title: Презентація на тему «Фінансово-промислові групи»

text:
Пирезентацію виконала:
Учениця 11-Б класу
Узинської ЗОШ l-lllст. №2
Кривошея Юлія
Фінансово-промислові групи.Винекнення олігархічного капіталу.Олігархи і владні структури.
Промислово-фінансова група (ПФГ) — об'єднання, до якого можуть входити промислові й сільськогосподарські підприємства, банки, наукові й проектні установи, інші установи та організації всіх форм власності, що мають на меті отримання прибутку, і яке створюється за рішенням Уряду України на певний термін з метою реалізації державних програм розвитку пріоритетних галузей виробництва і структурної перебудови економіки України, зокрема програми згідно з міждержавними договорами, а також виробництва кінцевої продукції.
Фінансово-промислові групи.
Сучасні ФПГ — універсальні за характером діяльності та транснаціональні за їх масштабами об'єднання. Створені на основі акціонування, поєднання фінансових і ділових зв'язків, вони об'єднали промислові фірми, банки та інші фінансові інститути, торговельні і будівельні компанії, а також компанії інших галузей господарства.
Головне підприємство промислово-фінансових груп (ПФГ) — підприємство, створене відповідно до законодавства України, яке виготовляє кінцеву продукцію ПФГ, здійснює її збут, сплачує податки в Україні та офіційно представляє інтереси ПФГ в Україні та за її межами. Головне підприємство ПФГ втрачає право на будь-які пільги з питань оподаткування, яке воно мало або може мати згідно з чинним законодавством України.
На сьогоднішній день «промислово фінансові групи» в Україні не існують у зв'язку із скасуванням. Транснаціональна промислово-фінансова група — ПФГ, до складу учасників якої входять українські та іноземні юридичні особи.

Винекнення олігархічного капіталу.
У другій половині 1990-х років в Україні склалася система управління, яка прирекла державу на бідність. Проведення докорінних реформ, що означає зміну способу дії, спілкування між собою, а згодом і мислення людей, потребує системних наполегливих зусиль. І появу сил, які були б об’єктивно зацікавлені в змінах. Без цього люди дбають лише про власний інтерес так, як вони його розуміють. Виникає «суспільство без цілі», у якому вмикаються механізми, успадковані людством ще з процесу еволюції. Починається його розшарування на загальну масу, яка переймається щоденним виживанням, і купку «щасливчиків», які змогли поставити всі наявні ресурси на службу собі. При тому ці «щасливчики» не завжди найрозумніші. Вони радше найспритніші у використанні своїх переваг, які виникають в умовах «суспільства без цілі»: зв’язків із сильними світу цього; здатності «урвати» те, до чого можна дотягнутися (не зважаючи на інтереси інших); вміння вистояти в боротьбі з собі подібними. Небезпека такого стану, попри його пов’язаність із людською природою (точніше, її частиною), у тому, що він заздалегідь веде до викривленого розподілу ресурсів суспільства і не дозволяє йому вповні виявити весь потенціал. Ті, хто міг би використати його, позбавлені цієї можливості.В Україні така ситуація складалася з перших років незалежності коли стала очевидною неможливість влади сформулювати і втілити в життя системний план реформ, а не «клаптикові» заходи. Як і нездатність опозиції (і насамперед «демократичної») бути аналогом реформаторів у країнах Центральної Європи й сформулювати та реалізувати свій план. Відтак події було пущено на самоплив.

 Історія виникнення.Вступ.
На початку 1990-х здавалося, що в країні формуються лише дві найбільші економічні сили. З одного боку, «червоні директори» – керівники великих підприємств, які здобули над ними контроль і за підтримки бізнес-ресурсів чинили вплив на політику. Саме виходець із цього середовища Леонід Кучма став спершу прем’єром, а потім президентом. З іншого боку, зростала кількість скоробагатьків, які отримали перші мільйони, а згодом і мільярди на схемах. Наприклад, на дерибані державного майна (історія з розпродажем Чорноморського пароплавства у всіх на слуху, можливо, через те, що тоді таки дійшло до кримінальної справи; інші подібні скандали залишились у тіні). Або на посередництві під час такого розпродажу. Або – особливо після спеціального декрету 1993 року – на «пірамідових» трастах (московська МММ стала «брендом» такого «бізнесу», однак не бракувало й вітчизняних аналогів, приміром, «Омета» обіцяла 1000% дохідності, залучила на свої орбіти до 12 тис. вкладників, однак 1995-го припинила виплату дивідендів).Обидва середовища, проте, були надто численними. За доступ до ресурсів і влади точилася запекла внутрішньовидова боротьба, у якій мав виграти не просто найсильніший, а найпристосованіший до життя і діяльності в таких умовах.

Привласнення країни.
Дороги до статусу олігарха були доволі різні. Це міг бути вплив на підприємства через контроль над постачанням критично необхідного ресурсу, насамперед газу чи нафти. На першому зміг побудувати бізнес-імперію Павло Лазаренко, а трохи пізніше наживали капітали діячі меншого калібру (проте не менших апетитів) на кшталт Ігоря Бакая (на початку 1990-х, а згодом після повалення Лазаренка) чи (майже через десятиліття) Дмитра Фірташа. Але їм було далеко до розмаху діяльності й планів Лазаренка. На відміну від більшості олігархів останній будував не просто бізнес-імперію – систему, яка давала змогу керувати цілими галузями і регіонами. У системності, зокрема, секрет швидкого зростання й перемоги на виборах 1998 року очолюваної ним партії «Громада». Власне, системність дій екс-прем’єра була тим, що найбільше налякала як новоспечених олігархів, так і оточення президента Кучми. Об’єднання всіх цих кіл навколо витіснення Лазаренка – своєрідний прецедент. Тим більше що з його втечею противники знову заходилися боротися між собою. Іншою методикою боротьби могло бути обплутування заводу-«жертви» контрактами з фірмами і банками, які штучно робили його боржником. ЗМІ у другій половині 1990-х рясніли історіями про подібні дії, що приписуються структурам та особам, які нині перебувають на орбітах групи «Приват». Наближеність до влади, формування тимчасових союзів з іншими використовували структури Віктора Пінчука і Костянтина Григоришина. Зрештою на Донбасі утворився своєрідний «пакт» між очільниками підприємств і «молодими донецькими» (котрі досі уникають питання про те, як саме заробили свої перші мільйони): вони намагалися відстояти свою монополію в регіоні, не пускаючи до нього зайд, передусім дніпропетровських. З’ясування стосунків між цими групами було відкладено на потім і відбувалося вже здебільшого на початку ХХІ століття.Деякі з кандидатів у олігархи, спираючись на підтримку влади, поєднували різну методику, надаючи за винагороду різні фінансові та юридичні послуги (зокрема, з доступу до офшорів), розширюючи свою присутність на ринках і намагаючись взяти під контроль монополістів із постачання електроенергії. Про таку діяльність, наприклад, «київської сімки» (Віктор Медведчук, брати Суркіси, Богдан Губський та інші) докладніше йтиметься в наступних випусках «Спецпроекту».Методи, використані за сприяння керівництва держави (дніпропетровські групи на старті діяли за протекцією Павла Лазаренка, який, своєю чергою, мав довіру президента Кучми; «київська сімка» знаходила підходи і до Кравчука, і до Кучми; донецькі відстояли монопольний вплив на владу в регіоні), не залишали шансів тим, хто прагнув захистити свої підприємства.

Внутрішньовидова боротьба.
Олігарх — особа, що володіє великою власністю в країні, та має вагомий вплив на державні органи влади. З політологічної точки зору олігархи — це можновладці, які використовують монополізовані ними сектори економіки для концентрації у своїх руках політичної влади, а політичну владу — для збільшення власних капіталів. Сучасні олігархи володіють багатоманітними суспільними ресурсами: економічними (промислові та фінансові підприємства й установи), інформаційними (друковані та електронніЗМІ), політичними (партії, парламентські групи й фракції, важливі державні посади, вплив на перших осіб у державі).
Олігархи і владні структури.
Українські олігархи — група підприємців, яка неприродно швидко з'явилася на економічній і політичній арені Україні після здобуття нею незалежності в 1991 році, так само, як це сталося у сусідніх пострадянських країнах. Не плутайте олігархів з бізнесменами, оскільки останні створили свій бізнес легальним шляхом, створивши конкурентно здатні компанії що здатні працювати у ринковій економіці.
Олігархи, як правило, визначається як підприємці, що мають безпосередній вплив на політику та економіку. У 1990-х олігархи перетворилися на підприємців із хорошими зв'язками, які почали майже з нічого і розбагатіли за рахунок участі в ринкових операціях через підключення до корумпованого демократично обраного уряду України під час переходу держави до ринкової економіки. Пізніше численні українські бізнесмени прийняли до себе на контроль політичні партії, ставши їхніми спонсорами, або створили нові, щоб отримати місця і вплив в Верховній Раді. Зростання олігархів було пов'язано з процесами приватизації державних активів. Ці процеси зазвичай беруть участь у розподілі власності підприємств, землі та нерухомості на рівноправній основі за допомогою таких інструментів, як приватизаційні чеки, сертифікати тощо. Враховуючи різні вподобання людей щодо політичних ризиків, право власності може бути легко перепродано.
У 1992 — 1997 роках відновився розпочатий ще в 1990-ті конституційний процес та стартувала приватизація, яка відбувалася в одній із найгірших форм так званої «масової», «сертифікатної»приватизації, що під виглядом справедливого розподілу народного майна забезпечила його поступове перетікання в руки людей, пов'язаних з владою, з одного боку, та з кримінальним світом, — з іншого. Лише на початку наступного етапу — у 1999 було прийнято рішення про початок «грошової приватизації».1996 року Україна отримала нового главу уряду, «магната» з Дніпропетровщини Павла Лазаренка, що став символом посилення впливу прихованих економічних інтересів або кланово-олігархічних груп. Після недовгого перебування в кріслі очільника уряду про нього говорили як про одного з найбагатших та найвпливовіших політиків України, котрий «поклав око» на всю державу, а також як про реального суперника президента Леоніда Кучми.

Ринат Ахметов
Андрій Клюєв
Олександр Янукович
Павло Лазаренко
Ігор Коломойський
Сергій Тігіпко
Геннадій Боголюбов
Віктор Пінчук
Юлія Тимошенко
«київська сімка»
Віктор Медведчук
Валентин Згурський
Григорій та Ігор Суркіси
Богдан Губський
Дмитро Фірташ
Петро Порошенко
Леонід Черновецький

Список українських олігархів
Рінат Леонідович Ахметов (нар. 21 вересня 1966, Донецьк) — народний депутат України(2006–2007 рр., 2007–2012 рр.), найбагатша людина України, підприємець, президент футбольного клубу «Шахтар», власник компанії «System Capital Management», благодійного фонду «Розвиток України» та фонду «Ефективне управління».
Ахметов Рінат Леонідович
Народився 21 вересня 1966 року в Донецьку в сім'ї шахтаря, за національністю — татарин.2001 року закінчив економічний факультет Донецького Національного університету за спеціальністю «Маркетинг» З 1996 року — президент футбольного клубу «Шахтар». Член фракції Партії Регіонів у Верховній Раді України 5-го скликання (№ 7 у виборчому списку на парламентських виборах 2006 року) та у Верховній Раді України 6-го скликання (№ 7 у виборчому списку на парламентських виборах 2007 року). За словами лідера фракції Партії Регіонів Олександра Єфремова, Рінат Ахметов надає фракції «дуже серйозну підтримку», зокрема аналітичні та експертні групи Ахметова розробляють для парламенту свої рекомендації по різних законопроектах.
Рінат Ахметов є рекордсменом з пропущених засідань парламенту — за чотири з половиною роки роботи він пройшов письмову реєстрацію лише один раз, тобто пропустив 529 з 530 сесійних засідань. Офіційна причина відсутності Ахметова позначена як «невідома». При цьому з депутатської картки відсутнього у сесійній залі Ахметова його колеги по фракції голосували за практично всі запропоновані Партією регіонів законопроекти, в тому числі й за резонансний проект Закону України «Про засади державної мовної політики», який посилює статус російської мови, як у першому читанні, так і в цілому.У парламентських виборах 2012 р. Рінат Ахметов участі не брав, проте підкреслив, що не збирається припиняти благочинну діяльність..

