title: Презентація на тему «Особливості вживання осново і словоскладання абревіатур, їх правильна вимова»

text:
Особливості вживання осново – і словоскладання абревіатур, їх правильна вимова.
Складання — це спосіб творення складних слів поєднанням двох або більше основ чи цілих слів або їх скорочень. Цим воно відріз- няється від інших способів морфологічного словотвору, орієнтованих нам творення про- стих слів.Складні слова функціонують у тісному зв’язку із системою словосполучень, які стають основою їх творення .

Основоскладання, словоскладання та абревіація — різні типи складання основ, унаслідок чого виникають складні та скла- дноскорочені слова: двовірш, світловодо-лікарня, голіруч, землероб.

Словоскладання , або юкстапозиція (лат.juxta — поряд, біля і positio — міс-
це), — це поєднання двох слів або слово- форм в одному складному слові (салон-перукарня, вагон-ресторан).Юкстапозити утворюються на основі словосполучень прикладкового типу, але на відміну від синтаксичного словосполу-чення, що складається з головного слова і прикладки (на зразок дівчина-красуня, місто-гігант), яка виражає другу назву, слова - юкстапозити виражають одне поняття.Складання є продуктивним способом творення іменників і прикметників, менше використовується в прислівниках (здебільшого як індивідуально-авторські новотвори) і спорадично — в дієсловах.
Також словоскладання – спосіб утворення нових слів без
інтерфіксів.
Цим способом творять наукові терміни на зразок: ракета-носій, кіловат-година, інженер-економіст, лікар-стоматолог,
мовознавець-лексикограф, технік-механік, проте більшість
таких утворень має яскраво виражену образність.
Одним із небажаних явищ в українській мові є калькування.
Калька – слово чи словосполучення, складене з українських
мовних елементів (морфем, слів) шляхом перекладу структури
іншомовного зразка. Кальки – це приховані запозичення українським словом значення іншомовного слова, яке відбувається на основі того, що вони вже мають інші спільні значення. Наприклад, слова лівий і правий стали означати політичні поняття під впливом відповідних значень французь- ких слів; слово блискучий здобуло значення талановитий, прек- расний також під впливом французького.

Основоскладання — це поєднання кількох основ слів за допомогою інтерфіксів
-о-, -є- (доброзичливий, працездатний),
 -и-, -ох- (триповерховий, двохатомний).
Результатом основоскладання є складні слова, або композити (лат. compositus — складний, складений із частин).У композитах твірними виступають повні основи слів, які співвідносяться із слово-сполученнями, побудованими за типами підрядного зв’язку (дрібнолистий, книго-друк) або із сурядним зв’язком (природ-ничо - географічний).
 Основоскладання може супроводжуватися суфіксацією,наприклад:природознавство.
Цей засіб словотвору властивий усім функціональним
стилям мови, але найбільше поширений він в офіційно-ділових,
наукових і публіцистичних текстах. Як правило, книжно -
термінологічний характер мають утворення з іншомовними
складниками: гідроканал, демократія, макросистема,
мікросвіт. Книжного (але менш інтенсивного) відтінку
надають питомі компоненти само -, мало -, багато -:
самозречення, самоаналіз, малозабезпечений, багатоплановість. Виразне книжне забарвлення характерне для слів з
компонентами - лог, - філ, - фоб, - ман, - знавство: філолог,
палеонтологія, слов'янофіл, слов'янофільство, бібліофіл,
графоманія, меломанія, суспільствознавство, антропологія.
Утворення складних слів пов’язане з безафіксним словотворенням, до якого належить передусім основоскладання.
За його допомогою утворюються складні іменники і прикметники поєднанням двох і біль- ше основ.
У ролі сполучних звуків (інтерфіксів) виступають -о- або -е- (-є-).
Якщо першою частиною складного слова є прикметник, то сполучним звуком виступає
-о- (у прикметниках м’якої групи — -ьо-): важкоатлет, гірничопромисловий, давньо -руський. Якщо перша частина складного слова іменник або займенник, то вживання сполучного звука (-о- або -е-) залежить від м’якості – твердості останнього звука основи: атомохід, дощомір,самовчитель (бо атом, дощ, сам) і землетрус, працездатний, боєздатність (бо земля,праця, бій) тощо. Винятки: кожум’яка, овочесховище, очевид- ний, конов’язь, коногон, костогриз, костоправ, свинопас, свиноматка.
Без сполучних звуків складні слова утворюються шляхом безпосереднього приєднання основи до основи. При цьому перша основа може закінчуватися: а) на голосний звук: всюдихід, кількаразовий, радіокомітет, одноденний, дводенний, триніжок, чотири-кутник (у словах з числівниками одно -, два -, три -, чотири -); двадцятирічний, п'яти- кутний, семимильний (у словах із тими числівниками, що мають у родовому відмінку закінчення -и);
б) на приголосний звук: Новгород, виконком, колгосп, медінститут (в абревіатурах); двохосьовий, чотирьохактний (у словах з числівниками двох -, трьох -, чотирьох -, якщо дальша частина починається голосними -а- або -о-).

