівного представництва» залишили з'їзд. Об'єднавшись з делегатами з'їзду рад Донецько-Криворізького басейну, який відбувався в Харкові, вони провели Всеукраїнський з'їзд рад. Учасники Київського з'їзду одностайно висловили довіру УЦР.
 Ультиматум російського Раднаркому. Під час відкриття I Всеукраїнського з'їзду рад 4 (17) грудня 1917 р. до Києва надійшла підписана В. Леніним і Л. Троцьким телеграма Раднаркому (Раднарком - Рада народних комісарів - уряд радянської Росії) «Маніфест до українського народу з ультимативними вимогами до Української Ради». Цим документом формально визнавалася УНР, але не визнавалася Українська Центральна Рада. Було висунуто вимогу припинити формування української армії, не пропускати з фронту на Дон (де формувалася антирадянська Добровольча армія) козачі частини для допомоги генералу Каледіну, покласти край роззброєнню червоногвардійців.30 грудня 1917 р. Раднарком ухвалив резолюцію, у якій звинувачував УЦР у зриві мирних переговорів. Отже, не визнаючи УЦР як «повноважного представника трудящих і експлуатованих мас Української республіки», Раднарком Росії вимагав від неї визнання радянської влади. Як це могла зробити УЦР, не самоліквідуючись при цьому, Раднарком не пояснював. Таким чином, саме більшовицький уряд Росії спровокував війну між більшовицькою Росією та Українською Народною Республікою.
Проголошення в Харкові радянської влади. 11-12 (24-25 за н. ст.) грудня 1917 р. після провалу більшовицької спроби взяти під свій контроль І з'їзд рад у Києві альтернативний Всеукраїнський з'їзд рад робітничих, солдатських і частини селянських депутатів відбувся в Харкові під захистом червоногвардійських загонів. У ньому брали участь 127 делегатів, які залишили Київський з'їзд рад і 73 делегата III Надзвичайного з'їзду Донецько-Криворізького басейну, що відбувався у Харкові.Харківський з'їзд рад проголосив Україну радянською республікою, скасувавши всі розпорядження УЦР та її Генерального секретаріату. З'їзд прийняв рішення про установлення федеративних відносин з радянською Росією, обрав Центральний Виконавчий Комітет (ЦВК) рад України. 17 (30) грудня був сформований більшовицький уряд України - Народний секретаріат на чолі з Артемом (Ф. Сергєєвим). При цьому в офіційних документах харківського радянського уряду Україна спочатку також іменувалася Українською Народною Республікою.
Таким чином в Україні фактично існували два уряди: - Генеральний секретаріат УЦР у Києві;- Народний секретаріат (радянський уряд) у Харкові.Раднарком РСФРР негайно визнав радянський уряд України і надав йому всебічну збройну і грошову допомогу. У грудні 1917 - січні 1918 рр. радянська влада була встановлена в деяких промислових центрах України - Катеринославі, Одесі, Миколаєві, на Донбасі. До кінця січня 1918 р. за підтримки російських червоногвардійських загонів влада українського радянського уряду поширилася на все Лівобережжя, частину правобережних міст (Вінниця, Кам'янець-Подільський), Крим. Але навесні 1918 р. радянська влада в Україні була придушена німецькими й австро-угорськими військами, які зайняли територію України на прохання УЦР і за умовами Брест-Литовського мирного договору.
Початок війни радянської Росії проти УНР. Після відхилення ультиматуму Раднаркому з 5 грудня 1917 р. Українська Народна Республіка фактично перебувала в стані війни з більшовицькою Росією. Захопивши Харків, більшовицькі війська в середині грудня оволоділи важливими залізничними вуздами - Лозовою, Павлоградом, Синельниковим, що дало змогу блокувати калединські війська на Дону і Донбасі та створити вигідний плацдарм для вирішальних боїв з УНР.У Києві 15 грудня 1917 р. було утворено Особливий комітет з оборони України. 26 грудня Генеральний секретаріат прийняв рішення про створення армії УНР на засадах добровільності й оплати. Основну ударну силу більшовицьких збройних сил становили частини регулярної російської армії, що перейшли на бік більшовиків, підрозділи моряків і червоногвардійці промислових центрів України та Росії.
Вирішальні події розпочалися 25 грудня І917р., коли В. Антонов-Овсієнко (один із керівників радянського харківського центру) видав наказ 30-тисячному радянському війську про наступ на УНР. Просуваючись прискореними темпами, війська, очолювані М. Муравйовим, досить швидко оволоділи Олександрівськом, Катеринославом, Полтавою, Лубнами та іншими містами; перед ними відкривався шлях на Київ. За цих обставин для УЦР головними стали три завдання: - мобілізувати й організувати український народ для відсічі агресора;- формально відмежуватися від більшовицького режиму;- створити умови для самостійних переговорів з Німеччиною та її союзниками.Спробою реалізувати ці завдання став IV Універсал, який було прийнято 11 січня 1918 р. хоча він був датований 9(22)січня. Цей документ було прийнято не Українською Центральною Радою (делегати якої вже давно не збиралися на засідання), а її постійно діючим комітетом - Малою Радою.
“Після  проголошення самостійності Української Республіки ніхто вже не може ховатися в хащі нейтралітету, бо тепер є боротьба двох держав – України  і Великороси, в котрій усі громадяни Української Республіки, всі жителі  її,  без  різниці  поглядів  і  переконання,  зобов'язані  підтримувати  українське  правительство. Хто  від  цього  ухиляється,  нарушає  свій  обов'язок  перед  державою” .  Тому  зараз  у  нас  не повинно  бути  жодного  сумніву  щодо  зміцнення  Збройних  Сил  України  –  гаранта  незалежності держави. Історія надала Україні надто суворий урок, щоб знову ігнорувати його, а тому покладати надмірні надії на безпеку від гарантій, які дали нашій країні найбільші ядерні країни світу, все ж не варто, особливо, коли зважити на дії російського сусіда, який завжди в кінцевому рахунку для вирішення  будь-яких  суперечок  вдається  до  військової  сили.


title: Презентація на тему «Воєнні дії у 1941-1942 роках»

text:
Воєнні дії у 1941-1942 рр.
Робота
учня 11-А  класу
Тазагуляна Артур
1. План "Барбаросса"
У вечері 18 грудня 1940 р. Гітлер підписав директиву про воєнні дії проти СРСР. що дістала порядковий номер 21 та умовне найменування "Барбаросса"
Із директиви № 21
"Німецькі збройні сили повинні бути готові до того, щоб іще до закінчення, війни проти Англії блискавичною воєнною операцією перемогти радянську Росію (варіант "Барбаросса")...

2. Напад Німеччини на СРСР
22 червня 1941 р. гітлерівська Німеччина напала на Радянський Союз. Її війська перетнули державний кордон від Льодовитого океану до Чорного моря й розпочали наступ у глиб території СРСР. Союзниками Німеччини виступили Фінляндія, Угорщина, Румунія та Італія
3. Створення антигітлерівської коаліції
Напад Німеччини на СРСР започаткував формування антигітлерівської коаліції — союзу держав із такими діаметрально протилежними інтересами, який ніколи не міг бути створеним за інших обставин
16 липня 1941 р. у Москві було підписано угоду між урядами СРСР і Великої Британії про спільні дії у війні проти Німеччини, в якій зафіксовано взаємні зобов'язання про надання допомоги і підтримки у війні, а також про відмову від укладення сепаратного миру з противником
4. Перебіг подій на радянсько-німецькому фронті
Смоленська битва
У липні-вересні 1941 р. на радянсько-німецькому фронті розгорнулися бої величезного масштабу. На західному напрямі німецька група армій "Центр" 10 липня розпочала наступ на Смоленськ
Оборона Києва
 7 липня розпочалася героїчна оборона столиці України-Києва, що тривала 72 дні.

Захищали місто частини Південно-ЗахІдного фронту під командуванням генерал-полковника М. Кирпоноса. Незважаючи на героїчний опір захисників, німецькі війська захопили Київ
Бої за Ленінград
Спроба 'німців відразу захопити місто зазнала краху. Ворога було зупинено в середині липня 1941 р. Фінська армія з півночі вийшла на старий кордон між Фінляидіею та СРСР і фактично припинила бойові дії
Оборона Одеси
Під Одесою, де спільно з німецькими військами вели наступ 18 румунських дивізій, окупантів було зупинено
Підсумки початкового етапу
За перші п'ять місяців війни Німеччина та ті союзники окупували Прибалтику, Білорусь, Молдову, майже всю Україну, в тому числі частину Донбасу і Криму, а також західні області Росії
Московська битва
 Наступ ворожих військ на Москву розпочався ЗО вересня 1941 ,р. Так почалась операція '"Тайфун"


title: Презентація на тему «Велика Вітчизняна війна» (варіант 4)

text:
Глухівська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №1 Глухівської міської ради Сумської області
Презентація на тему:
«Велика Вітчизняна війна»
Підготувала
учениця 10 класу
Логозинська Марина
Глухів – 2014

	Вели́ка Вітчизня́на війна́ — термін, яким радянська історіографія та низка істориків країн колишнього СРСР окреслюють радянсько-німецький збройний конфлікт 1941–1945 років у рамках Другої світової війни. Був створений радянською пропагандою за зразком російської «Вітчизняної війни» з французами 1812 року. На думку кандидата історичних наук Володимира В'ятровича, приставка «Велика» додана для підкреслення значущості радянсько-німецького конфлікту для СРСР, масштабів та наслідків цього конфлікту для Європи. Конфлікт, представлений як Велика Вітчизняна війна, став наріжним націотворчим міфом СРСР, що служив основою формування радянської ідентичності, а в перспективі й радянського народу.
Словосполучення «Велика Вітчизняна війна» використовується у деяких пострадянських країнах, зокрема, в Україні. В новітній українській історіографії та закордонній білоруській воно замінюється терміном Радянсько-німецька війна. Поза межами колишнього СРСР «Велика Вітчизняна війна» практично не використовується. В англомовних країнах її замінює термін — Німецько-радянська війна (German-Soviet war) як складова Східного фронту (Eastern Front); в німецькій історіографії — Німецько-радянська війна (Deutsch-Sowjetischer Krieg), Російський похід (Russlandfeldzug), Східний похід (Ostfeldzug).