Андрій Петрович Клюєв ( 12 серпня 1964, Донецьк) — український політик та бізнесмен. Колишній глава Адміністрації Президента України(призначений на посаду 24 січня 2014 року, 25 лютого того ж року подав у відставку). У 2011 р. посідав сьоме місце у рейтингу «Найвпливовіші люди України» журналу Кореспондент. Його брат, Сергій Клюєв, також політик і бізнесмен. У 2006 р. експерти оцінили спільні активи братів Клюєвих у $144 млн. У червні 2009-го брати Клюєви зайняли сорок восьме місце в рейтингу Кореспондента, список «Топ 50 найбагатших українців з передбачуваним багатством» у розмірі $227 млн.
Клюєв Андрій Петрович
Закінчив гірничий факультет Донецького політехнічного інституту (нині — Донецький національний технічний університет) за фахом автоматизація та комплексна механізація розробки родовищ корисних копалин. Кандидат технічних наук.
Трудова біографія:
1983 — підземний гірничий робітникшахти ім. А. Засядька,
1984 — учень гірноробочого очисного забою шахти ім. М. Горького.
Після інституту працював заступником начальника, начальником дільниці шахтного транспорту шахти «Білоріченська» ВО «Ворошиловградвугілля»,
Був аспірантом, працівником Донецького політехнічного інституту.
Очолював низку підприємств вугільного машинобудування.
1994 — заступник голови Донецької обласної ради з виконавчої роботи.
Листопад 1995 — квітень 1996 — заступник голови з питань розвитку ринкових відносин, приватизації, реформування економіки та праці, вугільної промисловості Донецької облдержадміністрації.
1996 — перший заступник голови Донецького міськвиконкому.
1998 — заступник голови з питань політико-правової роботи, заступник голови з питань розвитку територій та зовнішньоекономічних зв'язків, виробництва товарів народного споживання Донецької облдержадміністрації. На І етапі IV з'їзду Партії регіонів 14 грудня 2001 року обраний першим заступником голови Партії.
З квітня 2002 року — народний депутат України, член фракції «Регіони України», голова Комітету з питань паливно-енергетичного комплексу, ядерної політики та ядерної безпеки.
На V з'їзді Партії регіонів 19 квітня 2003 року обраний секретарем політради партії.

Янукович Олександр Вікторович (1973, Єнакієве) — за фахом лікар-стоматолог, зараз працює заступником генерального директора ТОВ«Донбаснафтопродукт», власник благодійного фонду «Олександр Янукович».  За даними сайту «Лівий берег», з липня 2011 є власником пакету акцій телеканалу «Тоніс».У рейтингу журналу «Кореспондент» «ТОП-100 найвпливовіших українців 2012»  посідає 4-те місце. Станом на листопад 2011, до сфери впливу Олександра Януковича відносять нових керівників Нацбанку України (Сергій Арбузов), МВС України (Віталій Захарченко), Державної податковової адміністрації України(Олександр Клименко) та Державного агентства земельних ресурсів (Сергій Тимченко) — так звана «Сім'я» (олігархічний клан, підконтрольний сім'ї Януковичів).У рейтингу журналу «Кореспондент» «ТОП-100 впливових українців 2013» посідає 3-тє місце.

Олександр Вікторович Янукович
Янукович Олександр Вікторович має інтереси в Києві, Донецькому регіоні та Криму. Старший син Януковича — особа непублічна. В інформаційному просторі конкретна інформація про нього стала з'являтися тільки після приходу Віктора Януковича на Банкову в лютому 2010 року. Відомо, що на момент Помаранчевої революції жив з сім'єю в Донецьку, де мав свою частку в маєтку матері Людмили Олександрівни.За даними ЗМІ, в Олександра є інтереси на ринку нафтопродуктів, будівництві, шляхобудуванні (Донецький облавтодор), нерухомості, земельному бізнесі, елітному суднобудуванні, банківській справі, зерноторгівля.За даними видання «Главред» контрольована ним фірма у лютому 2008 зруйнувала меморіальний будинок Лесі Українки в Балаклаві, разом з ще трьома пам'ятками архітектури.
У власності Олександра Януковича перебуває:
Всеукраїнський банк розвитку, створений ТОВ «Донснабтара»
ПАТ «ВнєшБізнесБанк»;
ТОВ «Донснабтара» (94% належить Олександру, ще 1,5% — матері Сергія Арбузова Валентині);
MAKO Trading SA — Менеджмент Ассетс Компані, власність Олександра, зареєстрована в червні 2006 року.
ТОВ «Будинок лісника»
З другої «передпрем'єрної» автобіографії Віктора Федоровича Януковича стало відомо, що Олександр працює заступником ВАТ «Донбаснафтопродукт» (15% українського бензинового ринку), близького до Донгорбанку, підконтрольного Ахметову Р.Л. У 2007 р., за деякими даними, почав виводити свої активи з структур Пригодського і Ахметова.

Лазаренко Павло Іванович (23 січня 1953, Карпівка) — 5-ий прем'єр-міністр України з 28 травня 1996 року по 18 червня 1997 року. Народився 23 січня 1953 р. в с. Карпівка Широківського району Дніпропетровської області в селянській родині.Батько — Іван Трифонович — народився в селі Гнідин (Бориспільського району на Київщині) 1926 року. Того ж року разом з батьками переїхав на Херсонщину.Дід Трифон був садівником. У 1932 році разом із сім'єю перебрався з Херсонщини в село Карпівку, де заклав 34-гектарний сад. 1944 року пішов на фронт і не повернувся.Іван Трифонович також садівник (насадив у Карпівці сад площею 560 га). У 28 років очолив у Карпівці колгосп, згодом був головою колгоспу у сусідньому селіОлександрія. Був членом Компартії з 1956 року.Павло Лазаренко має двох братів — старшого Миколу і молодшого Івана.Микола Іванович Лазаренко очолював сільраду в рідному селі батька — Гнідині (1975–1986), тепер працює на Інгулецькому гірничо-збагачувальному комбінаті.Іван Іванович Лазаренко очолював одне зі сільськогосподарських підприємств Новомосковського району Дніпропетровської області, в 2006 році обраний заступником голови Дніпропетровської обласної ради.

Лазаренко Павло Іванович
Ігор Валерійович Коломойський (13 лютого 1963, Дніпропетровськ) — підприємець з українським і ізраїльським громадянством,член наглядових рад«Приватбанку», нафтопереробного комбінату «Нафтохімік Прикарпаття», а також нафтовидобувної компанї «Укрнафта». З 2 березня 2014 року — голова Дніпропетровської обласної державної адміністрації.
Коломойський Ігор Валерійович
Батьки — Валерій Григорович, мати — Зоя Ізраїлівна.За освітою — інженер. Закінчив Дніпропетровський металургійний інститут. Бізнесом займається з 1985 року. Є членом наглядових рад «Приватбанку», нафтопереробного комбінату «Нафтохімік Прикарпаття», а також нафтовидобувної компанії «Укрнафта». В інтерв'ю «Дзеркалу тижня» Коломойський визнав, що особисто йому належить 30 % акцій «Приватбанку». Сумарна вартість підприємств групи, крупними пайовиками якої також є Геннадій Боголюбов і Олексій Мартинов, експерти оцінюють у $3,3 млрд.Ігор Коломойський володіє медіа-холдингом «Главред-медіа», до якого входять щоденники «Газета по-київськи», «Новая», «Известия в Украине», суспільно-політичні тижневики «Главред» та «Профіль». До холдингу також входить інформагентство УНІАН і телеканал «Сіті». У квітні 2010 сплив термін дії угоди із придбання 100% медіа-групи «1+1», до складу якої входять телеканали «1+1» та «2+2». Крім того, Коломойський володіє долею в холдингу Central European Media (CME) і є членом ради директорів СМЕ (засновник і головний акціонер Рональд Лаудер).У 2008 році обраний президентом Об'єднаної єврейської громади України, а у 2010 році — президентом Європейської єврейської ради.Ігор Коломойський є президентом футбольного клубу Дніпро (Дніпропетровськ).Одружений, має двох дітей. Мешкає переважно у Швейцарії.

Сергій Леонідович Тігіпко (13 лютого 1960, Драгонешти Лазовського району Республіка Молдова) — український політичний діяч, голова партії «Трудова Україна» (2000–2005), партії «Сильна Україна» (2009–2012). Кандидат в президенти України 2010 року. З 17 березня 2012 року — заступник Голови Партії регіонів. Кандидат економічних наук.
Тігіпко Сергій Леонідович
1982 — закінчив Дніпропетровський металургійний інститут за фахом «інженер-металург».Кандидат економічних наук (1997, тема дисертації — «Формування і державне регулювання системи комерційних банків України»). Автор монографії «Банківські реформи в країнах Східної Європи і Росії». 1982–1984 — служба у Збройних Силах СРСР (танкові війська).
1984–1986— секретар комітету комсомолу заввідділом і замдиректора з навчально-виховної роботи Дніпропетровського механіко-металургійного технікуму.
1986–1989 — завідувач відділом пропаганди і агітації Дніпропетровського обкому комсомолу.
Із серпня 1989 — перший секретар Дніпропетровського обкому  ЛКСМУ. На початку 1990-х познайомився з Леонідом Кучмою, який тоді був директором заводу «Південмаш»(Дніпропетровськ).
З жовтня 1991 — заступник голови правління банку «Дніпро».
З березня 1992 р. — голова правління Приватбанку(Дніпропетровськ). Навколо банку сформувалася фінансово-промислова група «Приват», що володіє значними активами в металургійній і нафтовій галузях, ЗМІ.
З листопада 1994 р. — в період впровадження гривні, — позаштатний консультант президента Кучми з питань грошової політики.
З квітня 1997 p. — віце-прем'єр з питань економіки в кабінеті Павла Лазаренка. Зберіг пост у кабінеті Валерія Пустовойтенка.
З грудня 1999 р. (за нового прем'єра Віктора Ющенка) — міністр економіки.
2001 — вийшов з бізнесу ФПГ «Приват».
У травні 2001 року, після відставки Віктора Ющенка, його розглядали як кандидата на пост Прем'єр-міністра.
17 грудня 2002 року призначений головою Національного банку.
2005–2007 — голова правління фінансово-промислової групи ТАС.
З 2007 р. — голова правління ВАТ «Сведбанк» (правонаступник АКБ «ТАС-Комерцбанк»).
З 28 листопада 2009 року — Голова політичної партії «Сильна Україна».
11 березня 2010 р. призначений віце-прем'єром в уряді Азарова.
9 грудня 2010 року Указом Президента України призначений на посаду Віце-прем'єр-міністра України — Міністра соціальної політики.
З 17 березня 2012 року — заступник Голови Партії регіонів.

25 червня 2000 року був обраний депутатом Верховної Ради, залишив уряд; член Комітету ВРУ з питань фінансів і банківської діяльності.
З 18 листопада 2000 року — голова партії «Трудова Україна».
2002 — пройшов у Верховну Раду від блоку «За єдину Україну».
У жовтні 2003 року заявив про намір балотуватися на посаду Президента, але потім підтримав Віктора Януковича та очолив його виборчий штаб. 29 листопада 2004 року, після другого туру президентських виборів й початку Помаранчевої революції, пішов з посад голови Нацбанку та керівника виборчого штабу Януковича.
2008 — радник Прем'єр-міністра України на громадських засадах і співголова Ради інвесторів при Кабінеті Міністрів України.
16 червня 2009 р. — залишив усі посади та сконцентрувався на політичній діяльності.
З листопада 2009 р. очолював партію «Сильна Україна».
21 лютого 2010 створив «Блок Тігіпка».
В ніч проти 8 липня 2011 року Верховна Рада України ухвалила Пенсійну реформу, яку підготував Сергій Тігіпко. Серед інших змін, Пенсійна реформа передбачає поетапне збільшення пенсійного віку, запровадження другого рівня пенсійних внесків та скорочення так званих VIP-пенсій.
15 листопада 2012 року Верховна Рада України ухвалила закон про декриміналізацію економічних злочинів, який підготував Сергій Тігіпко. Серед інших змін, декриміналізація економічних злочинів передбачає поліпшення інвестиційного клімату в Україні, а також приведення національного законодавства до європейських стандартів захисту прав особистості.
З 17 березня 2012 року — заступник Голови Партії регіонів.
25 березня 2014 року Сергій Тігіпко подав документи до ЦВК для реєстрації його як кандидата в президенти України.
У інтерв'ю Громадському ТБ Сергій Тігіпко заявив, що із задоволенням очолив би Партію регіонів.

Віктор Михайлович Пінчук (14 грудня 1960) — український підприємець, політик, мільярдер та меценат, зять колишнього президента України Леоніда Кучми. Засновник інвестиційно-консалтингової компанії EastOne та благочинної організації Фонд Віктора Пінчука. Один із найбагатших олігархів України. Претендент на входження до рейтингу 100 найвпливовіших особистостей у світі сучасного мистецтва за 2008 рік.
Віктор Михайлович Пінчук
Народився 14 грудня 1960(м.Київ).Пінчук походить з відомого єврейського роду, що належить до гілки ашкеназі.Закінчив Дніпропетровський металургійний інститут (1983), за фахом — інженер-металург, «Обробка металів тиском».1981—1983 — лаборант Дніпропетровського металургійного інституту. 1982 — різальник холодних труб, Нижньодніпровський трубопрокатний завод. 1983—1997 — стажист-дослідник, інженер, старший інженер, молодший науковий співробітник, старший науковий співробітник Державного науково-дослідного проектного інституту трубної промисловості, Дніпропетровськ. З 1997 — президент науково-виробничої інвестиційної групи «Інтерпайп», Дніпропетровськ. До січня 2000 — радник Президента України, до лютого 2000 — член Ради підприємців при КМ України. Ініціатор програми «Інвестиції в культуру» (з 1992). Ініціатор створення Членської благодійної організації «Фонд соціального порятунку» (м. Дніпропетровськ, 1998). Член політвиконкому партії «Трудова Україна» (травень 2000 — квітень 2004). Лауреат Державної премії України в галузі науки і техніки (2004).Кандидат технічних наук (1987, проблеми розробки нових технологічних схем виробництва трубної продукції). Автор (співавтор) понад 100 наукових праць. Вільно володіє англійською мовою.З 1998 року перебував у фактичному шлюбі, а у 2002 році офіційно одружився на Олені Франчук, дочці президента України Леоніда Кучми.