Абревіація відрізняється від осново - і словоскладання тим, що для творення слів використовуються усічені основи,наприклад: профком, ЗМІ (засоби масової інформації).
Абревіація поєднує два способи – скорочення і складання. Твірною основою для абревіатур є переважно словосполучення.Способом абревіації утворюються тільки іменники. Основами для творення складноскорочених слів виступають переважно словоспо- лучення з опорним іменником і залежним прикметником (районне управління освіти — райвно) або поєднання двох іменників (коман- дир батальйону — комбат).Перехідний тип між складними і складноскороченими словами становлять іменники, які творяться поєднанням усіченоїоснови залежного компонента словосполучення і цілого слова,що є опорним компонентом, наприклад: райцентр, спорт база,сільгосптехніка, будматеріали.
Абревіатури утворюються по-різному: від початкових частин
окремих слів (Донбас – Донецький басейн), початкової частини
першого слова і початкових звуків наступних слів (райвно –
районний відділ народної освіти), початкової частини першого
слова і повного другого слова (демблок), початкових звуків або
початкових букв кожного окремого слова (власне абревіація: неп
– нова економічна політика); СНД – Співдружність Незалежних
Держав) тощо.
 Уживання великої букви у скорочених назвах установ, закладів, організацій, утворених з частин слів, залежить від того, чи пов’язується назва з адресною функцією:
а) складноскорочення пишуться з великої літери, якщо вони
є власними назвами, тобто виконують адресну функцію і
вживаються на позначення установ одинично: Держкіно,
Міненерго, Укратом, Промінвестбанк;
б) з малої літери пишуться складноскорочення, якщо вони є
родовими назвами: держадміністрація, облвиконком, міськрада.
Великими літерами пишуться абревіатури, які не відмінюються (СНД, США, ГЕС, ТЕЦ, МТС, ВНЗ), і малими, якщо вони відмінюються і
перетворилися у звичайні слова-корені, за допомогою яких будуються нові слова (неп, бо за часів непу, непман, непівська модель еконо-міки).
При комбінованому записі деяких абревіатур в одному слові поєднуються два способи слово-твору (ДонНТУ: Дон- – складноскорочення від власної назви Донецький і НТУ – невідмінювана абревіатура від національний технічний універ-
ситет), або поступового переходу абревіатур до розряду звичайних слів, коли вони починають відмінюватися, що й підкреслюється додаванням закінчення (СНІДу).
Графічні скорочення. Абревіатури є самостійними словами, які мають усі граматичні ознаки, а тому їх слід відрізняти від звичай- них графічних скорочень відповідних слів і словосполучень. Останні не мають абревіатурної вимови і власних граматичних характеристик: вони передаються на письмі малими літерами, після яких ставиться крапка (крім стандартних скорочень з мет-ричної системи мір: мм – міліметр, см – сантиметр, кг кілограм, т – тонна), курсивом, через скісну лінію, з написанням через дефіс, якщо скорочення у середині слова.
Наприклад, слово ПТУ (пе-те-у) – абревіатура, бо воно має літерну вимову, ознаки середнього роду і може бути твірною основою похідних слів (петеушник), а написання б-ка (бібліотека), д-р (доктор), л-ра (література), та ін. (та інше), сб (субота), півн.-зах. ( північно-західний), п/к (під керівництвом) – скорочення, оскільки вони не збігаються з вимовою і з окремою граматичною характеристикою слів.