Уперше термін «вітчизняна війна» щодо війни Німеччини і СРСР з'явився в тексті виступу В'ячеслава Молотова по радіо 23 червня 1941 року:

«Свого часу на похід Наполеона в Росію наш народ відповів вітчизняною війною і Наполеон зазнав поразки, прийшов до свого кінця. Те ж саме буде і з Гітлером, що зазнався і оголосив новий похід проти нашої країни. Червона Армія і весь наш народ знову поведуть переможну вітчизняну війну за батьківщину, за честь, за волю».

Питання про причини Другої світової війни залишається в історичній науці досить дискусійним і неоднозначним. Але більшість дослідників виділяють такі основні причини:

Версальсько-Вашингтонська система, що встановила несправедливі кордони (ігнорування етнічного принципу) та систему економічних і політичних взаємин;
фашистські та мілітаристські держави на чолі з Німеччиною, Італією і Японією були невдоволені Версальською системою і прагнули до нового перерозподілу світу, до захоплення колоній, джерел сировини і ринків збуту, які тоді знаходилися переважно під контролем Великої Британії, Франції і США;
підготовка СРСР до світової революції;
неефективність Ліги націй;
загострення суперечностей між великими державами через глибоку економічну кризу;
політика потурання агресорам, яку проводили Велика Британія та Франція, сподіваючись задовольнити їхні апетити.

Війна завдала народам світу величезних людських і матеріальних утрат. Кількість жертв досі точно не встановлено. За приблизними підрахунками, у війні загинуло понад 60 млн осіб, 90 млн стали інвалідами. Найбільших людських жертв зазнали СРСР (до 27 млн), Китай (до 10 млн), Польща (6 млн), Югославія (1,7 млн). Втрати держав-агресорів становили: Німеччини — до 9 млн, Японії — 2,5 млн, Італії — 500 тис. осіб. Зокрема серед українців загинуло щонайменше 14 млн осіб.
Внаслідок німецько-радянської війни загинуло понад 30 мільйонів осіб. Це був найкривавіший театр воєнних дій під час Другої світової війни. В боях було задіяно найбільше наземних сил за всю історію воєн 20 століття. Конфлікт суповоджувався великими втратами як серед військового, так і цивільного населення. Характерною ознакою протистояння була ідеологічна боротьба — комунізму і націонал-соціалізму, яка сприяла жорстокості у війні. Під час конфлікту обидві сторони широко застосовували тактику «випаленої землі», масові розтріли, знищення населених пунктів тощо.
Жертвами цієї війни стали, за деякими оцінками, близько 27 млн громадян СРСР. (Офіційна кількість втрат з боку Німеччини — 13 млн осіб.) За підрахунками інституту історії України НАН України, в лавах Червоної армії загинуло 3,5-4 млн. українців, у радянських партизанських формуваннях — від 40 до 60 тис., у загонах ОУН та УПА — понад 100 тис. Прямі людські втрати України, за оцінками цього інституту, становлять 8-10 млн, демографічні — 10-13 млн осіб.
На території України німці спалили разом із мешканцями 250 сіл. У 230 концтаборах і гетто, а також в інших місцях масового знищення від рук нацистів загинуло 5,5 млн осіб. Близько 2,5 млн полягло на фронтах. З 2,8 млн осіб, яких гітлерівці вивезли до Німеччини з СРСР для роботи на промислових підприємствах і в сільському господарстві, близько 2,4 млн були з України. Втрати українського народу у війні становили 40-44 % від загальних втрат СРСР.

Прости рядовому, Вітчизно кохана,—
З іменням твоїм я пішов на війну.
Прости, що не вмер я славною смертю
На полі бою... Прости, як вину.

Я й порошинки твоєї не зрадив,
Інакше — нікчемно б я жити став.
Волхов є свідком: я не злякався,
Клятви священної не сплямував.

Я не злякавсь, коли кулі й снаряди
Падали, наче смертельні дощі.
В час, коли трупами поле вкривалось,
Не розгубився, не втік у кущі.

А чи ж не я давав слово у віршах,
Ще як рушав на криваву війну:
«Смерті — з ненавистю посміхнуся
Навіть тоді, як востаннє дихну».

Знай, що любов твоя, подруго мила,
Муки полегшить в смертельній млі,
І про любов до Вітчизни й до тебе
Кров'ю, повір, напишу на землі.

А ще я казав, що спокійним буду,
Коли за Вітчизну згорю дотла...
Вір же, Вітчизно: ця моя клятва
Живою водою для серця була.

Та доля лиха насміялася з мене,
Краще б мене пронизав багнеті
Що мені діять? В останню хвилину
Зрадив мені мій пістолет...

Себе скорпіон жалом убиває,
Пада на скелю беркут грудьми.
Хіба ж я не був таким беркутом, друзі,
Беркутом, що ненавидить пітьми?

Повір же, Вітчизно, що був таким я.
Коли остання хвилина прийшла,—
Зі скелі готовий був кинутись сміло,
Піднявши у небо два гордих крила!..

Що діяти? Раптом одмовивсь від слова
Мій пістолет... Мов на зло, занімів...
І ворог скував мені немічні руки
І курявим шляхом на захід повів.

З полону жадібно на схід дивлюся,
Мені що не день, то все гірш і гірш.
Та з серця беркута молодого
Полум'ям помсти дихає вірш!

І знову зоря над колючим дротом,
Мов стяг моїх друзів, що кличе жить!
Душа полонена горить не від рани,—
Кривавою ненавистю горить!

Тільки одна в мене є надія —
На непроглядну серпневу ніч.
Гнів до фашизму, любов до Вітчизни
Вийдуть з полону — волі навстріч!

Тільки одна є надія: з вами
Разом іти у вогні і диму.
Просить нескорене, зранене серце:
Дайте у битві місце йому!


Презентація на тему «Гетьман Іван Мазепа»


Презентація на тему «Київська Русь за часів правління Ярославичів»


title: Презентація на тему «Искусство модернизма»

text:
Искусство модернизма
От символизма к модернизму
           Знаменательной вехой в истории нового стиля модерн (modernus, moderne – новый, современный) стало открытие в Париже в 1895 г. Магазина-салона современного искусства с символическим названием «L Art Nouveau» («новое искусство»). Действительно, это искусство существенным образом отличается от всех предыдущих  исторических стилей.
          С одной стороны, модерн стремился вобрать в себя все то, что уже было накоплено человечеством в сфере художественного творчества, а с другой — сказать совершенно новое слово в искусстве, выработать новые формы и образы, создать единый интернациональный стиль. С поставленными задачами модерн справился прекрасно. Он действительно обладал общностью художественного языка, единой системой выразительных средств и приемов.

     Вобрав дух своёго бурного времени (он просуществовал до начала Первой мировой войны в 1914 г.), модерн возник и сложился под влиянием эстетики символизма. Эта общность символизма и модернизма давно подмечена исследователями искусства. Действительно, порой трудно провести четкую грань между символизмом и модернизмом в творчестве таких художников, как А. Гауди, Э. Мунк, М. Врубель. До сих пор ученые по-разному трактуют вопрос об их взаимоотношениях, некоторые рассматривают символизм в рамках стиля модерн. В основе нового художественного языка лежала линия — декоративная и динамичная, гибкая и подвижная, передающая энергию жизни. 8-образная линия, заимствованная у колышущихся морских волн и водорослей, порхающих бабочек и стрекоз, тянущихся к свету стеблей и цветов лилии и ириса, развевающихся на ветру девичьих волос, определила одну из главных отличительных особенностей стиля модерн — его орнаментальность. Бельгийский архитектор Виктор Орта дал этой линии выразительное название – «удар бича».

       Одним из ярких представителей флорального модернизма стал французский архитектор Эктор Гимар (1867—1942), создавший свой особый, так называемый стиль Гимара, или «стиль метро , в архитектуре. Его отличали изысканность вьющихся и изогнутых форм, сложная узорность, асимметрия, нарушение естественных пропорций. Линия в его произведениях превращалась в своеобразный элемент организации пространства, лишенного параллельности и симметрии. Гимар утверждал:
     «Природа — это величайший архитектор, а она не производит
ничего параллельного и ничего симметричного». В 1898 г. Гимар получил заказ на возведение трех станций парижского метрополитена. Главную цель своего проекта он видел в оформлении наземных павильонов. Впервые достоянием архитектуры стал цветочный декор, ранее использовавшийся лишь для оформления интерьеров. Столбы из железа, раскрашенные темно-зеленым цветом, напоминавшим старую бронзу, служили опорой для входа в метро.

Эктор Гимар. Станция метро в Париже.
Около 1900 г.

    В основе оригинальной и яркой эстетики модернизма лежала идея синтеза искусств, стремление к созданию единого стиля в архитектуре, интерьере, графике, живописи и дизайне. Творчество большинства мастеров модерна отличалось универсальностью. Они умели делать практически все
Интересный пример в этом отношении представляет творчество известного бельгийского архитектора, живописца и дизайнера Хенри ван де Велде (1863—1957). Известный тезис, что дом должен, как костюм, подходить своему владельцу, он воплотил в особняке Блюменверф в пригороде Брюсселя. Создав жилой дом по своему проекту для собственной семьи, он разработал и его интерьер. Мебель, ковры, обои, обивочные ткани, светильники все отвечало замыслу художника. Более того, он придумал модели домашних платьев для жены, продумал цвета посуды, которая должна была соответствовать определенным блюдам.

Хенри ван де Велде.
Вилла Хоакхоф. 1908 г.
Эркер спальни со столом. Хагем

Характерной приметой стиля модерн стала его функциональность, то есть ориентированность на использование н применение в быту. Перед искусством ставилась задача создания прекрасной и удобной среды, в которой могла бы протекать повседневная жизнь каждого человека. «Искусство для всех» стремилось к применению экономичных материалов: стекла, бетона и металла.

Парфюмерный флакон работы Рене Лалика
Рене Лалик.  Ваза.
Модерн в изобразительном искусстве
   Новый художественный стиль проявил себя во всех видах изобразительного искусства: живописи и графике, фотографии и дизайне, скульптуре и декоративно-прикладном искусстве. Имя известного австрийского живописца, графика и книжного иллюстратора Густава Климта неразрывно связано со стилем модерн. В декоративном оформлении аллегорических композиций ему не было равных. Женская фигура Музыки с кифарой в руках («Музыка», 1895), «Роковая женщина» Юдифь, обезглавившая ассирийского царя Олоферна («Юдифь», 1901), аллегорические образы страданий человечества, символы порока и зла составляют единый образный строй Климта. Каждую из этих картин отличают филигранный рисунок, ощущение объемности пространства, нежный колорит: бледно-голубые, зеленые и желтые тона. Золотой и серебряный фон картин во многом напоминает византийские мозаики, искусство которых Климт изучал в Равенне.