Григорій Михайлович (Рахмільович) Суркіс (4 вересня 1949, Одеса) — український футбольний функціонер, підприємець і політик. ПрезидентФедерації футболу України з 2000 до 2012 року, з 24 травня 2013 року — віце-президент УЄФА.
Суркіс Григорій Михайлович
Народився в єврейській родині. Батько — Михайло (Рахміль) Давидович, військовий лікар. Мати, Рімма Яківна, працівник торгівлі. Брат — Ігор.Закінчив у 1972 році Київський технологічний інститут харчової промисловості по спеціальності «Машини та апарати харчових виробництв» з дипломом інженера-механіка.У 1971–1974 роках — старший інженер матеріально-технічного постачання Головплодвинпрому УРСР, у 1974–1988 роках — майстер СРБУ N 1 Харківського району м. Києва, виконроб, начальник постачання РБУ N 3, заступник начальника тресту «Київжитлорембудмонтаж», у 1988–1991 роках — головний інженер, начальник управління, заступник начальника ВЖРО Київського міськвиконкому. У 1991–1993 рр. — генеральний директор СП «Динамо-Атлантик», у 1993–1998 рр. — президент АТ Футбольний клуб «Динамо-Київ», у 1992–1998 роках — президент УПФК «Славутич». Член партії СДПУ(о) з 1995 року. У 1996—1998 рр. — член Центральної Ради, а з 1998 р. — Політради СДПУ(о). Заступник Голови СДПУ(о) з жовтня1998 року, член Політбюро (до 1998 р. — Правління) СДПУ(о) з грудня 1996 року. Секретар Київського міськкому СДПУ(о) у 1997–2003 роках. Делегат ХІ—XVIII з'їздів партії.Член Координаційної ради з питань внутрішньої політики (вересень 1998 — грудень 1999); заступник голови ради Міжнародної фундації українського літопису (з липня 1998).Народний депутат України ІІІ та IV скликання. Заступник голови Комітету, член Комітету з питань молодіжної політики, фізичної культури, спорту і туризму Верховної Ради України. Уповноважений представник фракції СДПУ(о) у Верховній Раді України (1998—2002 років).

Ігор Михайлович (Рахмільович) Суркіс (22 листопада 1958, Київ) — український бізнесмен, політичний і громадський діяч. Власник футбольного клубу«Динамо» (Київ). Брат Григорія Суркіса.
Суркіс Ігор Михайлович
Народився в єврейській родині. Батько — Михайло (Рахміль) Давидович, військовий лікар. Мати, Рімма Яківна (Янівна), працівник торгівлі.Освіта вища, закінчив у 1981 році Київський інститут народного господарства.У 1981—1988 рр. — начальник відділу ремонтно-будівельного управління «Київжитлорембудмонтаж», у 1988—1989 рр. — заступник начальника управління житлового господарства Шевченківського райвиконкому Києва, у 1989—1990 рр. — начальник відділу Міністерства житлово-комунального господарства України. У 1990—1994  рр. — директор комерційного центру СП «Динамо-Атлантик», у 1994—1998 рр. — генеральний директор ТОВ «Динамо-Атлантик».Член партії СДПУ(о).З 1998 по 2002 роки Суркіс був віце-президентом футбольного клубу «Динамо» Київ, а з 2002 року президент футбольного клубу «Динамо» (Київ).Нагороджений орденами «За заслуги» всіх ступенів. Лауреат Державної премії України в галузі архітектури за 2002 рік за архітектуру комплексу динамівської навчально-тренувальної бази на Столичному шосе в м. Києві.Разом з братом Григорієм входить до 50 найбагатших українців.

Дмитро Васильович Фірташ (12 травня 1965, Богданівка (нині Синьків), Заліщицький район, Тернопільська область) — український олігарх бізнесмен, інвестор,меценат,Голова Ради Директорів Group DF, голова Ради Федерації роботодавців України. За даними журналу «Фокус» за 2013 рік, зі статками понад $3,3 млрд. займав четверте місце в рейтингу найбагатших громадян України.
Фірташ Дмитро Васильович
Народився 2 травня 1965 року в селі Богданівка (нині Синьків) Заліщицького району, Тернопільської області. Мати працювала бухгалтером на цукровому заводі, батько — водієм.У вільний від основної роботи час сім'я працювала на землі. Дмитро до сімнадцяти років разом з матір'ю вирощував, торгував помідорами.З 1982 по 1984 рік навчався в Краснолиманському ПТУ № 119 за фахом машиніст локомотива.Після закінчення профтехучилища був призваний на строкову службу до Радянської армії. Починав службу в школі сержантів 80-го навчального центру РВСП (Котовськ, Одеської області). Через рік, після закінчення «учебки» був призначений заступником командира взводу в одну з військових частин 19-ї ракетної дивізії(Хмельницький). Закінчив службу старшим сержантом у 1986 році. В офіційній біографії бізнесмена стверджується що під час проходження військової служби Фірташ був нагороджений бронзовою медаллю ВДНГ «За досягнуті успіхи в розвитку народного господарства СРСР» та орденом «Знак пошани».По поверненні з військової служби до Чернівців Дмитро Фірташ одружився з Людмилою Юлієвною Грабовецькою. Знову вирощував помідори, а потім троянди на продаж, розводив песців. Офіційно працював водієм пожежної команди в пожежному відділенні Чернівецької взуттєвої фабрики.1988 — розпочав власну справу у сфері торгівлі у Чернівцях, очолив ТОВ «КМІЛ». У першій великій операції — обміні 4000 тонн українського сухого молока на партію узбецької бавовни, продажу її в Гонконзі — його частка склала «чистими» $50 тисяч.1990 — переїхав до Москви (постачання продовольства).1993 — заснував власний енергетичний бізнес — налагодив торгові зв'язки з Туркменистаном, організував постачання туркменського газу в Україну в обмін на продовольчі товари.У Туркменістані познайомився з українським бізнесменом Ігорем Бакаєм, який мав квоту на постачання газу до України. Так виникла схема «газ в обмін на продовольство». Аналогічну співпрацю Дмитро Фірташ продовжив з великим російським газотрейдером «Ітера».2001–2002 — створив компанію EuralTransGas (Eural TG), яка уклала ексклюзивні контракти на поставки туркменського газу в Україну замість «Ітери» після ослаблення її позицій внаслідок зміни керівництва ВАТ «Газпром») у відносинах з російським газовим монополістом з транспортування середньоазійського газу (стало можливим завдяки доброму знанню українського ринку, напрацьованим зв'язкам в Ашгабаті).У цей час почав інвестувати в хімічну промисловість, придбавши контрольний пакет акцій заводу «Таджик Азот» — одного з провідних виробників мінеральних добрив Середньої Азії. Директор "ТаджикАзот" Т. Гозіев згадує слова Фірташа про підприємство, який сказав, що «цей завод не дає мені ніяких доходів, але він мені дорогий як моє дитя, «Таджиказот» - перший завод, який я купив, коли став багатим».2003:  — придбав хімічний завод «Нітроферт» (єдиний в Естонії виробник аміачних добрив, має доступ до портів Балтійського моря)створив в Угорщині компанію Emfesz для розвитку газового та енергетичного бізнесу, через два роки компанія отримала ліцензію на продаж природного газу в Польщі.став акціонером ВАТ «Рівнеазот» — найбільшого виробника азотних добрив на заході Україні. Завдяки масштабній модернізації нині це підприємство є найбільш енергоефективним серед українських виробників азотних добрив.2004: — створив компанію «РосУкрЕнерго» для здійснення транзиту газу в Україну, в країни Європейського Союзу (співзасновник «РосУкрЕнерго» — російський «Газпром»)придбав австрійську компанію Zangas Hoch und Tiefbau GmbH, спеціалізовану на будівництві газопроводівстав головним акціонером «Кримського содового заводу» (Красноперекопськ) і «Кримського ТИТАНУ» (Армянськ).2007 — з метою консолідації управління активами в різних сферах бізнесу створив Group DF (The Firtash Group of Companies). До її складу увійшли деякі активи у сфері хімічної промисловості.У 2010 році для зміцнення позицій України на світовому ринку добрив Дмитро Фірташ розпочав процес об'єднання українських азотних підприємств. У вересні 2010 року — березні 2011 року став власником «Концерну „Стирол“»(Горлівка), «Сєверодонецького об'єднання „Азот“», черкаського «Азоту».Активно розвиває титанові підприємства. Для подвоєння обсягів випуску діоксиду титану на «Кримському ТИТАНІ» Дмитро Фірташ здійснює масштабні інвестиції у підприємство. Нині завершено будівництво нового цеху з виробництва сірчаної кислоти. Для розширення сировинної бази титанової промисловості України Група компаній Дмитра Фірташа Group DF 2010 року запустила Міжрічинський гірничо-збагачувальний комбінат.Партнером Фірташа є один з «путінських» олігархів Аркадій Ротенберг (спаринг-партнер російського президента в дзюдо).У 2011 році голова російської православної церкви патріарх московський Кирил (Гундяєв) нагородив Дмитра Фірташа орденом РПЦ «Святого преподобного Серафима Саровського» II степеня].

Петро Олексійович Порошенко (26 вересня 1965, Болград, Одеська область, Українська РСР) — український політик, підприємець, народний депутат України 3-го, 4-го, 5-го і 7-го скликань, міністр економічного розвитку і торгівлі України (з 23 березня до 24 грудня 2012 року), міністр закордонних справ України (9 жовтня 2009 — 11 березня 2010), член Ради Національного банку України (2007–2014). Заслужений економіст України. Лауреат Державної премії України у галузі науки і техніки. Засновник концерну «Укрпромінвест». Входить до переліку найбагатших українців.
Порошенко Петро Олексійович
Леонід Михайлович Черновецький (нар. 25 листопада 1951) — український державний і політичний діяч, підприємець, банкір, співак. Київський міський голова і голова Київської міської ради від 14 квітня 2006 року по 12 липня 2012 року, голова Київської міської державної адміністрації (20 квітня 2006 — 16 листопада 2010). Президент концерну «Правекс» (1992–1996). Заслужений юрист України, кандидат юридичних наук, почесний працівник прокуратури України.
Черновецький Леонід Михайлович


title: Презентація на тему «Демократія» (варіант 5)

text:
Презентаціяна тему: “Демократія”
Виконала:
Учениця 11- А класу
Твердохліб
Анжеліка
Історія виникнення
Демократія – одна з  форм організації та управління суспільним і політичним життям, яка забезпечує участь народу в управлінні державою і вирішенні су-спільних проблем.
Демократія здавна відома в історії. Демократичні форми організації йдуть коріннями в глибоке, ще до-державне минуле - у родовий лад.
Функції демократії
Сувернітет;
Рівність прав громадян на участь в управлінні справами;
Періодична виборність
Конституційне розділення органів;
Гарантії основних прав громадян;
Рівність усіх громадян перед Законом

Форми демократії
1. Пряма демократія;
2. Представницька (репрезентативна) демократія;
3. Самоврядування;
 Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «История гривны»

text:
 История гривны
Дербас Валерии 11-Б

XI-ХIV вв. Первые реальные гривны, использовавшиеся в качестве денег (а они появились в эпоху Киевской Руси), мало напоминали традиционные монеты – это были продолговатые слитки преимущественно из серебра, иногда – из золота. По одной из версий историков, название «гривна» пошло от украшения, которое носили наши предки в VIII-IX столетиях. Это был литой обруч из серебра или золота, фиксирующийся на загривке.

                                                                                1917 г. Центральная Рада учредила Государственный украинский банк, власти приняли решение выпускать собственные деньги. Сначала это были купюры номиналом в 100 карбованцев, которые печатали в Киеве. Купюры были без защиты и водяных знаков. Эскиз разрабатывал известный художник Георгий Нарбут, использовавший орнаменты в стиле украинского барокко. Карбованцы в народе называли еще «еврейскими деньгами»: надпись на них шла на четырех языках (украинском, русском, польском и идиш).
1918 г. Центральная Рада приняла закон о гривне как об основной денежной единице УНР. Ее стали печатать в Германии. Изображение для подавляющего большинства купюр рисовал уже упомянутый Г. Нарбут. После прихода к власти гетмана Скоропадского эмиссия гривны продолжилась. Интересно, что в этот момент появились купюры большого номинала, что свидетельствовало о стремительной инфляции.

1918-1919 гг. Мелкой разменной купюрой были марки, так называемые «шаги». Одна гривна равнялась 100 шагам.
Шаги печатались на очень легкой тонкой бумаге, сами по себе они были небольшого размера. Уложенные на любой поверхности, купюры разлетались от легкого дуновения ветра и получили в народе прозвище «бабочки».