title: Презентація на тему «Children’s Rights»

text:
Children’s Rights

Ryazanceva Ira
Children’s Rights
Children's rights can be put into three categories:-provision;-protection;-participation.
Provision:Children have the right to an adequate standard of living, health care, education and services, and to play and recreation. These include a balanced diet, a warm bed to sleeping, and access to schooling.
Protection: Children have the right to protection from abuse, neglect, exploitation and discrimination. This include the right to safe places for children to play; constructive child rearing behaviour, and acknowledgment of the evolving capacitiesof children.
Participation: Children have the right to participate in communities and have programs and services for themselves. This includes children's involvement in libraries and community programs youth voice activities, and involving children as decision-makers.
Children - it is absolutely a special caste of people!


title: Презентація на тему «Гомер» (варіант 2)

text: Nota bene!


title: Презентація на тему «Диалектикa»

text:
диалектикa
Термин «Диалектика»

	Диалектика (греч. διαλεκτική — искусство спорить, вести рассуждение) — метод аргументации в философии, а также форма и способ рефлексивного теоретического мышления, имеющего своим предметом противоречия мыслимого содержания этого мышления.
Принципы диалектики
   Принцип – это сложная, концентрированная форма знания, аккумулировавшая в себе основную направленность исследования, его «дух». К таким принципам обычно относят принцип развития, принцип всеобщей связи, принцип тождества (единства) диалектики, логики и теории познания, принцип восхождения от абстрактного к конкретному, принцип единства исторического и логического.
Принцип развития
Принцип развития является прямым следствием признания движения основным свойством (атрибутом) материи. Вместе с тем принцип развития выделяет в многочисленных видах движения его ведущую форму – развитие. Движение может быть круговым), регрессивным и прогрессивным (необратимые формы движения). Развитие аккумулирует в себе особенности всех трех видов движения, оно предполагает необратимость (невозможность полного возврата к исходной точке), преемственность (связь нового и старого), направленность, цикличность.

Принцип всеобщей связи
Принцип всеобщей связи неотделим от принципа развития, как бы раскрывает условие реализации первого принципа. Возникновение, изменение, развитие невозможно в изолированном состоянии, оно предполагает связь внутреннего и внешнего. Наконец, само развертывание противоречия как основное содержание принципа развития есть особая форма связи противоположностей.
Связи могут быть:
внешние и внутренние;
непосредственные и опосредованные;
генетические и функциональные;
пространственные и временные;
случайные и закономерные.

Принцип тождества диалектики, логики и теории познания выражает единство законов развития, тотальность процесса развития, захватывающего природу, и человеческое мышление, и общество.
Его другая формулировка – единство диалектики объективной, диалектики природы и диалектики субъективной, диалектики мышления. В такой формулировке различие разных форм диалектики признается, но не раскрывается. Когда же появляются названия трех различных теоретических дисциплин – диалектики, логики и теории познания, то становится очевидным и «принципиальным» существование развития в различных формах. Один из предлагаемых ответов заключается в следующем: диалектика изучает проявление развития в природе, это диалектика объективного; логика изучает особенности развития в человеческом мышлении.
Принцип тождества
Принцип восхождения от абстрактного к конкретному
Принцип восхождения от абстрактного к конкретному аккумулируют в себе познавательную возможность законов и категорий диалектики, он организует процесс познания. «Абстрактное» и «конкретное» имеют несколько значений.
Абстрактное и конкретное
В повседневности абстрактное понимают как синоним понятийности, в отличие от чувственности, образности, которая, соответственно, и есть конкретное. Абстрактное – это отвлечение от ряда несущественных свойств и выделение основных. В этом смысле познание всегда абстрактно, поскольку оно обобщает, отвлекается от индивидуального, оперируя понятиями.