   Одно из самых совершенных произведений художника картина «Поцелуй». На возвышении, усыпанном цветами, на фоне старинного потемневшего золота изображены два юных существа, слившихся в поцелуе. Ткани одежды, расцвеченные по желтому фону спиралями, кругами, овалами, подчеркивают неопределенность их очертаний.

Гуетав Климт. Поцелуй. 1908 г.
Австрийская галерея, Вена.

Густав Климт. Адель Блокбауэр
Густав Климт. Музыка.
Густав Климт. Жизнь и смерть.
     Юдифь с головой Олоферна. Около 1901 года.
Стилистика модерна наиболее отчетливо проявила себя в искусстве графики. Никогда еще не было такого количества рекламных плакатов, театральных афиш, книжных иллюстраций, созданных первоклассными художниками. А. де Тулуз-Лотрек (Франция), О. Бёрдсли (Великобритания), А.Муха (Чехия), художники «Мира искусства» (Россия) определили основные направления в развитии этого вида искусства. Французскому художнику и графику Анри де Тулуз-Лотреку (1864—1901) в полной мере удалось воссоздать атмосферу своего времени. Его рекламные плакаты и афиши запечатлели певцов и танцовщиц, акробатов и клоунов, посетителей маленьких ночных кабаре на улице Монмартр в Париже. Афиши для танцевального зала «Мулен-Руж» выделяются резкой и динамичной линией, неожиданными ракурсами силуэтов фигур, контрастностью ярких цветовых пятен, орнаментальностью поверхности. Он сумел создать свой особый выразительный язык, поднять рекламу до уровня высокого художественного творчества. Его огромное наследие (более пятисот картин, три тысячи рисунков, около четырехсот литографий) определило дальнейшие пути развития этого жанра.

Анри де Тулуз-Лотрек.
Афиша для танцевального зала «Мулен-Руж»

Анри де Тулуз-Лотрек. Фотограф Сэско.
Английский график Обри Винсент Бёрдсли (1872—1898) создал свой оригинальный стиль в искусстве модерна. Изысканные черно-белые иллюстрации к литературным произведениям принесли ему всемирную известность и славу. Вот как он сам объяснял суть своего творческого метода:
     «Фантастическое впечатление от рисунка достигается тонкой виртуозной линией в сочетании с большими пятнами сплошного черного цвета». В искусство книжной иллюстрации Бёрдсли внес новое понимание выразительных возможностей рисунка, функции рамы и изобразительного пространства картины. В своих произведениях он мастерски соединил черты греческой вазописи, японской гравюры и французского рококо.
Особую известность двадцатилетнему художнику принесли иллюстрации к пьесе английского писателя Оскара Уайльда (1854—1900) «Саломея». На одной из них – «Кульминация» - Саломея, только что обезглавившая Иоанна Крестителя.

Обри В. Бердсли. Кульминация. 1894 г.
Обри В. Бердсли. Иллюстрация к книге «Смерть короля Артура»
Творчество чешского графика декоративно-прикладного искусства Альфонса Мухи (1860—1939) пользовалось особым признанием современников. Одна из газет писала: «Это — богатство, разбросанное полными горстями по сомнительной белизне стен наших улиц». Созданные им рекламные плакаты, театральные афиши и декорации для театра «Ренессанс», где он работал главным художником с 1894 по 1901 г., отличали изысканный рисунок и экзотический орнамент в восточном или испано-мавританском стиле. Афиши для известной актрисы этого театра Сары Бернар прославили его имя. Для своих произведений он неизменно выбирал вертикальный формат, в котором четко прочерчивал контурной линией силуэт актрисы в роскошном одеянии. Никто, как он, не сумел образно передать
Альфонс Муха. Афиша к спектаклю с участием Сары Бернар.
Альфонс Муха. Танец.
Среди русских художников-графиков следует особо отметить творчество художественного объединения «Мир искусства», созданного в 1898 г. Лучшие его представители (Л. С. Бакст, А. Н. Бенуа, Е. Е. Лансере, А. Я. Головин, К. А. Сомов, М. В. Добужинский, Н. К. Рерих) наглядно воплотили в своих произведениях черты модернизма. Приверженность художников «Мира искусства» к стилю модерн, их общность с символизмом отмечает Д. В. Сарабьянов:

Сомов
Добужинский
Бакст
Бенуа
Рерих
Среди русских художников-графиков следует особо отметить творчество художественного объединения <(Мир искусства’>, созданного в 1898 г. Лучшие его представители (Л. С. Бакст, А. Н. Бенуа, Е. Е. Лансере, А. Я. Головин, К. А. Сомов, М. В. Добужинский, Н. К. Рерих) наглядно воплотили в своих произведениях черты модернизма. Приверженность художников «Мира искусства» к стилю модерн, их общность с символизмом отмечает Д. В. Сарабьянов:

«Как и символисты, они соединяли фантастический вымысел с изучением реальности, преображали реальность, деформировали ее, стараясь найти сущность художественного образа за пределами внешней оболочки жизненных явлений, прибегая к метафоричности художественного языка, к театрализации окружающего мира... Все эти особенности мирискуссников получили реализацию в стиле модерн, который был как бы оборотной стороной символизма».

Объявив войну академизму и передвижничеству, они определили одну из главных тем своего творчества – обращение к прошлому (пассемизм). Мысль о «просветлении жизни красотой» была особенно близка художникам «Мир искусства»

К.А.Сомов. Арлекин и дама. ГТГ., Москва.
К.А.Сомов. Дама в голубом
Особенно близко к европейскому варианту стиля модерн подошел Лен Самойлович Бакст (1866—1924). Художнику удалось обрести свой творческий почерк и сохранить чувство меры. Его небольшая работа гуашью «Ливень» — яркое воплощение стиля модерн. Прогулка светской красавицы внезапно прервана обрушившимся ливнем. Но это всего лишь повод к созданию декоративного, прихотливого узора из развевающихся на ветру легких тканей ее одежды, театрализованных жестов, преисполненных предельной выразительности. Рамой картины художник нарочито *срезает» ногу впереди бегущей женщины и фигурку ребенка сзади (явный прием импрессионистов).

Л.С.Бакст. Ливень, 1906 г. Государственный Русский музей, Санкт-Петербург.
М. В. Добужинский.
Гримасы города. 1908 г.
Государственная
Третьяжовская галерея,
Москва

Н. К. Рерих. «Заморские гости». 1901.
Н. К. Рерих. Небесный бой. 1912 г. Государственный Русский музей, Санкт-Петербург.

Н. К. Рерих. Меч.
На рубеже ХIХ—ХХ вв. был также совершен настоящий переворот в области декоративно-прикладного искусства и дизайна. В изготовлении ювелирных изделий, мебели, тканей, обоев, декоративного убранства интерьеров ощущались черты и признаки стиля модерн.
Эмиль Галле (1846—1904) — французский художник по стеклу, керамист, автор проектов мебели, один из основателей знаменитой школы декоративно-прикладного искусства в городе Нанси. девизом представителей этой школы стали слова: «Наши корни лежат на пороге лесов, во мху и у края пруда. Темы и сюжеты для произведений Галле черпал в мире природы. Вазы из многослойного стекла с резьбой, травлением, гравировкой и аппликацией современники образно называли «поэмами из стекла».

Галле. Изделия из стекла
Галле. Лампа.
Галле. Стул.
Творчество шотландского архитектора, дизайнера интерьера, живописца и графика Чарльза Ренни Макинтоша также проходило в рамках модерна. Стулья с высоко поднятыми вверх спинками. Шкафчики с прямоугольным контуром органично включены вв архитектурное пространство интерьера.
Ч.Р.Макинтош. Стулья

Американский художник Луис-Комфорт Тиффани (1848—1933) сумел довести производство предметов из стекла до высокого художественного уровня. Яркие, красочные витражи с «павлиньим узором», вазы и лампы с распускающимися на тонких стеблях нежными бутонами экзотических цветов принесли художнику мировую известность. В своих произведениях он добивался самой разнообразной цветовой гам- мы: от легких, пастельных до ярко фосфоресцирующих тонов (отсюда название «пламенеющее стекло» Тиффани). Один из современников справедливо отмечал: «Глядя на витражи Тиффани, кажется, будто это кусочек неба, цветочная клумба или собрание драгоценных камней, переплавленных и превращенных в стекло».

Л.К.Тиффани. Абажуры для лампы.
Л.К.Тиффани. Лампа «Десять лилий»
Л.К.Тиффани. Настльная лампа «Водяные лилии»
Абажуры для ламп наглядно демонстрировали поистине фантастическую игру цвета и света. Лампы, выполненные в старинной технике мозаичного стекла, порой трудно было отличить от металлических изделий из бронзы или железа.


title: Презентація на тему «Окупація України військами Німеччини та її союзниками»

text:
Окупація України військами Німеччини та її союзниками
Опорні дати

22.06.1941р. – напад Німеччини на СРСР;
17.09.1941р. – Червона Армія залишила Київ;
22.07.1941 р. – повна окупація території України німецькими військами
Україна 1941 р.
Окупація Західної України
Відступ Червоної Армії.
23 – 29.06.1941 – найбільша танкова битва початкового періоду війни ( Луцьк – Рівне – Броди)- з 4200 танків залишилося 737;
11.07 – 22.09.1941 – Київська оборонна операція ( в полон потрапило 665 тис. радянських солдат,захоплено німцями 884 танків, 3718 гармат );
Під Уманню в полон потрапили 103 тис. радянських солдат, захоплено німцями 317 танків, 1962 гармати);
05.08 – 16.10.1941 – оборона Одеси.
Концтабір "Уманська  Яма"
На місці птахоферми і глиняного кар'єру цегляного заводу розміщувався концтабір "Уманська Яма". Глибина кар'єру досягала 10 м, площа перевищувала 300 кв.м. На території ями ніяких споруд не було - полонені цілими днями знемагали під пекучим сонцем на голій землі. Лише для тяжкопоранених використовувалося накриття, де раніше сушили цеглу. За весь час тут побували понад 75 тисяч полонених. Від голоду, ран і хвороб кожну добу гинуло близько 100 осіб.
За даними німецького командування 14 серпня 1941 в Уманському таборі перебувало 50 000 радянських військовополонених.
У краєзнавчому музеї міста знаходяться цеглини з написами полонених "Уманської Ями".