1992 г. После обретения Украиной независимости заговорили о национальной валюте. Власти решили возродить гривну, чтобы подчеркнуть «валютную» преемственность со времен Киевской Руси и освободительного движения 1917-1918 гг. Поскольку своего опыта производства денег в нашей стране на тот момент не было, гривны первого поколения изготавливали в Канаде и на Мальте. К октябрю 1992 г. деньги уже завезли. Но в оборот они вошли на четыре года позже.
1992-1996 гг. Вместо постоянной купюры появилась временная – украинские карбованцы. Они стремительно обесценивались, и к концу их существования появились купюры номиналом в 200 тыс. и даже в 1 млн. Они приняли на себя весь удар финансово-экономического кризиса и галопирующей инфляции и выполнили главную миссию: сыграли роль нацвалюты в переходный период, защитили внутреннего потребителя и позволили стране избежать платежного кризиса. Финансисты называют «купоновый» период первым этапом денежной реформы.
2-16 сентября 1996 г. На протяжении двух недель гривна плавно вступила в свои права. Повсеместно производился обмен карбованцев на новую валюту по курсу 1 гривна к 100 000 купонов. 16 сентября купоно-карбованцы были полностью выведены из оборота. Специалисты относят денежную реформу в Украине к самым гуманным и безболезненным для населения.

1996-2014 гг. За 18 лет гривне довелось пережить немало испытаний, в том числе два мировых финансовых кризиса. И вот уже больше года наша нацвалюта демонстрирует завидную стабильность. Аналитики находят в этом немалую заслугу Нацбанка. Кстати, по сложившейся традиции главы НБУ для Музея денег оставляют на актуальных купюрах самого маленького номинала свои автографы.


title: Презентація на тему «Світська оригінальна наукова література»

text:
Світська оригінальна наукова література
Розмаїтий Дмитро, 9-Б

Прадавня українська література —це література
X I—XII ст., тобто література Київської Русі, або давньоруська література. Х І-ХI ст. —період економічного, політичного й культурного розквіту Київської держави. Запровадження християнства сприяло розвитку писемності. Володимир відкриває першу школу для дітей знаті. Ярослав Мудрий будує Софіївський собор (1037), засновує при ньому першу бібліотеку, розквітає Києво-Печерський монастир як центр релігійної культури, книгописання. Успішно розвивається дерев’яна, а потім і кам’яна архітектура, техніка будівництва золотоверхих теремів і церков, живопис і декоратив не мистецтво.

 «Повість временних літ»
 Київський літопис
 Галицько-Волинський літопис
 Києво-Печерський патерик
 «Слово про Закон і Благодать»
 «Слово о полку Ігоревім»
Період літератури Київської Русі лишив безцінні пам’ятки оригінального українського письменства:
По́вість мину́лих літ — літописне зведення, складене в Києві на початку 12 століття, пам'ятка історіографії та літератури Київської Русі.
Оригінал (першопис) «Повісті минулих літ» до наших днів не зберігся. Збереглися лише пізніші списки. Під «списком» розуміють «переписування» («списування») з іншого джерела. Найдавніші з них — Лаврентіївський, переписаний 1377, що охоплює події до 1110, та Іпатіївський (Іпатський), переписаний на початку XV ст. з доведенням розповіді до 1117. писемності, відбиває настрої різних суспільних верств. Записи подаються порічно. Використано перекази, оповідання, повісті, легенди.
 «Повість временних літ»
 Відомі три редакції «Повісті минулих літ»: перша — складена ченцем Києво-Печерського монастиря Нестором із літописних зведень поч. XII ст. з доведенням розповіді до 1113; друга — ігуменом Видубицького монастиря Сильвестром у 1116; третя виготовлена у Видубицькому монастирі 1118 для Мстислава — сина Володимира II Мономаха.
«Повість минулих літ» — перша в Київській Русі пам'ятка, в якій історія держави показана на широкому тлі світових подій. Висвітлює історію східних слов'ян та князівської влади, утвердження християнства на Русі, містить оповіді про виникнення слов'янської
 «Повість временних літ»
 «Повість временних літ»
Перекладався сучасною російською мовою Д. Лихачовим у співавторстві з Б. А. Романовим (1950), пізніше Лихачовим одноосібно (1978), О. В. Творогова (1997), А. Г. Кузьміним; також французькою (1884), шведською (1919), німецькою (1931 і 2000-ні), румунською (1935), англійською (1953), чеською (1954), польською (1968), українською (1990) мовами.
Транскрипція оригінального тексту
http://litopys.org.ua/lavrlet/lavr.htm - з Лорентійського манускрипту
http://litopys.org.ua/ipatlet/ipat.htm - з Ґіпатіанського манускрипту
http://litopys.org.ua/novglet/novg.htm - з Лорентійського манускрипту
Переклад на на сучасну українську мову
http://litopys.org.ua/pvlyar/yar.htm Іпатіївський літопис з паралельним перекладом на сучасну українську мову, Яременко Василь Васильович, 1990.
Ки́ївський літо́пис — одна з найдавніших пам'яток історії та літератури Київської Русі, складова частина Іпатіївського списку. Є продовженням «Повісті временних літ» і попередником Галицько-Волинського літопису, охоплює події 1118—1200 років.
Дослідники вважають, що текст, який дійшов до нас, упорядкував бл. 1200 ігумен Видубицького монастиря у Києві Мойсей на основі літописних зведень, складених при княжих дворах у різних землях Русі, з певними скороченнями і доповненнями. Наявність різних авторів, неоднаковий рівень їх освіти і таланту відбилися на підході до викладу подій, стилі, оцінках фактів. Київський літопис складається з порічних записів, у які вплетені літописні оповідання, військ, повісті про князів Ігоря Ольговича, Ігоря Святославича та інших. Розповідається також про Новгород, Волзьку Болгарію, Німеччину, Чехію, Польщу, Угорщину. Та головна тема Київського літопису — Київ і Київська земля, боротьба за стольний град між Мономаховичами й Ольговичами, заклики до єднання у боротьбі проти іноземних завойовників.
 Київський літопис
До Київського літопису включено окремі літературні твори — повість про вбивство Андрія Боголюбського 1174, повість про похід Ігоря Святославича на половців 1185 та інші Київський літопис — твір майже суто світський, церковним питанням приділено дуже мало уваги. Мова його наближена до тогочасної живої народної з деякими церковнослов'янськими елементами, з використанням діалогів, прислів'їв, висловів історичних осіб. Найширше представлена загальновживана і військова лексика. Привертають увагу описи окремих подій і характеристики осіб, подані надзвичайно мальовничо. Стиль викладу діловий, урочистий. Переклад сучасною українською мовою здійснив Леонід Махновець.
 Київський літопис
Галицько-Волинський літопис — літопис XIII століття, присвячений історії Галичини і Волині. Зберігся в Іпатіївському літописному зведенні. Охоплює події 1201—1292 років. Вважається головним джерелом з історії Галицько-Волинського князівства.
Спочатку літопис складався з окремих історичних повістей. Лише при створенні загального зведення було внесено хронологію. За змістом і мовно-стилістичними особливостями Галицько-Волинський літопис поділяється на дві частини: Галицький літопис (1201—1261), складений у Галичині, в основу якого покладено літописання часів князя Данила Романовича Галицького і Волинський літопис (1262—1291), складений на Волині, який більше відображав історичні волинські землі за князювання Василька Романовича та його сина Володимира.
 Галицько-Волинський літопис
Невідомі автори Галицько-Волинського літопису (можливо, дружинники) були ідейними виразниками інтересів тих соціальних сил, на які спиралася князівська влада в боротьбі проти великих бояр, а також пригнобленого народу. Основний текст літопису пронизує ідея єдності Русі, оборона її від зовнішніх ворогів.
Значне місце в Галицько-Волинському літописі посідає історія культури Галицько-Волинського князівства.
Літопис пронизаний християнським духом, оскільки його писали монахи, бо тільки вони були освіченим населенням на той час. Ми можемо прослідкувати це у літописі. Наприклад: Данило змушений був іти до Золотої Орди і просити "ярлик" (дозвіл) щоб могти керувати, і одним із завдань, щоб отримати "ярлик" було поклонитися "кущу" (один із символів віри Ординців), і Данило відмовився це робити, оскільки це порушувало християнські засади князя (а згодом короля). Також, впродовж усього літописного твору згадується про незадоволеність князя Данила Київською митрополією, і він намагався створити свою - Галицьку.
 Галицько-Волинський літопис
Патерик складений в XIII столітті на основі листування єпископа Володимиро-Суздальського Симона (помер 1226) і ченця Печерського монастиря Полікарпа. У «Патерик» включено лист Симона, з якого відомо, що Полікарп один час був ігуменом Косьмодем'янского монастиря в Києві. Він звернувся до єпископа Симона (також постриженика Києво-Печерського монастиря) за підтримкою, тому що хотів за допомогою київської княгині Верхуслави та її брата — великого князя — Юрія Всеволодовича також стати єпископом. Але Симон докорив Полікарпа за честолюбство і суєтність помислів і навів у приклад перших ченців Києво-Печерського монастиря, про діяння яких розповів у дев'ятьох докладених до послання «словах». Вважається, що вони були написані Симоном раніше і тільки додані до листа. Ні лист Полікарпа, ні його відповідь на лист Симона не відомі, але, мабуть, він взяв до уваги поради Воладимирського єпископа. Незабаром Полікарп пише послання печерському архімандритові Акіндіну, у якому повідомляє про свою згоду записати усні розповіді Симона про перших печерських подвижників, про що його колись просив Акіндін. Таким чином, до записів Симона Полікарп приєднав свої власні записи монастирських переказів. Усього ним записано 11 оповідань про перших ченців.

 Києво-Печерський патерик
Крім листування до Найдавнішої редакції П. XIII ст., згідно з припущеннями Д. І. Абрамовича та О. О. Шахматова, увійшли «Слово про створення церкви Печерської», написане Симоном між 1222—1226 рр., і «Слово про перших чорноризців печерських» — 4 оповідання патерикового типу про перших ченців. Вони читалися ще в складі «Повісті временних літ».
Наприкінці XI — поч. XV ст. виникли дві нові редакції — Арсеніївська і Феодосіївська. Арсеніївська редакція виключила всю епістолярну частину і деякі «слова», зате додала «Житіє Феодосія Печерського» (див. Нестор), «Похвалу Теодосію», «Сказання про початок Печерського монастиря» з Повісті временних літ. Феодосіївська редакція доповнила основний текст «словом» про охрещення княгині Ольги і князя Володимира, учительними «словами», житіями руських і візантійських святих.
 Києво-Печерський патерик
У 1460—1462 рр. клірошанин Печерського монастиря Касіян створює дві нові редакції П., основані безпосередньо на Найдавнішій. По другий Касіяновській редакції П. був виданий Д. І. Абрамовичем. У XVII ст. в обстановці гострої боротьби з уніатством і католицизмом у Києво-Печерському монастирі створюються нові редакції: Друкована 1635 р. Сильвестра Косова, Йосипа Тризни (1647—1656), 2-я Друкована редакція 1661 р. та ін. Усі редакції відрізняються принципами добору матеріалу і системою компонування творів (тематична, за авторськими циклами або хронологічна).
 Києво-Печерський патерик
Літературними зразками для Симона і Полікарпа служили перекладні патерики: Синайський, Скитський, Єгипетський. Але основними джерелами Патерика були монастирські перекази і печерський «літописець», на який посилається Полікарп. Оповідання, написані ним, відрізняються більшою жвавістю, безпосередністю в порівнянні з творами Симона. Володимирський єпископ більше орієнтувався на книжні зразки, у Полікарпа сильніше фольклорна основа. Його тексти відрізняються чіткою сюжетною побудовою і цікавістю. П. уважніший до людської особистості як такий. Особливе місце в Полікарпа займають оповідання про викриття ченцями князівських неправд і про допомогу несправедливо скривдженим. Літописи підтверджують, що Києво-Печерський монастир нерідко перебував в опозиції до київського князя.
 Києво-Печерський патерик
Початкова історія монастиря представлена в П. «Словом про створення церкви Печерської» Симона. Його джерелами були незбережене «Житіє Антонія», у меншому ступені «Житіє Теодосія» Нестора, «Літописець Ростовський», на який він безпосередньо посилається в посланні до Полікарпа. Історія побудови церкви з'являється в розповіді Симона як ланцюг чудес, створених Богородицею. Одне з головних діючих осіб розповіді — варяг Шимон, що ніби-то прийшов на Русь при Ярославі Мудрому. Привезені ним вінець і золотий пояс з розп'яття, зробленого за наказом його батька Африкана, стають святинями монастирського Успенського собору, а пояс є ще і мірою довжини, що використовують при закладенні храму. Ці звістки не згадані ні в Повісті временних літ, ні в «Житії Теодосія», Симон же посилається тут на «Житіє Антонія». Син Шимона, Георгій, був тисяцьким у Суздалі в Юрія Долгорукого. Перебільшення ролі варяга і привезених ним святинь зв'язано, мабуть, з родовими переказами Шимоновичів, з якими був знайомий Симон. Друга тема «Слова» — наступність між культом Влахернської Божої матері, зв'язаній з Печерським монастирем, і культом Владимирської Богоматері.