Конкретное, соотносимое так понимаемым абстрактным, есть сама объективная действительность, где существенное и несущественное не разделены..
    Абстрактное – это вырванное из общей связи, общей логики развития предмета, воспроизведение какой-то одной его сторон и противопоставляющее одну сторону другим. Высшая форма конкретного – научная теория, типичное проявление абстрактного – «житейские» суждения. Познание происходит как движение от конкретного в действительности и конкретному в познании
    Абстрактное и конкретное как этапы познавательного процесса имеют другой смысл. Конкретное - это отражение объективной действительности в системе понятий, это теоретическое воспроизведение единства проявлений, свойств, связей предмета.

Принцип единства логического и исторического
    Принцип единства логического и исторического помогает понять, как конкретное в действительности трансформируется в конкретное в познании.
Логическое и историческое
    Логическое – это теоретическое воспроизведение закономерностей реального развития.
Историческое – процесс развертывания действительности во времени во всем многообразии ее конкретных форм.

Развитая, «классическая» форма объекта – это достижение полной его структуры, доступности, «прозрачности» его внутренних связей. Предмет как бы сам «показывает» себя, открывает нам то общее, «логическое», что является законом его развития. Для своих прошлых состояний высшая стадия предмета становится своеобразной «целью». Для исследователя предмет как своеобразная осуществляемость возможностей, заложенных в нем, как достижение «цели» становится инструментом изучения стадий его развития, поиском момента его возникновения.
 Помимо тривиального смысла этого принципа нет прямого совпадения предмета и его реальной истории; теория – это история, очищенная от случайностей, в нем заключены идеи, связанные с пониманием возможности познания прошлого, характером предвосхищения будущих событий, способом существования общего в нашей жизни. Научный анализ избирает путь, противоположный объективному развитию предмета: развитая форма исследуемого объекта позволяет судить об истоках возникновения этого объекта, «анатомия человека – ключ к анатомии обезьяны».
    Другой нетривиальный вывод из принципа единства логического и исторического – обращенность диалектики в прошлое, но не в будущее. «Сова Минервы вылетает в полночь» - человек не может уловить пути, направления трансформаций предмета в будущем, поскольку закономерности, «логика» его еще не сформировалась, она еще тонет в бесчисленных внешних связях-возможностях. Судить можно только о прошлом, когда мы уже имеем путеводительную нить в виде результата процесса, достигшего своего предельного смыслового развития.
   Логическое помогает нам «опознать» прошлое, в результате чего логика развития предмета и его реальная история совпадают. Этот принцип неотделим от принципа тождества бытия и мышления в его гегелевской интерпретации: общее («логическое») начинает жить своей самостоятельной жизнью в ткани истории, на определенной стадии оно начинает рефлектировать над собой и возвращается к своим истокам с помощью рефлектирующего мышления.


title: Презентація на тему «Бертольт Брехт» (варіант 2)

text:
Бертольт Брехт. Життя Галілея
підготував Котенко Роман, 11-В
Бертольт Брехт
Народився 10 лютого 1898 року в німецькому місті Ауґсбурґ у заможній буржуазній родині.
Закінчив Мюнхенський університет, почав літературну діяльність 1918 року.
Створив власну концепцію «епічного», або «діалектичного» театру.
Помер 14 серпня 1956 року в Берліні у віці 58 років.