Жертви «нового порядку»
30.10.1941 – 04.07.1942 – оборона Севастополя ( в полон потрапило 100 тис. радянських бійців, німці захопили 160 танків, 700 гармат);
19 – 29.05.1942 – наступ під Харковом ( 240 тис. чоловік потрапили в полон, німці захопили 652 танки, 1646 гармат );
Квітень – травень 1942 – провал наступу радянських військ на Керченському півострові ( в полон потрапило більше 200тис.радянських солдат, німці захопили близько 300т танків, понад 3000 гармат ).

Воєнні події 1941
 – 1942 років.

Петербург під час окупаціїв 1941-1942-х роках
Бєлгород під час окупаціїв 1941-1942-х роках
1941-1942рр.
А.А.ДЕЙНЕКА «ОБОРОНА СЕВАСТОПОЛЯ», 1942
Мобілізаційні заходи та евакуація.
30.06.1941р – утворення Державного комітету оборони;
Мобілізація населення;
Будівництво оборонних споруд;
Державні позики;
Запровадження воєнного стану;
Евакуація населення та матеріальних цінностей;
Перебудова господарства на воєнний стан

Евакуація підприємств і робітників на Схід 1941
Окупація України
22.07.1942р. – німецькі війська захопили останнє українське місто Свердловськ Ворошиловградської ( нині Луганської області).

Дякую за увагу!


Презентація на тему «Живопис України ХІХ ст»


title: Презентація на тему «Легіон українських січових стрільців»

text:
Легіон українських січових стрільців
Нелегкий, але героїчний бойовий шлях пройшов легіон Українських січових стрільців
У перший день Першої світової війни, 1 серпня 1914 року, лідери трьох найбільших галицьких партій утворили Головну Українську Раду (ГУР, голова – К. Левицький). Третього  серпня ГУР видаламаніфест до українського народу в Галичині, закликаючи до боротьби за визволення України
Однією з перших справ, якою зайнялась ГУР, було створення Української бойової управи (очолив К. Трильовський), а та, в свою чергу, спрямувала свою діяльність на організацію в австрійській армії окремого українського формування, що мало стати зародком української національної армії.
Австрійське командування дало згоду на формування українського легіону під назвою "Українські січові стрільці"
 Для формування легіон на початку вересня перевели в Закарпаття,тут було утворено три стрілецькі курені. Командиром легіону став директор Рогатинської приватної української гімназії М. Галущинський. Перший курінь очолив підстаршина Д. Вітовський, майбутній керівник збройного повстання 1 листопада 1918 р. у Львові. Ядро легіону становили члени довоєнного січового, сокольського і пластового руху.
В перші бої легіон УСС вступив в кінці вересня 1914 р. в районі Ужоцького перевалу. В кінці 1914 – на поч. 1915 р. стрільці охороняли карпатські перевали. "Усуси" проявили зразковий героїзм у битвах з російськими частинами на горі Маківка у травні 1915 р. під Галичем у червні 1915 р. і над р. Стрипою влітку - восени 1916 р. близько 1 тис. стрільців потрапило в полон, пізніше з них було сформовано полк Січових стрільців на чолі з Є. Коновальцем – полк, який брав активну участь в національно-демократичній революції 1917-1920 рр.
Після великих втрат залишки полку УСС вивели в тил на доукомплектування, після чого в лютому 1917 він повернувся на фронт (очолив полк М. Тарнавський). У 1918 р. у складі австрійської армії полк УСС здійснив похід на Україну під командуванням сина австрійського ексгерцога Стефана-Вільгельма Габсбурга, якого, до речі, українці називали Василем Вишиваним (він знав українську мову і навіть писав українською мовою вірші). Пізніше Січові стрільці відіграли визначну роль в революційних подіях 1918 р. та творенні ЗУНР.
Отже, оцінюючи значення УСС, слід пам'ятати про те, що в силу своєї малочисельності вони, звичайно, не вирішували долю Першої світової війни, на фронтах якої вели активні бойові дії мільйонні армії, тому немає підстав, а врешті, й необхідності перебільшувати їх значення і роль у військових подіях 1914–1918 рр. Але це ні в якій мірі не применшує ролі і значення УСС.
1. Це були перші військові формування українців після знищення українських козацьких полків Катериною II, вони стали зародком майбутньої армії.
2. УСС складалися з найкращих представників українського галицького суспільства – вчених, літераторів, журналістів, митців, студентської та гімназійної молоді тощо. Тому не дивно, що вони залишили після себе добре задокументовану історію легіону та багату літературно-пісенну спадщину.
3. Ідейна та культурно-мистецька спадщина УСС стала інтегральною частиною національної свідомості галицьких українців XX століття.
4. Велика пропагандистсько-виховна робота серед населення краю.
5. Їх героїзм та самопожертва служили прикладом наступним поколінням борців.
6. Діяльна конструктивна участь УСС у революційних подіях 1917–1920 рр. (до речі, на територіях, які були під контролем УСС, не зареєстровано жодного факту насильства щодо цивільного населення тощо).

Біля Меморіалу Українських Січових Стрільців на горі Маківка, що у Сколівському районі, відбулися урочисті заходи із відзначення 98-ої річниці перемоги легіону Українських Січових Стрільців в складі австрійської армії над російською імператорською армією.


title: Презентація на тему «Глобальні проблеми людства» (варіант 6)

text:
Глобальні проблеми               людства і шляхи їх розв'язання
Глоба́льні пробле́ми лю́дства  — комплекс проблем і ситуацій, що зачіпають життєві інтереси всіх народів світу, характеризуються динамізмом і вимагають для свого розв'язання колективних зусиль світової громадськості від вирішення яких залежить подальший прогрес людства і збереження цивілізації.

Глобальні проблеми людства взаємопов'язані, охоплюють всі сторони життя людей, стосуються всіх країн народів та верств населення ,стосуються як поверхні землі, так і Світового океану, атмосфери планети, навколоземного та космічного простору. Вони призводять до великих економічних та соціальних збитків.

Передумови виникнення глобальних проблем
Вплив діяльності людини на навколишній світ
Нестача коштів на охорону і захист природи
Нерівномірність розвитку країн
Накопичення засобів зниження людей
Міжнародні державні протиріччя
Глобальні
проблеми
Проблема збереження миру
Енергетична проблема
Сировинна проблема
Екологічна проблема

Демографічна проблема

Проблема боротьби з голодом
Проблема боротьби з бідністю
Проблема боротьби з хворобами

Проблема міжнародного тероризму
Шляхи розв'язання глобальних проблем
Заборона застосування ядерної зброї, формування усвідомлення необхідності запобігання ядерній війні
Підвищення ефективності використання енергії та використання альтернативних джерел енергії
Посилення міжнародного співробітництва в сфері охорони навколишнього середовища

Координація національних природоохоронних ресурсів

Стримування зростання чисельності населення в країнах Азії та Африки
Всебічна та дієва фінансова допомога розвинутих країн країнам <<третього світу>>
Консолідація зусиль світового співтовариства в боротьбі з міжнародним тероризмом
Глобальні проблеми людства є наслідком протистояння з одного боку природи, а з іншого — людської практики, культури людства, а також невідповідності або несумісності різноспрямованих тенденцій в ході розвитку самої людської культури. Природа існує за принципом негативного зворотного зв'язку тоді як людська культура — за принципом позитивного зворотного зв'язку.


Презентація на тему «Європейська інтеграція України»


title: Презентація на тему «НЕП» (варіант 2)

text:
       НЕП
Нова економічна політика, яка проводилася в Радянських республіках починаючи з 1921 року.
Передумови НЕПу
До 1921 Радянська Росія лежала в руїнах. Від колишньої Російської імперії відійшли території Польщі, Фінляндії, Латвії, Естонії, Литви, Західної Білорусії, Карської області Вірменії і Бесарабії. За підрахунками фахівців, чисельність населення на територіях, що залишилися, ледве дотягувала до 135 млн. Втрати на цих територіях в результаті воєн, епідемій, еміграції, скорочення народжуваності склали з 1914 р. не менше 25 млн чоловік.

Під час військових дій особливо постраждали Донбас, Бакинський нафтовий район, Урал і Сибір, було зруйновано багато шахт і копальні. Через брак палива і сировини зупинялися заводи. Робітники були змушені покидати міста і виїжджати в село. Загальний обсяг промислового виробництва скоротився в 5 разів. Устаткування давно не оновлювалося. Металургія виробляла стільки металу, скільки його виплавляли при Петрі I.

Обсяг сільськогосподарського виробництва скоротився на 40% у зв'язку із знеціненням грошей і дефіцитом промислових товарів.

Суспільство деградувало, його інтелектуальний потенціал значно ослаб. Велика частина інтелігенції була знищена або покинула країну.
Хід НЕПу
Проголошеня НЕПу
Декретом ВЦВК від 23 березня 1921 року, прийнятим на підставі вирішень X з'їзду РКП(б), продрозкладка була скасована і замінена продподатком, який був приблизно удвічі нижчим. Сам Ленін підкреслював, що «НЕП — це серйозно і надовго!». Таким чином, він погоджувався з меншовиками в тому, що Росія на той момент не була готова до соціалізму, але для створення передумов соціалізму зовсім не вважав потрібним віддавати владу буржуазії.

 Головна політична мета НЕПу — зняти соціальну напруженість, укріпити соціальну базу радянської влади у вигляді союзу робітників і селян. Економічна мета — запобігти подальшому посилюванню розрухи, вийти з кризи і відновити господарство. Соціальна мета — забезпечити сприятливі умови для побудови соціалістичного суспільства, не чекаючи світової революції. Крім того, НЕП був націлений на відновлення нормальних зовнішньополітичних зв'язків, на подолання міжнародної ізоляції.
Сутність НЕПу
  X з’їзд РКП (б) затвердив резолюцію «Про заміну розкладки натуральним податком». Основними заходами непу стали:

 — заміна продрозверстки продподатком — при цьому продналог повинен бути менше продрозверстки, а його розмір заздалегідь повідомлялося селянам-

 — бідні селяни взагалі звільнялися від податку-

 — після виплати податку селяни отримували право вільно розпоряджатися плодами своєї праці, продавати їх, це сприяло підвищенню матеріальної зацікавленості селян у виробництві сільськогосподарської продукції-

 — передача дрібних і середніх підприємств приватним власникам-

 — відродження торгівлі і товарно-грошових відносин, дозвіл на приватну торгівлю-

 — ліквідація безкоштовних послуг-

 — здача в оренду, концесію частини дрібних і середніх підприємств-

 — впровадження системи вільного найму робочої сили, матеріальне стимулювання працівників-

 — введення стабільної валюти — червонця-

 — децентралізація системи управління-

 — розвиток підприємництва-

 — розвиток кредитної, виробничої, збутової кооперації.
Протиріччя НЕПу
НЕП у сільському господарстві
   Продподаток був спочатку встановлений на рівні приблизно 20% від чистого продукту селянської праці (тобто для його сплати потрібно було здати майже удвічі менше хліба, чим при продрозкладці), причому згодом його намічалося понизити до 10% урожаю і перевести в грошову форму.