 Києво-Печерський патерик
Із шаром найдавніших монастирських переказів зв'язане оповідання Полікарпа про Варязьку печеру. Очевидно, вона згадана в «Житії Антонія» як місце його початкового поселення. З цих переказів Полікарп, імовірно, почерпнув і легенду про заховані там скарби, через які були убиті близько 1095 р. ченці Федір і Василь.
На початку 18 століття ілюстрації до Патерика створив відомий український гравер Леонтій Тарасевич.
Чудова літературна форма і цікавість оповідань П. обумовили його незмінну популярність у читачів аж до XVIII ст.; можливо, до Патерика відноситься захоплена оцінка О. С. Пушкіним «легенд про київських чудотворців» (лист П. А. Плетньову близько 14 квітня 1831 р.), хоча поет називає «Четь-Мінею».
 Києво-Печерський патерик
«Слово про закон і благодать» (О законѣ Моисѣомъ данѣѣмъ, и о благодѣти и истинѣ Исусомъ Христомъ бывшии. И како законъ отиде, благодѣть же и истина всю землю исполни, и вѣра въ вся языкы простреся и до нашего языка рускаго, и похвала кагану нашему Влодимеру, от негоже крещени быхомъ и молитва къ Богу от всеа земли нашеа) — визначний твір красномовства Київської Русі. Написане між 1037 — 1050, правдоподібно священиком (пізніше митрополитом) Іларіоном, це «Слово» стверджує самостійність Руської держави і церкви, заперечує повноваження Візантії щодо Києва. «Слово» підкреслює протилежність «закону» (давньої іудейської релігії) і «благодаті» (нової — християнської). «Закон» — це холод, морок і рабство, а «благодать» — тепло, осяяність і свобода. Так, колись і «земля наша» була порожня і висохла, аж доки «від краю до краю» не напоїло її євангельське джерело. Хрещення Києва — наслідок божеського піклування про Русь, це вияв, що Русь не є гірша від інших (Візантії) країн.
 «Слово про Закон і Благодать»
Центральну частину «Слова» становить похвала князю Володимирові і його предкам, бо не у невідомій країні панують вони, але у Руській, знаній і чутній у всіх чотирьох кінцях світу. Сам Володимир, з потустороннього світу, піклується своєю землею, щоб її оминули «війни і полон, голод і усяка скорбота». На думку дослідника руської писемності Сергія Висоцького: «Головна ідея твору — довести, що християнство на Русі було прийнято завдяки мудрості та розуму Володимира Святославича, а не під впливом та тиском іззовні».
Твір закінчується молитвою «від усієї нашої землі», у якій є і прохання, щоб чужинці її не перемогли.
 «Слово про Закон і Благодать»
Автор «Слова» не тільки представник політичних прямувань тогочасної Русі, але й талановитий письменник-промовець, що надав твору стрункої композиції, пишноти стилістичного оформлення та ритмічності вислову. «Слово» було призначене для «вибраних» слухачів. Це не перешкодило популярності «Слова», що його часто переписували і використовували, наприклад, у хвалі Володимиру Васильковичу, у Волинському літописі. Ним користався у другій половині XIII ст. сербський письменник, чернець Доментіян, пишучи про Симеона і Саву Сербських.
 «Слово про Закон і Благодать»
Оригінал твору відкрив граф Олексій Мусін-Пушкін, відкупивши його в архімандрита Спасо-Ярославського монастиря Йоіля 1791 р., і видав друком у Петербурзі 1800 р., при співпраці знавців палеографії М. Малиновського і М. Бантиша-Каменського. Сам рукопис і більшість друкованих примірників «Слова…» згоріли під час московської пожежі 1812 року. Брак оригінального списку викликав уже на початку XIX ст. появу скептиків, які вважали «Слово…» пізнішим фальсифікатом (О. Сенковський, М. Каченовський, І. Давидов, І. Бєликов тощо). До новіших скептиків належали французькі славісти Л. Леже і А. Мазон, (який автором «Слова…» вважав Бантиша-Каменського, пізніше Йоіля), останнім часом А. Зімін, Едвард Кінан тощо. Переважає думка про безпідставність усіх закидів сфальшування, до цього чимало спричинилися різні знахідки. Ще 1818 р. К. Калайдович знайшов у псковськім Апостолі 1307 р. приписку, запозичену з «Слова…», 1829 р. Р. Тимковський видав список «Задонщини», що була наслідуванням або, як писав М. Сперанський, плагіатом «Слова…».
 «Слово о полку Ігоревім»
Вже ранні дослідники відкрили зв'язок «Слова…» з українською народною поезією, особливо М. О. Максимо́вич. У XIX ст. над «Словом…» працювало багато дослідників: з росіян М. Тихонов, П. Вяземський, В. Міллер, О. Веселовський, Е. Барсов; з українців, крім М. Максимовича, О. Потебня, О. Огоновський, П. Житецький. Широко поставлене дослідження «Слова…» у XX ст., існує понад 700 поважних праць про «Слово…» різними мовами, у тому числі праці українських дослідників В. Перетца, М. Грунського, на еміграції Д. Чижевського, О. Пріцака та ін. З другої половини 1930-их рр. наукове вивчення «Слова…» в УРСР припинено й обмежено тільки російськомовними дослідженнями в АН СРСР.
 «Слово о полку Ігоревім»
Через відомі політичні умови перед у дослідах над «Словом…» вели російські науковці. Зваживши, що мова, якою написано «Слово…», в основі — давньоруська мова, поему зараховують до своєї літератури українці, білоруси й росіяни. Проте ніхто з поважних учених не заперечує, що поема постала в Україні і що багато її мовних і поетичних засобів мають яскраво український характер. У 1920-их рр. М. Скрипник домагався визнати приналежність «Слова…» лише до української літератури. Така позиція М. Скрипника цілком виправдана: твір присвячено військовим дружинам і землі Трояні (Троянь — Провідна зоря, Христинівка України).
 «Слово о полку Ігоревім»
 «Слово о полку Ігоревім»
Транскрипція оригінального тексту
http://litopys.org.ua/slovo67/sl01_1.htm - Оригінальний текст «Слова о полку Ігоревім» підготовлено за виданням 1800 p., яке взято за основу, та за Катерининською копією (за фототипічними їх виданнями).
http://litopys.org.ua/slovo/slovo.htm - Текст «Слова», максимально наближений до видання 1800 року, розділено на окремі слова і ритмічні рядки.
Переклад сучасною українською мовою
http://litopys.org.ua/slovo67/sl02.htm - Ритмічний переклад пам'ятки, зроблений Л. Є. Махновцем, за виданням: «Слово о полку Ігоревім». Вступ: М. К. Гудзій. Упорядкування: В. Л. Микитась, «Радянський письменник», Київ., 1955.
Різні видання, коментарі, переклади
http://litopys.org.ua/links/inslovo.htm - «Слово» та українські коментарі.

Прадавня українська література багата й розмаїта. І хоч численні напади орд завойовників знищували у вогні, перетворювали на попіл здобутки культури, усе ж таки пам’ятки, що
лишилися, засвідчують високий рівень духовного життя нашого народу.
Прадавня українська література доби монументального стилю має ряд особливостей. Насамперед вона рукописна. Під час переписування тієї чи іншої пам’ятки переписувач (а ними були найчастіше ченці монастирів) часто змінював її текст. Переписаний текст без змін — це список. Якщо ж оригінал змінено, переписувач утрутився в композицію твору, а то й у його зміст — то маємо нову редакцію пам’ятки. Так, існує три редакції «Повісті временних літ» і понад 250 списків цього твору, що повторюють другу або третю його редакції.

Друга особливість пам’яток Х -XI ст. — їх анонімність. Для цього періоду найбільшу складність
становить визначення автора того чи іншого твору, без чого важко зрозуміти творчий задум письменника, ознайомитися з його біографією. Не знаючи нічого про автора, ми не можемо дуже часто точно визначити час написання твору, бо, як правило, він дійшов до нас у пізніших списках.
Не менш складним є питання творів. В її основі — церковнослов’янська мова з виразними слідами Української вимови (так звана київська її вимова), що пізніше доповнюється
словами іншомовного походження.

Водночас треба звернути увагу на те що на різних етапах історичного розвитку український народ по-різному називав себе — руський, російський (це грецький відповідник до назви Русь — Росія). У 1721 році її перейняв Петро І, перейменувавши Московське царство на Російську
імперію. Так московіти стали росіянами. Паралельно існувало інше слово на позначення нашої країни — Україна, що вперше зафіксоване 1187 року в Київському літописі. Щоб поєднати ці назви, показати не¬ розривність історичного розвитку українців, взаємозв’язок між окреми¬ми його етапами, з II половини X IX ст. вони вживалися паралельно, як прикладка, наприклад, Іван Франко назвав свою працю «Нарисом історії українсько-руської літератури до 1890 року», а М. Грушевський — «Історією України-Русі».

Прадавня література
Українська література доби християнського Середньовіччя - тривалий період у її розвитку, що охоплює приблизно триста років. Художньо-естетична творчість цього колосального, як за часовими межами, так і за кількістю матеріалу, періоду не була статичною. Література перебувала у процесі постійної творчої динаміки. Змінювалися її погляди на світ, форми творчого осмислення дійсності.
Українська література доби християнського Середньовіччя
Зі стилістичного боку, „творам київської літератури 11 ст. властива певна стилістична „монументальність”, вибудована з окремих нечисленних стилістичних елементів, обмеженість на малу кількість у вживанні прикрас та скупчення уваги на змісті. Першим завданням авторів, здається, був „діловий” виклад змісту. Наслідком цього є відносно проста композиція творів. Характерно, що думки викладу часто концентруються в певну афористичну формулу, здебільшого наприкінці викладу. Іноді формула повторюється кілька разів протягом викладу. Літературне завдання цілого твору, або принаймні кожного окремого розділу, зосереджене на одній думці і рідко відходить від неї: виклад „моно тематичний”, з однією темою”
Українська література доби християнського Середньовіччя
Шестоднев
Шестоднев - біблійна розповідь про створення Богом світу за шість днів, що міститься в перших розділах книги Буття.
Бесіди на Шестоднев - екзегетичні  твори філософсько-богословського характеру, що представляють собою тлумачення перших глав книги Буття, і пояснюють основи світобудови з точки зору християнського вчення. Складаються звичайно з шести окремих трактатів, по числу шести днів творення світу.
Шестоднев  Василя Великого. Складається з 9 «бесід» (про створення світу взагалі, про невидиму і невпорядковану землю, про твердь, про збирання вод, про животіння землі, про небесні світила, про плазунів, про птахів і про тварин).
Шестоднев Северіяна, єпископа гавальского. Відомий в рукописах під заголовком «Шість слів про сотворіння світу». Являє собою переробку Шестоднева Василя Великого.
Шестоднев Георгія Писида
Шестоднев Іоанна Болгарського
До найбільш відомих Бесід на Шестоднев відносяться:
http://litopys.org.ua/oldukr2/oldukr25.htm
Фізіо́лог — пам'ятка перекладної староукраїнської літератури енциклопедичного характеру: книга про властивості реальних і фантастичних тварин, птахів, дерев, мінералів із тлумаченням їх у символічно-алегоричному християнському дусі. Слов'янські переклади грецького «Фізіолога» відомі лише в старокиївських списках, але з мови найдавнішого зі збережених списків (XV ст.) видно, що вони беруть початок від болгарських перекладів, зроблених перед XIII ст. «Фізіолог» відомий на Русі в двох редакціях.