Життя Галілея
	«Життя Галілея» (нем. Leben des Galilei) – п’єса німецького поета і драматурга Бертольта Брехта, один із найзначніших його творів.
Діючі особи
Галилео Галилей
Андреа Сарти
Госпожа Сарти, экономка Галилея, мать Андреа
Людовико Марсили, богатый молодой человек
Приули, куратор университета в Падуе
Сагредо, друг Галилея
Вирджиния, дочь Галилея
Федерцони, шлифовальщик линз, помощник Галилея
Козимо Медичи, великий герцог Флоренции
Патер Кристофер Клавиус, астроном
Маленький монах
Кардинал-инквизитор
Кардинал Барберини, он же — папа Урбан VIII
Кардинал Беллармин
Филиппо Муциус, ученый
Гаффоне, ректор университета в Пизе

ДЯКУЮ ЗА УВАГУ!


title: Презентація на тему «Рок-музика» (варіант 2)

text:
Рок-музика
Підготував учень 9-Д класуКоваль Юрій
На тему рок-музика.
Презентація
Рок
Піджанри року
Виконавці року - рок гурти
Соціальний вплив рок-музики
Рок як спосіб життя
Перші роки рок-музики
Висновок

План
Rock) — узагальнена назва низки напрямків популярної музики другої половини XX століття, що походять від рок-н-ролу та ритм-енд-блюзу. Термін Rock очевидно є скороченням від Rock'n'roll і дослівно перекладається як «хитати(ся); трясти(ся)». Також «роком» називають своєрідний спосіб життя деяких шанувальників рок-музики, що переріс у субкультуру.

Піджанри Року
Хард-рок

Фолт-рок

Альтернативний рок

Арт-рок

Глем-рок

Панк-рок

Серф-рок

Поп-рок
Рок-музика зазвичай виконується рок-групою, що складається з вокаліста, гітариста (як правило, що грає на електрогітарі), бас-гітариста і барабанщика, іноді також клавішника. В окремих випадках може бути присутнім також саксофон, губна гармоніка, акордеон та інші інструменти.
Соціальний вплив рок-музики як культурного явища вважається дуже значним. Рок-музиці приписують зупинку війн та поширення миру й взаєморозуміння, але водночас і розтління підростаючого покоління і розповсюдження морального розкладу в суспільстві.
Рок-музика як культурний феномен породила так званий «рок-н-ролльний спосіб життя», певний стиль поведінки і систему життєвих цінностей, свого роду філософію. Проте, виникнувші на основі різних жанрів рок-музики субкультури деколи мають мало схожого. Рок-музика володіє щодо великою захоплюючою енергією («драйвом»). Вона може дати особі свободу від сталих суспільних принципів і стереотипів, від навколишньої дійсності.
Рок – це спосіб життя!!!
Початком рок-музики є поява рок-н-ролу, що увібрав в себе риси блюзу, ритм-енд-блюзу, бугі-вугі, джазу і кантрі.
Розвиток раннього рок-н-ролу пов'язаний в основному з американськими виконавцями, проте встановити, яка пісня або пластинка може вважатися першою в жанрі, практично неможливо.
Перші роки рок-музики
Рок-музика володіє великою захоплюючою енергією ("драйвом"). Вона може дати особі свободу від сталих суспільних принципів і стереотипів, від навколишньої дійсності.

Висновок


Презентація на тему «Економіко-географічна характеристика США»


title: Презентація на тему «Військово-Морські Сили Збройних Сил України»

text:
Військово-Морські Сили Збройних Сил України
Зміст
Загальне поняття.
Трішки історії.
Марш ВМС України.
Роди сил Військово-Морських Сил України.
Кораблі Військово-Морських Сил України.