30 жовтня 1922 вийшов Земельний кодекс РРФСР, яким скасовувався закон про соціалізацію землі і оголошувалася її націоналізація. При цьому селяни могли самі вибирати форму землекористування — общинну, приватну чи колективну. Також була скасована заборона на використання найманих робітників.

Загалом, НЕП позитивно позначився на стані села. По-перше, у селян з'явився стимул працювати. По-друге (в порівнянні з дореволюційним часом) у багатьох збільшився земельний наділ — основний засіб виробництва.

Отже, до 1925 року стало ясно, що народне господарство прийшло до протиріччя: подальшому просуванню до ринку заважали політичні і ідеологічні чинники, страх «переродження» влади; поверненню до військово-комуністичного типа господарства заважали спогади про селянську війну 1920 років і масовому голоді, страх антирадянських виступів

НЕП у промисловості

Радикальні перетворення сталися і в промисловості. Главки були скасовані, а замість них створені трести — об'єднання однорідних або взаємозв'язаних між собою підприємств, що отримали повну господарську і фінансову незалежність, аж до права випуску довгострокових облігаційних позик. Вже до кінця 1922 р. близько 90% промислових підприємств були об'єднані в 421 трест, причому 40% з них було централізованого, а 60% — місцевого підпорядкування. Трести самі вирішували, що виробляти і де реалізовувати продукцію.
Стали виникати синдикати — добровільні об'єднання трестів на початках кооперації, що займалися збутом, постачанням, кредитуванням, зовнішньоторговельними операціями. До кінця 1922 р. 80% трестируваній промисловості було синдиковано, а на початок 1928 р. налічувалися 23 синдикати, які діяли майже у всіх галузях промисловості, зосередивши в своїх руках основну частину оптової торгівлі. Правління синдикатів обиралося на зборах представників трестів, причому кожен трест міг передати на свій розсуд більшу або меншу частину свого постачання і збуту у ведення синдикату.

У промисловості і інших галузях була відновлена грошова оплата праці, введені тарифи, зарплати, що виключають зрівнялівку, і зняті обмеження для збільшення заробітків при зростанні вироблення. Були ліквідовані трудові армії, скасовані обов'язкова трудова повинність і основні обмеження на зміну роботи. Абсолютна чисельність безробітних зареєстрованих біржами праці, в період Непу зросла (з 1,2 млн чоловік на початку 1924 р. до 1,7 млн чоловік на початку 1929 р.), але розширення ринку праці було ще значнішим (чисельність робітників і службовців у всіх галузях народного господарства збільшилася з 5,8 млн в 1924 р. до 12,4 млн в 1929 р.), так що фактично рівень безробіття знизився.
Згортання НЕПу
З жовтня 1928 року почалося здійснення першого п'ятирічного плану розвитку народного господарства. При цьому як план на першу п'ятирічку був прийнятий не проект, розроблений Держпланом СРСР, а завищений варіант, складений ВСНХ не стільки з врахуванням об'єктивних можливостей, скільки під тиском партійних гасел. У червні 1929 року почалася масова колективізація (що суперечила навіть плану ВСНХ) — вона проводилася з широким вживанням примусових заходів. Восени вона доповнилася примусовими хлібозаготівлями.

В результаті цих заходів об'єднання в колгоспи дійсно набуло масового характеру, що дало привід Сталіну в листопаді того ж 1929 років виступити із заявою про те, що середняк пішов в колгоспи. Стаття Сталіна так і називалася — «Великий перелом». Відразу після цієї статті черговий пленум ЦК схвалив нові, підвищені і прискорені, плани колективізації і індустріалізації.

Наслідки НЕПу
Отже, нова економічна політика була реакцією на об'єктивні обставини — кризовий стан економіки, невдоволення селян продрозкладкою, спад світового робітничого руху тощо. Запровадження НЕПу в Україні зумовило відродження приватної ініціативи, сприяло поліпшенню економічної ситуації. Ця політика була вимушеним тактичним кроком, здійсненим під тиском обставин, а не стратегічною лінією. Згортання наприкінці 20-х років НЕПу зумовлене внутрішніми економічними протиріччями цієї політики та суперечливими процесами, які вона зумовила в суспільстві: зниженням темпів розвитку, вичерпанням ресурсів, небажанням більшовицької партії ділитися владою і поширити дію економічного плюралізму на сферу політичну; швидкою диференціацією суспільства, зростанням соціальної напруги, а значить, і створенням соціальної бази для рішучої відмови від ринкових відносин.

 Політика непу була неоднозначно сприйнята деякими діячами компартії України, які виступили проти заміни продрозверстки продподатком. Але, незважаючи на це, нові віяння поширилися й на українських землях. В умовах непу довоєнного рівня досягли галузі легкої, харчової промисловостей, виробництво предметів споживання.

 Підсумки непу досить суперечливі та неоднозначні. Було відновлено господарство, зруйноване за роки війни. Зросло промислове та сільськогосподарське виробництво, пожвавилася торгівля і товарообмін, була знята соціальна напруга. Проте відставала більшість галузей важкої промисловості, які, так само, як транспорт, зв'язок, зовнішня торгівля, були під контролем Держави. У державній власності залишались усі великі підприємства. Ставала все очевиднішою невідповідність між ідеологією більшовиків і практикою
Висновки
20-ті pp. XX ст. - період мирного розвитку, відродження економіки в Україні, мистецького піднесення, пов'язаних із запровадженням НЕПу.Відродження ринкових засад в економіці, деяке послаблення політичного терору призвели до швидкого економічного зростання, поширення української мови в усіх сферах суспільного життя.Входження радянської України до складу новоутвореного СРСР призвело до втрати будь-яких решток самостійного управління; всіма процесами в республіці керував московський центр.
 1921 р. партія більшовиків відмовилася від основних принципів «воєнного комунізму» і перейшла до нової економічної політики (НЕП).
Причинами її запровадження були:
-повна руйнація економіки внаслідок запровадження «воєнного комунізму»;
-велика хвиля антибільшовицьких повстань у країні; головними вимогами повсталих стало усунення більшовиків від влади.
 15 березня 1921 р. X з'їзд правлячої РКП (б) прийняв постанову «Про заміну розверстки натуральним податком», що стала початком переходу до НЕПу. Раднарком УСРР на-її виконання видав декрет про норми та розмір податку, що мав стягуватися з урожаю 1921 р.
Культура України в роки НЕПу
У період непу партія продовжувала політику культурної революції. Політизація культурного процесу не приховувалася: партія вимагала, щоб культура була національною за змістом, але не суперечила комуністичній теорії.

Метою культурної революції було формування у свідомості мас певних стереотипів, які б зробили поведінку широких верств населення прогнозованою та контрольованою з боку органів радянської влади. В останні роки непу утверджувалися погляди на культуру як на один із напрямків соціалістичного будівництва — поряд з індустріалізацією та колективізацією сільського господарства. У сфері культури не вистачало інтелігенції, радянське керівництво залежало від так званих «буржуазних спеціалістів». Тому постало завдання створити власну інтелігенцію або змусити «буржуазних спеціалістів» робити те, що потрібне радянській владі. Незгодних чекали репресії.

Попри все, 1920-ті рр. були періодом небаченого розвитку, надій і сподівань в українській культурі. Недарма ті часи називають періодом відродження культури. Україномовна освіта та її підтримка з боку держави мали велике значення для розвитку національної культури. Однак головним поштовхом до відродження була революція, яка сповнила культурну діяльність відчуттям новизни, свідомістю звільнення від старого світу та його обмежень.
Коренізація (українізація).
Українізація (складова коренізації) — політика більшовицького керівництва в 1920-х рр., спрямована на збільшення представництва українців в органах влади, культури, освіти, державних установ; розширення сфери застосування української мови в суспільстві; пробудження інтересу до національної української культури. Основною метою українізації було утвердження радянської влади в Україні, створення для неї національного підґрунтя.
Освіта
Трагедія громадянської війни не могла не позначитися на духовному стані країни, на культурному надбанні українського народу. Відсутність фінансування, нестача освітянських і наукових кадрів, класовий підхід до працівників інтелектуальної сфери, постійні зміни влади негативно впливали на розвиток освіти, науки й культури в Україні.З переходом до нової економічної політики радянська держава визначила свої пріоритети в культурному та духовному розвитку. Значна частина дорослого населення України не вміла читати й писати, а успішний економічний розвиток був неможливий без ліквідації неписьменності.1921 року РНК УСРР ухвалив декрет про ліквідацію неписьменності населення віком від 8 до 50 років. Цього ж року в Україні була створена надзвичайна комісія для боротьби з неписьменністю. 1923 року засновано товариство «Геть неписьменність!»
До боротьби з неписьменністю приєдналися комсомольські, профспілкові, культурно-просвітні організації і навіть військові. На 1927 рік їм удалося навчити читати й писати понад 2 млн. осіб, проте неписьменними залишилися мільйони дорослих та понад 40% дітей шкільного віку.
Уряд УСРР став створювати розгалужену систему освітніх закладів. Здійснювалося безкоштовне навчання дітей у загальних семирічних школах та професійно-технічних і середніх навчальних закладах. Комуністична партія поставила систему освіти під невсипний контроль для того, щоб:
• поєднати навчання з комуністичним вихованням;
• порвати з буржуазним минулим і прищепити масам комуністичні цінності, ідеологію та мораль;
• поєднати навчання з виробничою працею;
 • широко залучити до навчання дітей робітників і селян.
На цих принципах, особливо останньому, формувалася й радянська вища школа. Для дітей трудящих вища освіта була безкоштовною. Держава всебічно сприяла діяльності «робфаків» (робітничих факультетів), які готували до навчання у вищих навчальних закладах молодих спеціалістів, комсомольців, радянських активістів.
Наука
Центром наукового життя УСРР стала Академія наук України (до 1936 року — Всеукраїнська академія наук). Вона розгорнула науково-дослідну роботу в трьох напрямках:
• історико-філологічному,
• фізико-математичному,
• соціально-економічному.