Фізіо́лог
Одна з них виникла ще в ІІ-ІІІ ст. у грецькій олександрійській літературі. У цій редакції, наприклад, розповідь про лисицю втілює поняття хитрості: голодна, вона прикидається бездиханною, а коли до неї злітаються птахи, то ловить їх і з'їдає. Розповідь про неясить (пелікана) розкриває уявлення про чадолюб'я, камінь адамант (алмаз) уподібнюється очищуючій силі, рівної Ісусові Христу, і т. д. Серед персонажів «Фізіолога» — міфологічні сирени і кентавр, птах фенікс.
Фізіо́лог
Друга редакція Фізіолога (її називають «візантійською») менш популярна на Русі, але була поширена в південних слов'ян. У цій редакції переважає повчальний початок: у статті про дворогу антилопу пояснюється, що Бог дав чоловіку два завіти — Старий і Новий; властивість дятла клювати «носом своїм», «де м'яко древо», порівнюється з пошуками дияволом слабостей у людях; фантастичне омолодження осліплого від старості орла уподібнюється звертанню грішника до церкви і т. д.
Фізіо́лог
Ці складні тлумачення «Фізіолога» не відбилися на літературному стилі українського середньовіччя, але символічні образи залишалися постійно в арсеналі художніх засобів давньокиївських письменників і книгарів аж до XVIII ст. При переписуванні «Фізіолога» у рукописних збірниках XV—XVII ст. текст його іноді супроводжувався барвистими мініатюрами.
Фізіо́лог
http://litopys.org.ua/oldukr2/oldukr48.htm
Бджола (Бъчела, Пчела), грецькій флорілегій, перекладний збірник висловів і коротких історичних анекдотів (тобто маленьких оповідань про вчинки знаменитих людей) з християнської та античної літератури, складений Максимом Ісповідником. У давній українські літературі зустрічається в трьох різновидах. Найпоширеніша редакція містить 71 розділ, вона була перекладена не пізніше XII—XIII ст. З назв розділів («Про мудрість», «Про навчання і бесіду», «Про багатство і злиденність», «Про печаль і безпечальність», «Про похвалу», «Про заздрість», «Про сміх» тощо) видно, що вислови підбиралися по темах і в основному стосувалися питань моралі, норм поведінки, християнського благочестя. Кожний розділ містить близько 20 висловів: на початку нього — цитати з книг Священного писання, творів батьків церкви (Іоанна Богослова, Василія Великого, Іоанна Златоуста та ін.).
Бджола
Далі ідуть вислови, що належать або приписуються античним філософам і письменникам: Аристотелю, Анаксагору, Піфагору, Демокриту, Сократу, Плутарху, Софоклу, Евріпіду, Феогніду тощо. Бджола — багате джерело античних афоризмів та анекдотів, що почасти увійшли в український фольклор. В історичних анекдотах містяться епізоди з життя і діянь Александра Македонського і його батька — Філіппа ІІ, спартанських царів Агесилая і Леоніда I, афінського державного діяча Алківіада, східних царів — Дарія, Артаксеркса, Кира, Креза та ін. Таким чином, Бджола була не тільки зведенням етичних рекомендацій, а й своєрідною енциклопедією історичних відомостей.
Бджола
От приклади моральних наставлянь з Бджоли: «Ліпше од вірного друга рана, ніж поцілунок ворога»; «Усе нове краще: і посуд, і одежа, а дружба — стара»; «Ліпше зле слухати, ніж зле мовити»; «Ліпше хліб з сіллю у тиші та без печалі, ніж жадання наїдків багатоцінних з безладдям і з жахом»; «Роби сказане, а не розповідай про зроблене»; «Везіння подібно овочеві — як мине час, так і засохне»; «Хто, інших грабуючи, творить будинок собі, той немов би камені складає на замерзлій ріці»; «Таким будь для батьків своїх, якими хотів би бачити своїх дітей»; «Ворог, що говорить правду, краще лицемірного друга»; «Коли всі справи твої відбуваються за твоїм бажанням, тоді чекай змін (до поганого), а коли несподівані напасті випали тобі, тоді сподівайся на добре і краще»; «Краще жити в пустелі з левом і зі змією, ніж із дружиною підступної і зломовною» тощо.
Бджола
Кілька прикладів історичних анекдотів з Бджоли: „Олександр Македонський: Коли благало його військо вночі на супостата напасти, так сказав: «Не царської мужності така перемога»“; „Діоген сказав. Коли спитав хтось, чому люди жебракам подають, а мудролюбцям — ні, відповідав він: «Бо кульгавості і сліпоти та інших вад собі очікують, а мудрості ні»“; „Езоп. Цей каже: «Кожен з нас два міхи носить: один перед собою, а інший ззаду. У передній кладе чужі гріхи, а в задній — свої»“.
Бджола
Бджола існувала в двох редакціях, що складали відповідно 68 і 44 розділи. Посилання на Бджолу ми зустрічаємо вже в літописі під 1186 р.: «Як говориться в Бджолі: славна війна краще неміцного миру: в удаваному мирі живучи, більше зла землям приносять».
Пізніше Бджола була перероблювана з значними скороченнями античного матеріалу. Найстаріший рукопис (XV ст.) видав М. Смірнов (1894), деякі пізніші українські списки — С. Щеглової (1914). Мотиви Бджоли використовував у своїй творчості І. Франко.
http://litopys.org.ua/oldukr2/oldukr72.htm

Бджола


title: Презентація на тему «Йоганн Штраус II»

text:
Йоганн                      Штраус

Народився 25 жовтня 1825 у Відні.
   Хлопчик вчився грати на скрипці потайки від батька, який хотів бачити сина банкіром і влаштовував запеклі скандали, коли заставав сина зі скрипкою в руках. Проте за допомогою матері Йоганн-молодший продовжував таємно удосконалюватися в музиці. Батько незабаром віддав Йоганна-молодшого у Вище комерційне училище, а вечорами змушував працювати рахівником. В 1844 Йганн-молодший закінчив свою музичну освіту у відомих педагогів, які дали йому блискучі рекомендації (для отримання ліцензії на професію).

Незабаром Штраусу вдається набрати невеликий власний оркестр, і він з успіхом виступає у віденському казино Доммайер. Репертуар оркестру в значній мірі складався з його власних творів. Перший час сильно заважала заздрість з боку впливового батька, який заносив до чорного списку ті заклади, де виступав син, не допускав його на придворні бали і на інші престижні заходи, які вважав своєю вотчиною. Але, всупереч усім зусиллям батька і завдяки шанувальникам таланту Йоганна-молодшого його призначили капельмейстером військового оркестру другого полку цивільної міліції (батько був керівником оркестру першого полку).
Ще більше поглибила конфлікт батька з сином революція 1848 року. Штраус-старший підтримав монархію і написав вірнопідданський " Марш Радецького ". Штраус-молодший у дні революції грав" Марсельєзу "і сам написав ряд революційних маршів і вальсів. Після придушення революції його притягнули до суду, але врешті-решт виправдали.
1849 : Штраус-старший помер від скарлатини. Йоганн на могилі батька зіграв " Реквієм " Моцарта, присвятив пам'яті батька вальс "еолові арфа" і видав за свій рахунок повне зібрання творів батька. Батьківський оркестр вирішив приєднатися до музикантів сина, і об'єднаний оркестр вирушає на гастролі по Австрії,Польщі, Німеччині. Скрізь він мав величезний успіх.
Щоб налагодити відносини з новим імператором Францем-Йосипом I, Штраус присвячує йому два марші. Незабаром йому передають усі батьківські повноваження на придворних балах і концертах ( 1852). Запрошень так багато, що він нерідко відправляє замість себе одного з братів. На відміну від батька, він нікому не заздрив і жартував, що "брати талановитіший мене, просто я популярнішим".

1856 : перші гастролі Штрауса в Росії. Він став постійним диригентом літніх концертів при Павловському вокзалі з величезним окладом (22 тисячі рублів за сезон). Протягом п'яти років виступів у Павловську Штраус переживає серйозне захоплення російською дівчиною, Ольгою Смирнитською, але батьки Ольги перешкодили їх шлюбу. Цьому роману були присвячені радянський фільм "Прощання з Петербургом" і книга Айгнера "Йоганн Штраус - Ольга Смирнитською. 100 листів про кохання".
В 1862 Штраус, після повідомлення Ольги про своє весілля з російським офіцером, одружився на оперній співачці Єтти Халупецкой, що виступала під псевдонімом "Трефц". Біографи відзначають, що Єтти була зовні схожа на Ольгу Смирнитську. Єтти була старше Штрауса на 7 років і до того ж мала сімох позашлюбних дітей від різних батьків. Проте шлюб виявився щасливим, Генрієта стала вірною і турботливою дружиною.
Кінець 1860-х - початок 1870-х років: розквіт штраусовских генія. У цей період він створює свої найкращі вальси: " На прекрасному блакитному Дунаї "( 1866) і "Казки Віденського лісу" ( 1868), кращі оперети.
Ольга Смирнитська

1878 : після смерті Єтти Штраус одружився на молодій німецькій співачці Ангеліні Дітріх. Незабаром цей шлюб розпадається. В 1882 Штраус одружується в третій і останній раз, на Аделі Дойч (1856-1930), вдові сина банкіра Антона Штрауса. Вона була єврейкою і не хотіла переходити в християнську віру. У католицькій церкві їх би не стали вінчати, тому для оформлення розлучення і нового шлюбу Штраус стає протестантом -євангелістом і приймає німецьке громадянство, ставши підданим герцога Саксен-Кобург-Готського. Остаточно шлюб з Адель був оформлений в 1887 році. Штраус присвятив дружині вальс "Адель". Їх спільне життя склалося вдало. Незважаючи на три шлюби, своїх дітей у Штрауса не було.
Останні роки Штраус не концертував і практично не виходив з дому. Але з нагоди 25-річчя оперети "Летюча миша" його умовили диригувати увертюрою. Він занадто розпалився і по дорозі додому сильно застудився. Штраус помер у Відні у віці 73 років від пневмонії, не встигнувши закінчити балет "Попелюшка". Завершив роботу над балетом в наступному році Йозеф Байєр.
Все своє стан Йоганн заповідав музичному суспільству. Аделі дісталася тільки рента. Вона пережила чоловіка на 31 рік, повністю присвятивши себе створенню музею Штрауса та публікації його творів. Вона навіть розшукала і зберегла любовні листи чоловіка до Ольги.

 Другий шлюб Й.Штрауса з актрисою Анжелікою Дітріх не був щасливим, що змусило композитора подавати на розлучення. Відмова Римо-католицької церкви у розлученні змушує Й.Штрауса перейти у протестантизм та змінити громадянство. В серпні 1887 Й.Штраус одружується втретє на Адель Штраус, якій пізніше він присвятив популярний вальс Адель.
В 1892 Й.Штраус спробував себе в оперному жанрі, проте його єдина опера — «Лицар Пасман» не набула популярності. У травні 1899 року він простудився на ранку в придворному театрі, де диригував увертюрою до «Кажану», почалося запалення легенів, яке стало для композитора фатальним. 30 червня 1899 Й.Штраус помер. Похований Й.Штраус на центральному цвинтарі Відня «Zentralfriedhof»
Творчість

   Штраус створив величезну кількість творів: 168 вальсів, 117 польок
, 73 кадрилі, 43 маршу, 31 мазурку, 15 оперет, комічну оперу і балет. Він зробив з танцювальною музикою те, що пізніше Гершвін зробив з джазом : підняв до симфонічних вершин.

           Оперети і інші театральні постановки:
Індиго і сорок розбійників (Indigo und die Vierzig Ruber, 1871)
Карнавал в Римі (Der Karneval in Rom, 1873)
Летюча миша (Die Fledermaus, 1874)
Каліостро у Відні (Cagliostro in Wien, 1875)
Принц Мафусаїл (Prinz Methusalem, 1877)
Сліпа корова (або "Корова сліпця") Blindekuh (1878)
Мереживний хустку королеви (Das Spitzentuch der Knigin, 1880)
Весела війна (Der lustige Krieg, 1881)
Ніч у Венеції (Eine Nacht in Venedig, 1883)
Циганський барон (Der Zigeunerbaron, 1885)
Симплициус (Simplicius. 1887)
Лицар Пашман (Ritter Psmn, опера, 1892)
Принцеса Нінетта (Frstin Ninetta, 1893)
Яблучне свято (Jabuka, 1894)
Лісничий (Waldmeister) (1895)
Богиня Розуму (Die Gttin der Vernunft, 1897)
Попелюшка (Aschenbrdel, 1899, балет, посмертно)
Віденська кров (Wiener Blut, 1899, посмертно)

                           Знамениті вальси:
   Пісні кохання (Liebeslieder, op. 114, 1852)
Прощання з Петербургом (Abschied von St Petersburg, op. 210, 1858)
На прекрасному блакитному Дунаї (An der schnen blauen Donau, op. 314, 1867)
Життя артиста (Knstlerleben, op. 316, 1867)
Казки Віденського лісу (G'schichten aus dem Wienerwald, op. 325, 1868)
Вино, жінки та пісні (Wein, Weib und Gesang, op. 333, 1869)
Тисяча і одна ніч (Tausend und eine Nacht, op. 346, 1871)
Віденська кров (Wiener Blut, op. 354, 1873)
Каліостро (Cagliostro-Walzer, op. 370, 1875)
Прекрасний травень (O schner Mai!, Op. 375, 1877)
Троянди з півдня (Rosen aus dem Sden, op. 388, 1880)
Поцілунок (Kuss-Walzer, op. 400, 1881)
Весняні голоси (Frhlingsstimmen, op. 410, 1883)
Лагуни (Lagunen-Walzer, op. 411, 1883)
Віденські жінки (Wiener Frauen, op. 423, 1886)
Імператорський вальс (Kaiser-Walzer, op. 437, 1888)

                        Музика Штрауса в кіно
Фільм "Віденські вальси" ( англ. Waltzes from Vienna, 1934) режисера Альфреда Хічкока. Фільм розповідає про написання вальсу "На прекрасному блакитному Дунаї" австрійського композитора Йоганна Штрауса-молодшого.
Життя і мелодій Йоганна Штрауса присвячений популярний американський фільм "Великий вальс" ( 1938). Сюжет фільму має мало спільного з реальним життям композитора.
Караяновский запис вальсу "На прекрасному блакитному Дунаї" був використаний кінорежисером Стенлі Кубриком у звуковій доріжці до фільму "Космічна одіссея 2001 року "(Кубрик перемонтував кадри, щоб" потрапити "в музику).
Фільм "Прощання з Петербургом" (СРСР) розповідає про перебування Штрауса в Росії.

Виконав учень 8фм/хб класу нвк"сзш ІІ ст.-ліцей"шибіко василь


title: Презентація на тему «Що таке «джинса» і чи є це явище насправді шкідливим»

text:
2. Що таке «джинса» і чи є це явище насправді шкідливим? Які причини його виникнення та існування? Знайдіть приклади «джинси» у місцевих ЗМІ?
Що ж таке джинса?
Джинса́ — сленгове слово, яке використовується переважно у медійній спільноті. Синонім терміну «прихована реклама». Означає зумисну приховану рекламу або антирекламу, подану у вигляді новин, авторських текстів, аналітики й телевізійних програм тощо.