Загальне поняття
Військово-Морські Сили Збройних Сил України  — вид Збройних Сил України, призначений для захисту суверенітету і державних інтересів України на морі, розгрому угруповань ВМС противника в своїй операційній зоні самостійно та у взаємодії з іншими видами Збройних Сил України, сприяння Сухопутним військам України на приморському напрямку. У складі ВМС України служить 15470 осіб. На озброєнні 4 корвети, 1 фрегат, 1 підводний човен, 26 допоміжних кораблів і 35 літаків.
Історія
Історія українського флоту сягає часів Київської Русі. За тих днів руський княжий флот забезпечував торгову безпеку у Чорному і Азовському морях. Існували віддалені руські морські торгові і державні колонії Тмутараканського князівства, на Дунаї, Дону і Волзі. За часів Української Народної Республіки російський імператорський Чорноморський флот перейшов під український прапор. За часів Української Держави весь Чорноморський флот увійшов до складу українських військово-морських сил.
Під час Другої світової війни, Чорноморський флот СРСР вів активну боротьбу з сухопутними та морськими військами країн Осі, приймав участь в обороні Севастополя.
Остаточний розподіл Чорноморського флоту відбувся 28 травня 1997 року за двосторонньою угодою між Україною та Російською Федерацією.
Марш ВМС України
Прапор Військово-Морських Сил України
Роди сил Військово-Морських Сил України
Надводні сили - призначені для пошуку та знищення корабельних угруповань і підводних човнів противника, захисту пунктів базування і морських комунікацій, постановки мінних та сіткових загороджень, порушення морських комунікацій противника, участі у вогневій підтримці Сухопутних військ на узбережжі, забезпечення висадки морських десантів, ведення розвідки та радіоелектронної боротьби, пошуку та рятування екіпажів літальних апаратів, надводних суден, підводних човнів, які зазнали аварії.
Підводні сили - призначаються для пошуку і знищення підводних і надводних кораблів і суден противника, ведення розвідки, висадки диверсійних груп на узбережжя противника, виконання мінних постановок та вирішення інших завдань. Представлені єдиним підводним човном«Запоріжжя».

Авіація ВМС - є тактичним з'єднанням, організаційно зведеним у морську авіаційну групу. Морська авіація має на озброєнні літаки та вертольоти наземного і корабельного базування і включає: протичовнову, транспортну та пошуково-рятувальну авіацію.

Морська піхота - передовий загін сил висадки — призначена для дії у складі тактичних і оперативно-тактичних десантів, а також для оборони пунктів базування ВМС, островів і ділянок узбережжя, портів, аеродромів та інших важливих об'єктів. Морська піхота ВМС України має у складі один батальйон.

БТР-80 під час висадки морської піхоти
Кораблі Військово-Морських Сил України
Бойові кораблі
U-130 Фрегат «Гетьман Сагайдачний» (флагман ВМСУ)
U-153 Ракетний катер «Прилуки»
U-155 Корвет «Придніпров'я»
U-205 Корвет «Луцьк»
U-206 Корвет «Вінниця»
U-208 Корвет «Хмельницький»
U-209 Корвет «Тернопіль»

«Гетьман Сагайдачний»
Кораблі Військово-Морських Сил України
2)  Десантні кораблі
Транспортна баржа «Сватове» U-763
U-401 Середній десантний корабель «Кіровоград»
U-402 Великий десантний корабель «Костянтин Ольшанський»

Великий десантний корабель «Костянтин Ольшанський»
Кораблі Військово-Морських Сил України
3)  Тральщики
U-310 Морський тральщик «Чернігів»
U-311 Морський тральщик «Черкаси»
U-360 Рейдовий тральщик «Генічеськ»

Морський тральщик «Чернігів»
Кораблі Військово-Морських Сил України
4)  Кораблі управління
U-500 Корабель управління «Донбас»
U-510 Корабель управління «Славутич»

Корабель управління «Донбас»
Кораблі Військово-Морських Сил України
5)  Підводні човни
U-01 Підводний човен «Запоріжжя»

Кораблі Військово-Морських Сил України
Допоміжні кораблі і судна
Транспорт U-423 «Горлівка»
Морський водоналивний транспорт U756 «Судак» (не в строю).
Малий морський танкер U760 «Фастів»
Судно розмагнічування U811 «Балта».
Судно контролю фізичних полів U812 «Северодонецьк» (не в строю)
Кілекторное судно U852 «Шостка».
Рятувальне буксирне судно U705 «Кременець»
Рятувальне буксирне судно U706 «Ізяслав» (не в строю).