Значну наукову роботу здійснювали кафедри вищих навчальних закладів та 20 різноманітних науково-дослідних інститутів України. В Академії наук працювала комісія з вивчення народного господарства республіки, яка розробила перший варіант комплексного розв'язання проблем Великого Дніпра, досліджувала окремі галузі народного господарства (К. Воблий, Г. Кривченко).
1928 року в Харкові розпочав свою діяльність Фізико-технічний інститут, у якому розгорнулися дослідження з ядерної фізики та радіофізики. З Академією наук у період її становлення пов'язана діяльність природознавця В. Вернадського, історика Д. Багалія, математиків Д. Граве, М. Крилова, Г. Пфейфера, філолога А. Кримського, видатних медиків О. Богомольця й М. Стражеска та ін.
Під впливом змін, викликаних новою економічною політикою, в Україну поверталися чимало видатних науковців, серед них і Михайло Грушевський.
Між Академією наук України та радянським урядом установилися дуже складні й суперечливі відносини, науковці не бажали коритися диктату влади. 1928 року серед молодих українських науковців стало відоме ім'я економіста Михайла Волобуєва. У своїх дослідженнях він довів, що політика радянської влади в Україні й далі залишається імперською в економічній сфері.
Як і в роки царату, Україні відводилася роль периферії. Українські більшовики засудили волобуєвщину, а ім'я талановитого вченого викреслили з історії вітчизняної науки.
Найвидатніші діячі доби:

 К. Воблий, Г. Кривченко, В. Вернадський, Д. Багалій, Д. Граве, М. Крилов, Г. Пфейфер, А. Кримський, О. Богомолець, М, Стражеско, М. Грушевський, М. Волобуєв
Найвидатніші діячі
Володимир Вернадський (1863-1945)
        Видатний природознавець, засновних геохімії, біогеохімії та радіогеології. З 1912 р. — академік Петербурзької АН, професор Московського університету. Один із засновників АН України. З 1919 р. — президент АН України. Збагатив науку ідеями, що лягли в основу нових провідних напрямків сучасної мінералогії, геології, гідрогеології. Уперше довів, що «все живе» — це динамічна рівновага пов'язаних між собою організмів і що людина здатна порушити її. Організатор та директор Радієвого інституту (1922—1939 pp.), Біохімічної лабораторії (з 1929 p.). Дійсний член Паризької, Чеської АН.

Дмитро Багалій (1857-1932)

Історик, громадський діяч. Один з фундаторів Української академії наук, просвітитель, який усе життя був, за його власними словами, на сторожі української культури посеред бурхливих подій суспільно-політичного життя. Улітку 1918 року на мирній конференції з Росією відіграв велику роль у відстоюванні належності Україні її північних і східних земель. Тоді ж вийшла друком його славнозвісна «Історія Слобідської України». Академік АН України. Автор праць з історії Лівобережної та Південної України.
Українська література
З часів громадянської війни в Радянській Росії ширився курс на відхід від традицій минулої, «дорадянської культури» і створення нової пролетарської культури, звільненої від «буржуазного мистецтва». Так з'явилася організація «Пролеткульту», яка будувала свою діяльність на засадах:
• відмови від загальної буржуазної культури,
• створення культурної спадщини трудящих,
• залучення до створення пролетарської культури широких народних мас.

На відміну від Росії, «Пролеткульт» в Україні не мав особливого впливу, але дав поштовх до створення різноманітних масових літературних організацій. У 20-ті pp. в Харкові діяла письменницька організація «Плуг» (голова — С. Пили-пенко), яка ставила собі за мету «виховання як своїх членів, так і широких селянських мас у дусі пролетарської революції, притягнення їх до активної творчості в цьому напрямі». Свого часу «плужанами» були А. Головко, Д. Гуменна, Г. Епік, Н. Забіла, П. Панч та ін.
1923 року була заснована Спілка пролетарських письменників України «Гарт» (голова — В. Еллан-Блакитний). У своїй програмі вона декларувала «боротьбу проти буржуазного мистецтва», залучення «до літературної творчості пролетарських мас». До «Гарту» входили П. Тичина, В. Сосюра, М. Йогансен, В. Поліщук, М. Хвильовий та ін. Головним центром спілки став Харків, відкрилися філії в Києві, Одесі, Дніпропетровську.
Група діячів української культури в 1925 році створила Вільну академію пролетарської літератури (ВАПЛІТЕ) (голова — М. Хвильовий). До неї увійшли П. Тичина, М. Бажан, П. Панч, Ю. Яновський та ін. Приймаючи офіційні вимоги Комуністичної партії, ВАПЛІТЕ в питаннях літературної політики зайняла незалежну позицію, підтримавши М. Хвильового.
Важливою подією літературного життя України другої половини 20-х pp. стала дискусія про майбутні перспективи й напрямки розвитку української літератури. У її центрі опинився М. Хвильовий, який виступив натхненником широкого використання досягнень європейського мистецтва, відступу від вульгаризації й просвітянщини (її проводили «Гарт» і «Плуг»), однобокої орієнтації на російську культуру. Без Європи, поза Європою М. Хвильовий не уявляв українського ренесансу. Він проголосив украй сміливе тоді гасло: «Геть від Москви! Дайош Європу!» Московське керівництво, особливо Й. Сталін, оцінили виступ М. Хвильового як поширення антиросійських настроїв в Україні. Письменника гостро критикували, але врешті-решт його разом з діячами ВАПЛІТЕ змусили писати лист розкаяння. «Хвильовизм» був розбитий, а ВАПЛІТЕ розпущена.
Найвидатніші діячі цієї доби
Микола Бажан (1904-1983)
Український поет, державний і громадський діяч, академік АН України (з 1951 р.) Людина надзвичайно широкої ерудиції, справжній енциклопедист, театральний критик і учений, блискучий перекладач, публіцист, есеїст, редактор, книговидавець, кіносценарист, засновник української кінокритики, теоретик кіномистецтва.
        Літературну діяльність розпочав у 1923 р. Навчався в драматичній студії «Кийдрамте» в 1920—1921 pp. Свої враження від зустрічі з цим колективом відобразив у поемі «Дебоа» (1978 р.) і спогаді-есе «В світлі Курбаса» (1982 p.).
Микола Хвильовий
(1893 — 1933)
  Микола Хвильовий — український прозаїк, поет, публіцист, один з основоположників пореволюційної української прози.
Народився Микола Григорович Фітільов (таке справжнє прізвище письменника) 13 грудня 1893р. в селищі Тростянець, нині райцентр Сумської області. Брав участь у першій світовій та громадянській війнах, з 1921p. — живе й працює в Харкові, де активно заявив про себе як один з організаторів літературно-художнього життя, член-засновник багатьох тогочасних .Однак письменник змушений був існувати в умовах творчої несвободи. Хвильового звинувачували в антипартійності, “українському буржуазному націоналізмі”, “намаганні відірвати українську культуру та літературу від культури російської”. В атмосфері шаленого цькування, передчуваючи наближення тотального терору, М. Хвильовий покінчив життя самогубством 13 травня 1933p.літературних організацій — “Гарту”, “ВАПЛІТЕ”, “Пролітфронту”.
Театр та образотворче мистецтво
В Україні в середині 20-х pp. нараховувалося 45 професійних театрів. Справжньою подією театрального життя України стало створення театру «Березіль», названому так за першим місяцем весни. З 1922 року цей театр очолив актор і режисер Лесь Курбас. На сцені «Березоля» виступали відомі майстри сцени: А. Бучма, М. Крушельницький, Н. Ужвій, О. Сердюк та ін. Л. Курбас намагався якнайшвидше вивести театр на європейський рівень. «Нація захрясла в чумацьких водах, треба її якось звідти вивести», — сказав він на одному з театральних диспутів. За пропаганду національних ідей у мистецтві «Березіль» постійно зазнавав критики з боку Комуністичної партії.
У 20-ті pp. випустили у світ перші фільми Одеська та Київська кіностудії. Свій творчий шлях розпочав видатний митець українського та світового кінематографа Олександр Довженко (фільми «Звенигора», «Арсенал»).
Українське музичне мистецтво збагатила творчість композиторів Миколи Леонтовича, Кирила Стеценка, Григорія Верьовки, Лева Ревуцького та ін. Так, видатний український композитор, диригент і педагог Кирило Стеценко віддавав перевагу хоровим, вокально-інструментальним, оперним жанрам, музиці до театральних вистав і обробкам народних пісень. Він організував Перший київський народний хор, дві мандрівні капели, на основі яких згодом виникла капела «Думка».
Таким чином, у 20-ті pp. українська культура та мистецтво зазнали бурхливого піднесення.
Найвидатніші діячі доби:

Л. Курбас, А. Бучма, М. Крушельницький, Н. Ужвій, О. Сердюк, С. Іжакевич, К. Трохименко, Ф. Кричевський, М. Бойчук, О. Довженко, М. Леонтович, К. Стеценко, Г. Верьовка, Л. Ревуцький
Лесь (Олександр) Курбас (1887-1937)
Лесь (Олександр) Курбас (1887-1937)