Різновиди джинси
	Відповідно виникає джинса, щоб догодити одній зі сторін – комерційній або політичній.
	Як правило, у джинсових текстах наводиться позиція лише замовника, натомість альтернативні думки або погляди інших дотичних до теми матеріалу сторін — ігноруються. Часто журналіст дає власні оцінки у матеріалі, «навішує ярлики», при цьому наводячи сумнівні аргументи, посилаючись на недостовірні джерела, вириваючи факти з контексту і приховуючи від читачів повну картину дійсності.

Політична джинса
1) статті чи сюжети, які насправді пишуть прес-служби політичних партій чи окремих політиків. Як правило їх підписують псевдонімом.
2) оприлюднення соціологічних досліджень сумнівних фірм, які, як правило, серйозно відрізняються від інших соцопитувань на користь якоїсь політичної сили.
3) на шпальтах газет часто з’являється псевдоаналітика маловідомих авторів, що підписуються «політологами», які надають начебто експертну оцінку тої чи іншої події під кутом, вигідним для однієї з політичних сил.
4) публікація різноманітних «листів від… » (робітників, шахтарів, працівників медичної галузі).

Політична джинса
5) боти-коментатори (від web bot, www robot – англ. – автоматична програма для скачування файлів чи розсилання спаму). Це навпаки один з найновіших винаходів доби Інтернету. Назва боти має іронічний підтекст – насправді ідеться про людей. Це наймані працівники або активісти політичних штабів, які за гроші залишають коментарі (пости, коменти) на сторінках інтернет-видань з метою дискредитації тої чи іншої статті, її автора, висловлених ідей чи викладених фактів. Зазначимо, що сфальшовані інтернет-коментарі не можна вважати джинсою у вузькому сенсі цього слова, адже самі видання від діяльності ботів не мають жодного зиску.

Політична джинса
Комерційна джинса проявляється в таких різновидах:
а) стовідсотково рекламний  текст, підготовлений  фаховими рекламістами (найчастіше зустрічається у  щоденних газетах), який розміщується на шпальті  поруч із звичайними статтями.
б) сюжети чи публікації, що імітують за стилем новину чи репортаж, проте є нічим  іншим як прихованою рекламою.
в) прихована реклама  на телебаченні може бути суто візуальною.
Джинса, зазвичай, готується самими журналістами і розміщується з відома керівника редакції, утім можливе і несанкціоноване розміщення. Вважається грубим порушенням журналістських стандартів, зокрема, основних принципів журналістської діяльності — принципу збалансованості і неупередженості подачі інформації.

Походження терміну…
Одна з версій походження терміну, за версією журналістів інтернет-видання «Телекритика» — це джинси, в кишеню яких кладеться гонорар за підготовку та/або розміщення замовних матеріалів.

Ознаки джинси
Джинса завжди відрізняється від справжнього журналістського матеріалу тим, що в джинсовому матеріалі грубо порушуються ключові стандарти журналістики:
баланс думок;
відокремлення фактів від висновків та оцінок;
достовірність (тобто перевіреність) інформації;
повнота (вичерпність) інформації.

Щоб зрозуміти, чи є джинса шкідливим явищем, знайдемо її плюси та мінуси.
Недоліки
Джинса потрібна замовникам, адже прихована замовна публікація дозволяє сподіватися на ефект, який неможливо досягти чесною рекламою.
уникнення податків, бо оплата прихованої реклами відбувається як правило «кешем», тобто готівкою. У бухгалтерії, ясна річ, ці гроші ніяк не фігурують.

порушуються засади чесної журналістики, люди позбавляються можливостей  отримувати об’єктивну інформацію;
Джинса є злочином, корупцією в ЗМІ. Це просто хабар, який дається ЗМІ, для того, щоб ЗМІ або про щось розказав добре, або когось зганьбив чи виставив у непроглядному вигляді.

Недоліки
Відбувається поширення прихованої реклами (заборонено), адже будь-яка реклама має бути ідентифікована як така. У сфері друкованих медіа та Інтернету наглядових органів немає, а контроль за телерадіоорганізаціями здійснює Національна рада України з питань телерадіомовлення, але вона практично не застосовує до них санкцій за «джинсу».

Недоліки
Переваги
 Є для тієї людини, яка проявляє інтерес до даної джинси.
Джинса – шкідливе явище
З таких позицій будь-яка джинса є злом. Але  очевидно, існує різниця між скажімо короткою заміткою про успіхи страхової компанії, що має  ознаки прихованої реклами і величезним замовним матеріалом, який з допомогою напівправди виправдовує сумнівні рішення  Уряду. Різна аудиторія, різні масштаби маніпуляції суспільною думкою, різні наслідки.
Але все-таки, джинса є насправді шкідливим явищем.

Як говорить Закон
«Джинса»  фактично є різновидом такого явища як прихована  реклама. Частиною 10 статті 1 Закону України «Про рекламу» від 3 липня 1996 р. прихована реклама визначається як «інформація про особу чи товар у програмі, передачі, публікації, якщо така інформація слугує рекламним цілям і може вводити в оману осіб щодо дійсної мети таких програм, передач, публікацій».

Поширення прихованої реклами українським  законодавством забороняється. В Законі «Про рекламу» це питання регулюється статтею 9, що має назву «Ідентифікація  реклами».
Приклади джинси у місцевих ЗМІ
На сайті Житомирської громадсько-політичної газети «Приміське життя» можна побачити статтю від 17 січня 2014 року, що має назву «"Металбудтех": від виробництва до монтажу», де розповідається про підприємство «Металбудтех»,  його переваги. Взагалом відбувається комерційна реклама підприємства, тобто джинса.

Також на сайті Житомирської громадсько-політичної газети «Приміське життя» можна побачити статтю від 19 січня 2014 року, що має назву «Про «Казковий Житомир» та оптовий ринок у Глибочиці». В цій статті наведена інформація про позитивні сторони «Казкового Житомира» - дитячого культурно - розважального центру на перехресті вулиці Михайлівська та Лятошинського. Як ми можемо зрозуміти, відбувається комерційна джинса.

Приклади джинси у місцевих ЗМІ

Висновки
Джинса – це зумисна прихована реклама або антиреклама, подана у вигляді новин, авторських текстів, аналітики й телевізійних програм тощо.
Вона поділяється на комерційну та політичну.
В ній порушуються стандарти професійної журналістики.
Джинса має свої переваги та недоліки. Проаналізувавши їх, було визначено, що джинса є насправді шкідливим явищем.
Місцеві ЗМІ містять джинсу.

Дякую за увагу!


Презентація на тему «Деградація природи та екологічні проблеми»


title: Презентація на тему «Демографічна проблемата шляхи її подолання»

text:
Демографічна проблема
та шляхи її подолання
Демографічна проблема

Питання демографічних процесів стали у центрі уваги діяльності багатьох міжнародних організацій, у тому числі й Організації Обєднаних Націй, яка віднесла ці питання до числа глобальних проблем сучасності.
Найважливіші проблеми народонаселення, які загрожують украй негативними наслідками:
стрімке зростання населення, або демографічний вибух у країнах, що розвиваються;
загроза депопуляції, або демографічна криза, в економічно розвинутих країнах;
неконтрольована урбанізація в  країнах, що розвиваються;

стихійна зовнішня й внутрішня міграція, яка ускладнює політичні відносини між державами;
криза розвинутих міст у деяких розвинутих країнах.

Вивчення тривалості життя
Проблема тривалості життя хвилювала людство з древніх часів. Прогрес цивілізації та соціально-економічні утворення сприяли поступовому росту тривалості життя. Власне соціальні та економічні умови при сприятливому екологічному етапі з врахуванням спадковості мають визначальний вплив на збільшення середньої тривалості життя людини у кожній окремій країні.Середня тривалість життя людини у Японії – 82 роки, в Україні – 68, у Нігерії – 46 років.

Суть і зміст проблеми
Зменшення населення за рахунок низького рівня народжуваності в багатьох індустріально розвинутих країнах і вибуховий ріст у найбідніших державах - це той контраст, який загрожує перетворитись в одну з великих соціально-економічних і політичних проблем найближчих десятиліть.
Значний вплив на зміни народжуваності мають міграційні процеси. Європейські країни вимушені змінювати закони про в’їзд та укріплювати свої кордони, щоб знизити наплив іммігрантів з країн третього світу.

Суть і зміст проблеми
Є чинники, які ще більше ускладнюють проблему народонаселення. Нестача землі призводить до виснаження пасовищ, ерозії ґрунтів, що сильно знижує родючість. Природні ресурси, особливо ліси, знищуються заради палива та експорту. Велика кількість людей (здебільшого молоді) прямує у великі міста. Але в умовах слабкої індустріалізації їм не вистачає ані роботи, ані житла, ані чистої води. Результатом цього є швидке зростання міст з мільйонами безробітних, які живуть прямо на вулицях.
Основні причини виникнення проблеми
Перша спроба оцінити динаміку кількості населення і відповісти на питання, чи може Земля прогодувати всіх на ній живучих, пов’язана з ім’ям Томаса Мальтуса, який в швидкому рості населення передбачав згубні екологічні наслідки.
Т.Мальтус стверджував, що чисельність населення збільшується в геометричній прогресії, в той час як харчові ресурси, необхідні для прожитку цього населення-в арифметичній. Таким чином, рано чи пізно , як би повільно населення не росло, лінія його росту перетнеться з прямою харчових ресурсів-арифметичною прогресією. Коли чисельність населення досягне цієї точки, загальмувати його ріст зможуть тільки війни, злидні, хвороби та пороки. В інших видавництвах своєї книги Мальтус пропонував інші способи „гальмування” чисельності населення: безшлюбність, удівство, пізні шлюби.

Основні причини виникнення проблеми
Основні причини світового демографічного вибуху можна звести до наступних чинників:
різко скоротилась дитяча смертність (особливо у віці до одного року) у країнах третього світу, які дають максимальні показники народжуваності;
зросла середня тривалість життя населення;
смертність перемістилась із пререпродуктивної групи до пострепродуктивної групи і перестала виступати як обмежуючий фактор народжуваності;
зріс демографічний потенціал за рахунок збільшення відсотку молодих людей у країнах третього світу.

Основні регіони поширення проблеми
За перші 1000 років нашої ери населення землі збільшилось усього в 1,5 рази, а у Європі залишилося без змін. Основна частина людства мешкала в Азії (55%, або близько 135 млн. осіб). В основному людські поселення концентрувались на території теперішнього Китаю, Індії, Туреччини, Ірану та Японії. У Європі - це Франція, Італія, Іспанія, в Африці – Єгипет.
За наступні 500 років чисельність людства також зросла в 1.5 рази. За цей період особливо швидко зросло населення Європи і Японії (з 4.5 млн. в 1000 році до 17 млн. у 1500 році).
Внаслідок великих географічних відкриттів значно зросли еміграційні процеси, особливо в Австралію і Америку. Так, при загальному зростанні чисельності населення у світі за цей період у 3,5 рази, населення Австралії збільшилося у 19 разів. Америки - 10 разів. Населення Росії і країн Західної Європи за цей період збільшилось відповідно у 8.1 і 4.1 рази ; Азії-3,4.;Африки - 2.4 рази.

Основні регіони поширення проблеми
У XX сторіччі населення Землі збільшилось більш ніж на З млрд. чоловік, тобто майже в 3 рази. Найшвидше воно зростало в Латинській Америці (в 6,1 рази) та в Африці (в 4,7 рази), найповільніше - в Західній Європі (в 1,7 рази) та колишньому Радянському Союзі (в 2,1 рази). Причина цього - міграції населення. Вони значно прискорили зростання населення в Західній півкулі, Австралії і Новій Зеландії. Мали значення і наслідки двох світових війн, особливо згубних для країн Західної Європи і колишнього Радянського Союзу.
Про значне прискорення темпів приросту населення Землі протягом історії людства свідчить такий факт - за останнє тисячоліття населення збільшилось у  8 разів. При цьому для першого його подвоєння потрібно було 600 років, для другого - 230, для третього - понад 100 років, а для останнього - всього  40 років. На сьогодні чисельність населення Землі перевищує 6 млрд. осіб і продовжує зростати.

Шляхи вирішення проблеми
Основою для дійсного вирішення проблеми народонаселення є, перш за все, соціально-економічні перетворення. В 1984 році в Мехіко відбулася друга Міжнародна конференція по народонаселенню , в якій приймали участь 147 країн світу. На ній були підбиті підсумки Всесвітнього плану дій на 10 років в галузі народонаселення і прийняли Декларацію про проблеми населення , в якій була підтверджена важливість принципів та цілей прийнятого 10 років тому плану дій та зроблені рекомендації по подальшому його виконанню.
Шляхи вирішення проблеми
В 1994 році в Каїрі відбулася третя Всесвітня конференція по народонаселенню та розвитку, в якій прийняло участь вже 179 держав. На конференції прийняли підсумковий документ-20-річна Програма дій в галузі народонаселення та розвитку, яка складає 16 розділів, де розкриваються практично всі злободенні проблеми в галузі народонаселення.
В програмі підкреслювалось , що збільшується кількість держав, які усвідомлюють  необхідність розширення міжнародного співробітництва в питаннях народонаселення. В програмі розглядаються взаємозв’язки між народонаселенням , стійким економічним ростом та стійким розвитком.