title: Презентація на тему «Ткацтво»

text:
Ткацтво
Ткацтво — виготовлення сурових (необроблених) текстильних тканин на ткацькому верстаті шляхом їх взаємного переплетення.
Суть поняття і види ткацтва

У широкому розумінні слова поняття ткацтво охоплює усю сукупність технологічних процесів з виробництва тканин (ткацьке виробництво).
Реліктове існування ткацтва як ремесла прийнято називати ткацтвом художнім, оскільки найчастіше воно є частиною декоративно-ужиткового мистецтва, сувенірної промисловості тощо.
За походженням тканини можна виділити бавовноткацтво, шовкоткацтво, льоноткацтво, вовноткацтво та ін.
Ткацтво є одним з найбільш важливих народних ремесел в Україні. Це ремесло було поширене по всій території країни. Основним матеріалом для ткацтва служив льон, коноплі та шерсть.

На початку ХХ століття ткацтвом займалися в кожному українському селі, так як продукція користувалася попитом. Технічний прогрес вніс свої корективи у виробництво тканин. З'явилися цехи з сучасним обладнанням, і праця сільських майстрів поступово стала втрачати свого споживача.
Сьогодні ручне ткацтво розвивається, в основному, як вид народного мистецтва. В Україні були організовані спеціальні центри та виробничі об'єднання.

Традиційною галуззю ткацтва в Україні є виготовлення килимів. Перші килими на території нашої країни з'явилися в 998 році. У ті часи килим можна було зустріти в оселях багатіїв і у звичайному сільському будинку. Килим виконував різноманітні функції в житті українців: килимами утепляли і прикрашали житла, ними платили данину, їх продавали, обмінювали на інші товари, застосовували у ритуалах.
Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Сучасна релігійна ситуація в Україні»

text:
Сучасна релігійна ситуація в Україні.
Прийняття Закону «Про свободу совісті ірелігійні організації»
стаття 35 Конституції України 1996 року щодо взаємин церкви і держави:

	Кожен має право на свободу світогляду і віросподівання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність...

Постійне зростання релігійної мережі та релігійно – національного відродження.
Зростання кількості віруючих серед молоді
Церква «Блага вість» - проводить багато заходів щодо виступу проти СНІДу,  інших хвороб та багато інших  благодійних  заходів  серед  дітей та молоді.  Відбуваються і концерти, і різноманітні ігри та розваги та ще багато іншого.
Україна по праву посідала і продовжує посідати одне з чільних місць у православному світі

українці становлять приблизно 16% православних Європи.

українці населяють 10% території країн православ’я.

Виникнення багатьох церкв, організацій та інших об'єднань на території України.
    Андріївська церква.

Храм Святого Миколая.
Михайлівський Золотоверхий монастир.
Михайлівський собор.

Софіївський собор.

Проблеми у сфері релії.
Однією з найгостріших є проблема глибокого розколу в православ’ї.

в поглибленні розколу православ’я винні, в першу чергу, політики.