Визначний український театральний діяч, режисер. Народився в Самборі (тепер Львівська обл.). Навчався у Віденському та Львівському університетах. 1909 року організував власний драмгурток. 1911 року Курбаса як режисера запрошено до гуцульського театру «Верховина» Г. Хоткевича. У 1915 році організував у Тернополі трупу «Тернопільські театральні вечори». 1916 року переїхав до Києва. У червні 1920 року утворив Київський драматичний театр. Організатор мистецького об'єднання «Березіль». Активна діяльність Курбаса на ниві української національної культури вже 1927 року призвела до переслідувань та цькувань: 1933 року на спеціальному засіданні народного комісаріату освіти його усунуто від обов'язків мистецького керівника театру «Березіль», згодом позбавлено звання народного артиста УСРР, через деякий час заарештовано й заслано в табори ГУЛАГу. Розстріляний 3 листопада 1937 року (офіційні радянські джерела подають дату 15 листопада 1942 року). (За «Довідником з історії України»)
Релігійне життя
З перших днів свого існування радянська влада вела відкриту антицерковну, войовничо-атеїстичну політику. Релігію й церкву проголосили пережитками самодержавства та ворогами нового суспільства. У роки громадянської війни були зруйновані сотні храмів, монастирів, тисячі священиків були репресовані як вороги радянської влади.
З переходом до нової економічної політики курс більшовиків не змінився. Скориставшись голодом 1921-1922 pp., радянське керівництво розпочало широку кампанію з вилучення церковних цінностей для закупівлі зерна за кордоном. І хоч віряни й духовенство погоджувалися пожертвувати частину майна, конфлікт влади й церкви був неминучим.
Радянська влада зажадала передачі культових предметів, без яких не могло відбуватися богослужіння. Конфлікт між церквою та владою супроводжувався арештами та розстрілами духовенства й вірних. 19 березня 1922 року в листі до членів Політбюро, який був зареєстрований під грифом «цілком таємно», В. Ленін писав: «Що більше представників реакційного духовенства й реакційної буржуазії нам... вдасться розстріляти, то краще».
Під час Української революції розпочалася боротьба за створення Української автокефальної (незалежної від московського патріарха) православної церкви. Соціалістичний уряд Центральної Ради особливої уваги на це питання не звернув. Тільки П. Скоропадський та Директорія намагалися підтримати таку ідею, але вони протрималися недовго, конкретних результатів не було. У 1920 році УАПЦ нараховувала близько 1,2 тис. парафій, 30 єпископів та 1,5 тис. священиків. Загальна кількість вірян досягла 2 млн. осіб (12-14% від усього православного населення). Найбільше прибічників УАПЦ було на Київщині, Поділлі, Полтавщині, Чернігівщині та Волині. Керівником УАПЦ був обраний митрополит В. Липківський (1921-1927 pp.).
Уряд відверто сприяв діяльності різноманітних сектантських груп і організацій, намагаючись використати у своїх інтересах міжрелігійні конфлікти.
Список використаної літератури
1. Білоцерківський В. Історія України: Навчальний посібник/ Василь Білоцерківський,. - 3-е вид., виправлене і доп.. - К.: Центр учбової літератури, 2007. - 535 с.

 2. Бойко О. Історія України: Навчальний посібник/ Олександр Бойко,. - 3-тє вид., випр., доп.. - К.: Академвидав, 2004. - 687 с.

 3. Кормич Л. Історія України: Підручник/ Людмила Кормич, Володимир Багацький,; М-во освіти і науки України. - 2-ге вид., доп. і перероб.. - К.: Алерта, 2006. - 412 с.

 4. Котова Н. Історія України: Навчальний посібник/ Наталія Котова,. - Харків: Одіссей, 2005. - 413 с.

 5. Лановик Б. Історія України: Навчальний посібник/ Богдан Лановик, Микола Лазарович,. - 3-е вид., виправлене і доп.. - К.: Знання-Прес, 2006. - 598 с.

 6. Олійник М. Історія України: Навчальний посібник для судентів дистанційної та заочної форм навчання/ Микола Олійник, Іван Ткачук,. - 3- вид., виправлене та доповнене. - Львів: Новий Світ-2000, 2007. - 262 с.

 7. Чуткий А. Історія України: Навчальний посібник для студ. вищих навч. закладів/ Андрій Чуткий,; Міжрегіональна академія управління персоналом . - К.: МАУП, 2006. - 345 с.
Презентацію виконала Нижня Інна, учениця 10-В класу


title: Презентація на тему «Культурне і духовне життя в Україні 50-тих років в період “відлиги”»

text:
Культурне і духовне життя в Україні 50-тих років в період “відлиги”
Виконала
учениця 11-А класу
Данільченко Віталія
Історія України
2014
Смерть Сталіна 5 березня 1953 р. внесла в життя СРСР істотні зміни, потреба в яких давно назріла. Ці зміни були пов'язані з діяльністю генерального секретаря ЦК КПРС (Комуністична партія Радянського Союзу) М.Хрущова. Час Хрущова - один з найбільш значних і непростих періодів нашої історії.

М. Хрущов поклав початок десталінізації і здійснив реформи у всіх сферах життя суспільства. Були здійснені пошуки нових підходів до розв'язання проблем суспільно-політичного життя.
Реформи в політичній сфері сприяли певній лібералізації та демократизації суспільно-політичного життя:

люди отримали можливість більш вільно висловлювати свої думки;

відновилися демократичні норми діяльності КПРС (регулярне скликання з'їздів, критика і самокритика в партії і т.п.);

зросла роль Рад – як у центрі, так і на місцях, але зберігалося верховенство партійних органів над державними;

розпочалася реабілітація жертв масових репресій (реабітували майже 8 тис. Осіб) . Проте робота не була завершена: в 1962 р. комісії по реабілітації поступово припинили свою діяльність. Більше того, паралельно з реабілітацією жертв сталінських репресій відбувалися нові політичні репресії, вносилися зміни до законодавства, які збільшували можливості влади у їх проведенні. Так, 25 грудня І958 р. Верховна Рада СРСР прийняла закон  "Про кримінальну відповідальність за державні злочини". У кримінальний кодекс було введено статтю "антирадянська агітація та пропаганда". Протягом 1954-1959 рр. в Україні за антирадянську діяльність репресували 3,5 тис. чоловік;

М. Хрущовим було засуджено культ особи Сталіна.
Культ особи Сталіна
Культ особи Сталіна - возвеличення особистості І. В. Сталіна засобами масової пропаганди, в творах культури і мистецтва, державних документах, законах, створення навколо його імені напівбожественного ореолу.

Вираз «культ особи Сталіна» отримало широке поширення після появи в 1956 році доповіді М. С. Хрущова «Про культ особистості і його наслідки», що була прочитана на XX з'їзді КПРС.  Але культ особи Сталіна не був розвінчаний до кінця: доповідь Хрущова не була опублікована, не були розкриті причини культу особи і репресій, багато фактів замовчувалося. Згодом склався культ особи самого Хрущова.

Хрущов взявся активно впроваджувати в Радянському Союзі кукурудзу після свого знаменитого візиту до США в 1955 р. На Хрущова справили сильне враження американські кукурудзяні поля. Він прийняв рішення засадити кукурудзою СРСР.

 Під впливом економічних зрушень, культура теж зазнала змін. Саме за часів Хрущова було створено жіноче ім’я Кукуцаполь (Кукурудза Цариця Полів).

М. Хрущов був переконаний, що без впровадження в усі сфери життя союзних республік російської мови і культури комунізм неможливий. Це його переконання підтримувало партійно-державне керівництво України.
Проте в  період політичної «відлиги» усіляко спирияли поліпшенню мовної ситуації в Україні, зокрема був перевиданий «Словник української мови» Б. Грінченка, зроблені перші кроки в українізації вищої та середньо спеціальної освіти.
У грудні 1958 р. після широкого обговорення в Радянському Союзі був прийнятий закон «Про зміцнення зв'язку школи з життям і про подальший розвиток системи народної освіти в СРСР». У квітні 1959 р. відповідний закон було прийнято в Україні.

У цих документах передбачалася структурна перебудова загальноосвітньої школи, введення восьмирічного всеобучу, перетворення 10-річних середніх шкіл в 11-річні, створення матеріальної бази для оволодіння учнями шкіл однією з масових професій, зміна мовного режиму школи.

Введення загальної восьмирічної освіти було назрілою проблемою. Кваліфікованих учителів у школах не вистачало. Для цього було розширено мережу заочної освіти і створені умови для підготовки педагогічних кадрів на відповідних факультетах університетів. Стратегічним напрямом у роботі школи закон визначав політехнізацію, зміцнення зв'язку школи з виробництвом. З цією метою в школах вводилося виробниче навчання, частина занять проводилася на підприємствах, у колгоспах і радгоспах.

Однак хронічна нестача коштів, матеріально-технічних засобів не дозволили реалізувати ці положення закону.
Першими на нову ситуацію зреагували письменники. "Відлига", десталінізація суспільства після XX з'їзду КПРС створили сприятливі умови для літературно-художньої творчості, демократизуючи і гуманізуючи її. За часів відлиги було написано автобіографічну повість О.Довженка „За ширмою”, поеми „Розстріляне безсмертя”, „Мазепа” та повість „Третя рота” В.Сосюри, Л.Первомайського „Дикий мед”, роман Гр.Тютюнника „Вир” та ін.

Стрімко ввійшла в українську літературу в кінці 50-х рр. Ліна Костенко.  ЇЇ перші збірки написані під час „відлиги”. „Проміння землі”, „Вітрила”, „Мандрівки серця” засвідчили непересічний талант поетеси, її здатність глибоко, філософськи осмислювати дійсність, генерувати нові, оригінальні думки, подаючи їх у чудовій поетичній формі.

Більш плідною й багатою в новій суспільно-культурній атмосфері була творчість композиторів як офіційного, традиційного, так і нетрадиційного напряму в музиці. Українське музичне мистецтво збагатилося творами Б.Лятошинського, Анатольського, С.Людкевича, братів Г. і П. Майбород, А.Штогаренката та ін. Новаторством позначена була авангардна музика композиторів Л.Грабовського, В.Годзяцького. В.Сильвестрова, В.Загоруєва.
Хрущов заважав розвиткові генетики. Ця наука була під офіційною забороною майже 20 років. Напади на генетику з боку влади припинилися в 1964 р. зі зняттям Хрущова.

Процес десталінізації справив позитивний вплив на розвиток суспільних наук. У середині 50-х років почалося видання наукових журналів, у тому числі «Економіка Радянської України», «Радянське право», «Український історичний журнал». На їх сторінках друкувалися наукові статті з питань історії, економіки, політики і права. Вони допомагали осмислювати проблеми суспільного життя, будили творчу думку вчених, широкого кола читачів. Разом з тим, саме ці видання перебували під особливо пильним контролем цензури і відповідних служб ЦК КП України, які стежили, щоб на їх сторінки не проникали «небажані» ідеї та імена.
Наука
Україна була одним із центрів розвитку кібернетики.  Колектив українського науково-дослідного конструкторсько-технологічного інституту синтетичних надтвердих матеріалів АН УРСР' у 1961 р. одержав перші штучні алмази. Україна залишилася центром розвитку науки в галузі електрозварювання, що очолював академік Б. Патон.

Позитивні зрушення відбувалися в сільськогосподарських науках. Проектувалися і впроваджувалися у виробництво машини для хімічного захисту рослин, у тому числі садів та виноградників. Велася робота по селекції нових сортів озимої пшениці, ячменю, картоплі, овочів, фруктів. Були впроваджені нові сорти винограду, смородини, персиків.