Презентація на тему «Японське “економічне диво”»


Презентація на тему «Живопись»


title: Презентація на тему «Іван Кавалерідзе»

text:
Презентація“ Іван Кавалерідзе – великий український скульптор “
Підготувала
Учениця 10 класу
Прилуцької ЗОШ І-ІІІ ст. № 13
Імені Святителя Іоасафа Бєлгородського
Іва́н Петро́вич Кавалері́дзе (* 1 (13) квітня 1887, хутір Ладанський, нині Роменський район, Сумська область — † 3 грудня 1978, Київ) — український скульптор, кінорежисер, драматург, сценарист, художник кіно. Народний артист УРСР (1969).
 Народився в селянській сім'ї Килини Луківни Кухаренко та Петра Васильовича Кавалерідзе (Кхварідзе) — сина Васо Кхварідзе, нащадка грузинського князівського роду, якого в середині 19 століття привіз в Україну московський генерал Ладонський після закінчення Кавказької війни.
Дитинство Івана Кавалерідзе минуло в селі Талалаївці Полтавської губернії (нині село Сильченкове Талалаївського району Чернігівської області).
1899 — закінчив початкову земську школу.
Більш за все йому подобалося ліпити з глини фігурки людей і тварин. Такі дивні розваги привернули увагу його дядька — художника й археолога Сергія Аркадійовича Мазаракі(представника відомого роду Мазаракі), що закінчив свого часу Петербурзьку академію мистецтв і працював хранителем скіфського відділу в Київському археологічному музеї. Він забрав хлопчика до Києва, де Іван навчався у гімназії Вальтера.
1907–1909 — навчався у Київському художньому училищі.
1909–1910 — навчався у Петербурзькій академії мистецтв у І.Гінцбурга.
1910–1911 — удосконалював художню майстерність у приватній студії Наума Аронсона (Париж), відтак повернувся до Києва, щоби взяти участь у конкурсі на найкращий проектпам'ятника княгині Ользі.
У лютому 1915 року був мобілізований до російської армії й направлений для проходження служби у 119-й запасний батальйон, дислокований у В'ятці, а в квітні 1915 року його перевели до школи прапорщиків у Петергоф (біля Петербургу), згодом — до 3-го Зведеного гвардійського запасного батальйону в Царському Селі, що стояв на варті біля покоїв останнього російського імператора Миколи II у лютому 1917 року.

Жовтневий переворот І. П. Кавалерідзе зустрів у Ромнах, де кінцем жовтня 1918 створив пам'ятник Тарасу Шевченку. Працюючи у відділі народної освіти у Ромнах, він викладав малювання у 6 школах, вів міський драмгурток і був головним режисером Роменського пересувного робітничо-селянського театру (1925–1930), організував Товариство охорони пам'яток старовини тощо.
1941 року в часи нацистської окупації кінорежисер і скульптор Іван Кавалерідзе керував відділом культури Київської міської управи.
По закінченні війни, коли радянська влада цькувала митця за перебування під німецькою окупацією, а Київська кіностудія виселила його зі службової квартири, майстра прихистила театральна актриса Любов Гаккебуш у своєму помешканні на Великій Житомирській, 17.
Помер у Києві 3 грудня 1978 року. Похований на Байковому цвинтарі.
Доробок у галузі скульптури
У творчому доробку Кавалерідзе — численні пам'ятники:
*княгині Ользі (Київ, 1911; зруйнований 1919, відновлений 1996)
*Тарасу Шевченку (Ромни, 1918; Полтава 1925; Суми, 1926 — зруйнований на початку 1960-х рр.)
*Григорію Сковороді (Лохвиця, 1922; Київ, 1977)
*Артему (Бахмут, 1924; Святогірськ, 1927)
*Леніну з комсомольцями
*Ярославу Мудрому (проект 1944–1960 рр., встановлений у 1990-х рр.)
Автор проекту пам'ятника Богдану Хмельницькому в Кобеляках (1962), скульптурного портрету Федора Шаляпіна (1909), скульптурних композицій «Амвросій Бучма в ролі Миколи Задорожного» (1954), «Прометей» (1962), «Лев Толстой» (1965), «Святослав у бою», «Запорожець на коні», «О.Пушкін і М.Гоголь», «Марко Кропивницький», «Летять журавлі»; меморіальних таблиць і горельєфів.

Пам'ятник Тарасу Шевченку в Ромнах на Сумщині
Пам'ятник Богдану Хмельницькому, м.Чернігів
Пам'ятник Григорію Сковороді в місті Лохвиці (Полтавська область)
Пам'ятник Ярославу Мудрому
Пам’ятники Артему
Пам'ятник княгині Ользі, святому апостолу Андрію Первозваному та просвітителям Кирилу і Мефодію
Пам'ятник княгині Ользі, святому апостолу Андрію Первозваному та просвітителям Кирилу і Мефодію — пам'ятник вКиєві, розташований на Михайлівський площі поруч із Михайлівським Золотоверхим собором. Композиція складається з трьох мармурових скульптур на гранітному постаменті: в центрі розташована постать княгині Ольги, ліворуч — апостол Андрій Первозванний, праворуч розташовані просвітителі Кирило і Мефодій.
Вперше пам'ятник відкритий 4 вересня 1911 року. Його авторами були скульптори Іван Кавалерідзе, Петро Сниткін та архітекторВалеріан Риков. У 1919 році вандали скинули скульптуру княгині Ольги, а до 1935 року пам'ятник був остаточно демонтований.
У 1996 році пам'ятник відновили. Автори реконструкції — скульптори Віталій Сівко, Микола Білик та Віталій Шишов.
Пам’ятник у 1911 році
Пам'ятник княгині Ользі, святому апостолу Андрію Первозваному та просвітителям Кирилу і Мефодію


title: Презентація на тему «Випадкові винаходи»

text:
Випадкові винаходи.
Історія
Історія показує, що деякі наукові відкриття, в тому числі ті, які перевернули світ, були зроблені абсолютно випадково. Досить згадати Архімеда, який, опустившись у ванну, відкрив закон, згодом названий його ім’ям про занурення у воду тіла і виштовхуючій його силі, або Ньютона, на якого впало знамените яблуко.
Історія знає чимало випадків, коли важливі винаходи сов ршалісь абсолютно випадково Причому мова йде не тільки про наукові, але й цілком побутових речах Розповімо про самих відомих з ніих.
Морозиво на паличці
Фруктове морозиво або навіть заморожений сік на паличці, який знають і люблять мільйони людей. Адже автор цього простого продукту відкрив спосіб створення такого морозива, коли йому було 11 років (відбувалося все це в 1905 році). Він висипав порошок типу “Юпі” або “інвайт” у воду і забув все це випити. Чашку з усім цим хлопчина залишив на вулиці, в холодну пору року. І так, у воді він також залишив паличку для помішування. Після того, як все це замерзло, хлопчині продукт дуже сподобався.
Він його показав усім друзям і забув про все це. Згадав свой “винахід” він тільки через 18 років. Так з’явилося морозиво “Epsicles”. Ну, а інші виробники спати не стали, і випускали свої версії такого морозива. Результат ми бачимо сьогодні – тисячі видів фруктового морозива, соку на паличці і всіх інших.
Рентгенівське випромінювання.
Це досить старе відкриття, яке було зроблено ще в 1895 році, фізиком Рентгеном (Wilhelm Conrad Röntgen). Він абсолютно випадково помітив, що випромінювання катодного-променевої трубки проходить через досить тверді предмети (або через частини тіла), залишаючи тінь. Причому чим щільніше об’єкт, тим сильніше тінь.Лише через декілька місяців з’явився знімок руки дружини вченого, який є дуже відомим. Загалом, якби не спостережливість Рентгена, ми б не змогли дізнаватися, що ж там сталося з суглобом – чи то просто удар, чи то перелом, чи то ще щось. Гарний винахід, дуже потрібний.
Пеніцилін
Шотландський учений Олександр Флемінг в 1928 році займався дослідженням грипу. Одного разу він помітив, як синьо-зелена цвіль (природний пеніцилін виділяють цвілеві гриби), що розмножується в одній з чашок Петрі, убила всіх там стафілококів.
Булочки з родзинками.
Тут же варто згадати і про легенду, описаної знавцем Москви журналістом і письменником Володимиром Гіляровським, про те, що булочку з родзинками винайшов знаменитий булочник Іван Філіппов. Генерал-губернатор Арсен Закревський, що купив якось свіжу сайку, раптом виявив в ній таргана. Викликаний на килим Філіппов, схопив комаху і з’їв, заявивши, що генерал помилився – це була родзинка. Повернувшись в пекарню, Філіппов розпорядився терміново почати пекти булочки з родзинками, щоб виправдатися перед губернатором.
Картопляні чіпси
Перші чіпси були зроблені клієнтові на зло. Це сталося в 1853 році. У місті Саратога-Спрінгс (штат Нью-Йорк, США) в одному з ресторанів спроможний клієнт, залізничний магнат Корнеліус Вандербільт, відмовився їсти не просмажену, товсто нарізану картоплю. Він викликав до себе чорношкірого шефа-кухаря Джорджа Крама і публічно його присоромив. Крам подав зарозумілому мільйонерові найтонші скибочки картоплі, зажарені до хрускоту. А Вандербільту це блюдо дуже сподобалося. У результаті в меню з'явилися саратогські чіпси. Спочатку чіпси подавалися виключно в дорогих ресторанах. А в 1890 році вони «вийшли» на вулицю.
Штучні підсолоджувачі.
Три найпоширеніших замінника цукру були відкриті лише завдяки тому, що вчені забули помити руки. Цикламат (1937) і аспартам (1965) стали побічним продуктом медичних досліджень, а сахарин (1879) був випадково виявлений при дослідженнях дериватів кам'яновугільного дьогтю.
«Кока-кола»
В 1886 році доктор і фармацевт Джон Пембертон (John Pemberton) намагався приготувати мікстуру на основі витяжки з листів південноамериканської рослини кока й африканських горіхів кола, що володіють тонізуючими властивостями. Пембертон спробував готову мікстуру й зрозумів, що вона має гарний смак. Він вважав, що цей сироп міг допомогти людям, що страждають від втоми, стресу й зубного болю. Фармацевт відніс сироп у найбільшу аптеку міста Атланти. У той же день були продані перші порції сиропу, по п’ять центів за склянку.
Мішок для сміття.
Гаррі Василюк (Harry Wasylyk) (напевно родом з України) в 1950 році винайшов перший мішок для сміття. Василюк був винахідником й інженером й один раз до нього звернувся муніципалітет міста, що поставив завдання: зробити так, щоб побутові відходи не висипалися в процесі завантаження сміттєзбиральних машин. Василюк довгий час роздумував над створенням подоби пилососа, але рішення прийшло раптово. Хтось із його знайомих або домашніх (версії розходяться) кинув фразу: "Мені потрібна сумка для сміття!”. Василюк зміркував, що для операцій зі сміттям варто використати одноразові мішки й запропонував робити їх з поліетилену. Першим пластикові мішки для сміття став використовувати госпіталь міста Вінніпегу. Перші мішки для сміття, призначені для приватних осіб, з’явилися в 1960-і роки.
Клейкі папірці для заміток
Клейкі папірці з’явилися в результаті невдалого експерименту по посиленню стійкості клею. В 1968 році співробітник дослідницької лабораторії компанії 3M намагався поліпшити якість клейкої стрічки (скотча). Він одержав щільний клей, що не усмоктувався в склеюючі поверхні і зовсім не підходив для виробництва скотча. Дослідник не знав, яким чином можна використати новий сорт клею. Через чотири роки, його колега, який у вільний час співав у церковному тхорі, був роздратований тим, що закладки в книзі псалмів, увесь час випадали. Тоді ж він згадав про клей, що міг би закріплювати паперові закладки, не пошкоджуючи сторінок книги. В 1980 році Post-іt Notes були вперше випущені в продаж.
Застібка-липучка
Все почалося в 1941 році, коли швейцарський винахідник Джорж де Местраль вигулював, як зазвичай, свою собаку про повернення додому виявилося, що і пальто господаря, і вся шерсть пса були покриті репейніком Цікавий шві Цареці вирішив розглянути під мікроскопом, як же вдається рослині так міцно чіплятися Виявилося, що всьому в інший - крихітні гачки, якими реп'яхи прикріплювався до шерсті практично намертво Керуючись подс розсуд принципом, Джордж створив дві стрічки з такими ж дрібними гачками, які чіплялися б один за дру га Так і з'явилася альтернативна застібка! нехай 14 років Одними з перших такими липучками стали користуватися космонавти, які так застібають скафан рдры.
Отже, випадкові винаходи змінили на краще наше життя. І є не замінними в нашому житті!
Дякуємо за увагу!!!
Виконали: Бондар Д., Деряга А.