Після звільнення М. Хрущова в жовтні 1964 р. "відлига" остаточно припинилась. На зміну їй прийшла реакція, почались переслідування діячів культури. В серпні-вересні 1965 р. у декількох містах України були заарештовані близько трьох десятків чоловік з кола шістдесятників, майже всі — представники творчої та наукової інтелігенції. Це викликало опір з боку відомих у республіці людей. Із запитом про долю заарештованих до першого секретаря ЦК Компартії України П.Ю. Щелеста звернулися авіаконструктор Олег Антонов, письменники Іван Драч, Ліна Костенко, Андрій Малишко, Михайло Стельмах, композитори Георгій і Платон Майбороди, кінорежисер Сергій Параджанов.


title: Презентація на тему «Кінематограф України ХХстоліття»

text:
Презинтація з художньої культури на тему:«Кінематограф України ХХстоліття”
Кінемато́граф  — це галузь культури та економіки, що об'єднує всі види професійної діяльності, пов'язаної з виробництвом розповсюдженням, зберіганнямта демонструванням фільмів а також навчально-наукову роботу.Кінематограф- важлива складова в в сучасному Українському мистецтві.
  Перший український фільм — «Запорізька Січ», зняв в 1911 Данило Сахненко в Катеринославі (нині Дніпропетровськ). Піонери українського кінематографу початку 1900х років віддавали перевагу екранізації популярних українських вистав «Наталка Полтавка. Тоді ж мала місце спроба створити фільми на українську сторичну тематику, теж на театральній основі. З дореволюційним кіно в Україні пов'язана творчість багатьох популярних акторів.
   З 1919 р. в Радянській Україні починається тотальне одержавлення кіно.
   Ігрове кіно намагалося поєднати революційну тематику з традиційною для попереднього періоду мелодрамою та пригодницькими жанрами . У цей час в Україні з'явилися також екранізації класичних творів національної літератури — «Тарас Трясило», «Микола Джеря», «Борислав сміється». У Одесі проходили зйомки багатьох фільмів, що ставили московські кінорежисери. У 1925 р. на екрани країни вийшов кінофільм Сергія Ейзенштейна «Броненосець Потьомкін», що увійшов в десятку кращих фільмів світового кінематографу і став візитною карткою Одеси.
Наприкінці 1920-х рр. в українському кінематографі дедалі гучніше почала заявляти про себе нова модерністськатечія, що сформувалася у співпраці режисера Леся Курбаса з письменниками Майком Йогансеном та Юрієм Яновським. Неторовані шляхи долав у кіно самобутній режисер і сценарист, відомий скульптор Іван Кавалерідзе. У Львові Соня Куликівна видавала журнал «Кіно» (1930–1936) та створила кіностудію «Соня-фільм», де зняли фільми «Свято молоді», «З кіноапаратом по Львові», «Зелені свята», «Гуцульщина», замовлені до розповсюдження компаніями «Гомон» (Франція), «Фебусфільм» (Німеччина), фірмою В. Авраменка (США). Також студія займалась прокатом фільмів, знятих в УРСР
Лесь Курбас
Іван Кавалерідзе
Особливу роль у становленні українського кіномистецтва відіграли фільми О.Довженка «Звенигора» (1928), «Арсенал» (1929), «Земля» (1930). Цікаво також те, що Довженко, який знаходився у лавах Армії УНР, тепер знімав фільм Арсенал «з іншого боку». Його творчість піднесла вітчизняний кінематограф до світового рівня. У 1958 році на Всесвітній виставці в Брюселі (Бельгія) в результаті опитування, проведеного Бельгійською синематекою серед 117 видатних критиків і кінознавців із 26 країн світу, фільм «Земля» було названо у числі 12 найкращих картин усіх часів і народів. Стилістика, створена Довженком, поклала початок напряму, який визначають як «українське поетичне кіно».
У 1930 р. в Україні з'являється перший звуковий фільм — документальна стрічка Дзиги Вертова «Симфонія Донбасу», а наступного року глядачі почули голоси акторів у художньому фільмі О.Соловйова «Фронт». Наприкінці 1930-х тотальний терор у СРСР поєднується з кон'юнктурним поверненням до національно-історичної тематики. Фільми «Щорс» (1939) Олександра Довженка і «Богдан Хмельницький» (1941) Ігоря Савченка — дивовижне поєднання вимушеної заангажованості держзамовлення і очевидної режисерської та акторської обдарованості.
Українське кіно часів Другої світової війни  частково евакуйоване на схід, було переважно підпорядковане ідеологічним завданням воєнної доби. Разом з тим, у цей час були зняті і справжні кіношедеври. До них можна віднести фільм «Райдуга» Марка Донського, за сценарієм Ванди Василевської, який з надзвичайною художньою силою передає трагедію окупованого фашистами українського села.
Часи політичної «відлиги» другої половини 1950-х — поч. 60-х рр. стрімко зростає українська кінопродукція. З'являються фільми, які досі користуються великим глядацьким успіхом: «Весна на Зарічній вулиці» (1956, режисери Марлен Хуцієв і Фелікс Миронер), «Спрага» (1959, Євген Ташков), «Іванна» (1960, Віктор Івченко), «Сон» (1964, Володимир Денисенко) «За двома зайцями» (1961, режисер Віктор Іванов).
Український кінематограф 1960-70-х років представлений іменами світової ваги: режисери Сергій Параджанов, Юрій Іллєнко, Леонід Осика, Микола Мащенко, актори Іван Миколайчук, Юрій Шумський, Гнат Юра, Костянтин Степанков, Микола Гринько, Богдан Ступка. У цей час з'являються стрічки, які поклали початок унікальному феномену «українського поетичного кіно»: «Тіні забутих предків» Сергія Параджанова (1964), який отримав другу премію на 7 Міжнародному кінофестивалі в Аргентині ; «Криниця для спраглих» Юрія Іллєнка (1965); «Камінний хрест» Леоніда Осики (1968), «Вірність» Петра Тодоровського (1965).
Сергей Паранжаев
Попри бюрократизм українського кінопроцесу часів брежнєвської реакції в 1970-80 рр. з'являється низка фільмів, створених сильними творчими особистостями. На порозі «застою» Леонід Биков знімає картину «В бій ідуть одні „старики“» (1972), а в 1983 р. Роман Балаян, після кількох високофахових екранізацій російської літературної класики, у фільмі «Польоти уві сні та наяву» точно передає феноменологію того часу.
Українськими кіностудіями було знято також кінострічки, які набули великої популярності у всьому СРСР: «Д'Артан'ян і три мушкетери» (1978, режисер Георгій Юнгвальд-Хилькевич), «Пригоди Електроніка» (1979, режисер Костянтин Бромберг), «Місце зустрічі змінити не можна» (1979, режисер Станіслав Говорухін), «Зелений фургон» (1983, режисер Олександр Павловский), «Чародії» (1982, режисер Костянтин Бромберг), «Самотня жінка бажає познайомитись» (1986, режисер В'ячеслав Криштофович).
За «перебудови» створюється багато фільмів, присвячених гострій соціальній проблематиці — «Астенічний синдром» Кіри Муратової (1989); «Бич Божий» Олега Фіалка (1988); «Розпад» Михайла Бєлікова (1990) та інші. Фільм Юрія Іллєнка «Лебедине озеро. Зона» (1989) здобув широкий міжнародний успіх, ставши своєрідною антитоталітарною кіноемблемою.
У 1990-х українське телебачення розпочало освоєння поширеного у всьому світі жанру телесеріалу («Роксолана», режисер Бориса Небієрідзе, «Острів любові», режисер Олег Бійма).
Призинтацію виконала
Учениця 10-А класу
Конюх Анастасія
Дякую за увагу!!!


Презентація на тему «Українська драматургія, музика і живопис у XIX столітті» (варіант 1)


Презентація на тему «Мистецтво трипільської та скіфської культур» (варіант 1)


title: Презентація на тему «Клімат Південної Америки» (варіант 2)

text:
^
^
-
^
^
^
^
^
1
1
2
2
^
-
^
^
^
2
1
1
2
3
3
^
^
^
^
^
2
1
2
1
^
^
-
^
^
-
2
1
3
1
2
3
1
2
1
2


title: Презентація на тему «Початок Української Революції» (варіант 3)

text:
Початок Української Революції
Підготувала
Камілла Ружанська
Причини Української Революції
 Залежне і пригноблене становище України, великодержавницька політика щодо неї панівних кіл як Росії, так і Австро-Угорщини.
 Важке соціальне становище переважної частини населення. Невирішеність аграрного питання і соціального захисту робітництва.
 Піднесення українського національно-визвольного руху, організаційне та ідеологічне його оформлення.
Передумови
 Лютнева демократична революція
    1917 р. у Росії
Піднесення українського національно-визвольного руху
 Формування Української Центральної Ради 4 березня 1917 р.

Лютнева революція
1. Почалася у кінці лютого 1917 р.
2. Страйк 17 лютого у Петрограді

3. Зречення від влади  Миколи ІІ.
4. Перехід влади до Тимчасового уряду.
5. Виникнення Рад депутатів, активна робота партій

Утворення УЦР
Створення: 4 (17) березня 1917 р.
			  УНП+ТУП=УЦР
Лідер: Михайло Грушевський
Склад: 882 депутати (УСДРП, УПСР, УНП, інші українські національні партії, громадські організації)
Мета: 1. Здобуття національно-територіальної автономії України.
2. Захист національних інтересів України перед російським Тимчасовим урядом.

Українізація армії
Ідеї українізації армії належали не УЦР, а самостійникам на чолі з Міхновським
 Створення “Українського військового клубу імені гетьмана Павла Полуботка”
Перший Український з’їзд у Києві
Створення перших підрозділів Вільного козацтва

Загальноукраїнські партій
За автономію:
УПСР – есери – М.Грушевський
УСДРП – есдеки – Винниченко, Петлюра, Порш
УПСФ – есефи – Дорошенко, Єфремов
За незалежність:
УДХП – хліборобська партія – брати Шемети, Боярський
УПСС – соціалісти-самостійники – брати Макаренки
Загальноросійські партії
Чорносотенці – відновлення монархії
Кадети – конституційна монархія
Есери – не заперечували автономії України
Більшовики (РСДРПБ) - не заперечували автономії України
Меншовики (РСДРПМ) - заперечували автономію України
Октябристи - заперечували автономію України
Мета і вимоги Укр.революції
Мета: Здобуття автономії, як першого кроку до незалежності
Вимоги:
1. Ліквідація національного гніту
2. Рівноправність націй
3. Рівний розвиток української мови та культури
Дякую
=)