непоодинокі конфлікти між греко-католиками і православними.
 Соціально-психологічна напруга
Підпал церкви
	У ніч на суботу, 15 грудня невідомий підпалив дерев'яну церкву на честь Різдва Богородиці (Українська православна церква Московського патріархату) в однойменному Десятинному монастирі в Києві, неподалік від фундаменту Десятинної церкви.
	За словами прес-секретаря намісника монастиря архімандрита Гедеона (Харона) отця Антонія, в 03.45 камери спостереження біля церкви зафіксували людини, який розбив вікно, налив гарячу рідину і підпал храм.
	Пожежа виявили в суботу в 06.30. У 07.00 викликали наряд міліції.
	За інформацією сайту «Православіє в Україні», всередині церква постраждала дуже сильно, звалилася внутрішня обшивка. Ікони з частками мощей цілі.
	Отець Антоній зазначає, що нікого конкретно в підпалі не підозрюють.
	Дерев'яна церква біля фундаменту Десятинної церкви була побудована в 2007 році. Низка громадських організацій періодично протестують проти цієї забудови, стверджуючи, що відсутні відповідні дозвільні документи.
	УПЦ МП домагається відновлення Десятинної церкви на залишках її фундаменту. Проти цього виступають археологи і архітектори.
	У кінці грудня 2011 року фундамент храму б тимчасово законсервований.
	Голова Київської міськадміністрації Олександр Попов заявляв, що будь-які роботи га території Десятинної церкви можуть здійснюватися з метою музеєфікації та консервації археологічних знахідок, підкресливши, що столична влада не погодять жодного документа на дозвіл будівництва на фундаменті цієї церкви.

Висновок щодо сучасної релігії в Україні.
	Отже, ми можемо побачити за сучасним станом української релігії те як вона розвивається та збільшується кількість віруючих, але тільки за умови того, що людям будуть допомагати морально, матеріально та діями інші та буде допомагати сама держава.


title: Презентація на тему «Скульптура» (варіант 5)

text:
Мистецтво скульптури
Підготували:
Забігайло Анастасія та Савчина Марія
 Без скульптури мистецтво не може бути повноцінним.
Вирізання та виліплювання людей, тварин і різноманітних предметів з'явилися в історії людства чи не одночасно з наскельним живописом. Скульптури - це ті ж картини, тільки тілесні, а значить і виражають емоції трохи по-іншому. Те, що говорять нам статуї, ми сприймаємо багато в чому простіше, тому що вони відчутні і більше схожі на нас, ніж твори будь-якого іншого виду мистецтва.

В цьому матеріалі зібрані найвідоміші та найцікавіші скульптури, створені у різні часи, із різних матеріалів та з різними цілями.
Венера Мілоська
Знаменита давньогрецька скульптура, створена приблизно в середині другого століття до нашої ери, була знайдена на острові Мелос в 1820 році французьким моряком, який вирішив пошукати на березі древні речі на продаж. Руки тоді були цілі й на місці, але були втрачені в момент конфлікту між французами (тими, що знайшли) і турками (власниками острова).
Автор: вірогідно, Агесандр Антиохійский
Ніка Самофракійська
Давньогрецька мармурова скульптура богині Ніки була знайдена на острові Самотракі на території святилища кабирів у квітні 1863 року. Статую спорудили жителі острова Родос в пам'ять про перемогу, здобуту ними над флотом сирійського царя. Вона стояла на прямовисній скелі над морем, її п'єдестал зображував ніс бойового корабля. Могутня і велична Ніка в одязі, що розвівається від вітру,  представлена у нестримному русі вперед. В даний час знаходиться в Луврі.
Крокуюча людина
Автор: Альберто Джакометті
Найдорожча скульптура в історії людства. У 2010 році 183-сантиметрова скульптура «Людина, що крокує», виконана швейцарським скульптором в 1961 році, була продана з аукціону Sotheby's за рекордну суму в 104,3 мільйони доларів.
Скульптура вважається однією з найбільш важливих у творчості цього майстра, її зображення також розміщено на банкноті в 100 швейцарських франків.
Нефертіті
Одна із найвідоміших скульптурних пам'яток культури Стародавнього Єгипту. Нефертіті була дружиною фараона-реформатора Ехнатона. Бюст цілком виготовлений з вапняку і повністю пофарбований. Особливий вигляд гарних квітів, що дають великий контраст між коричневим кольором обличчя Нефертіті і коштовностями корони, роблять її унікальним витвором мистецтва. Єгипет і Німеччина, де зберігається бюст цариці, вже багато років лаються через неї, але ніяк не можуть прийти до згоди.
Мислитель

Автор: Огюст Роден
Ще один популярний образ створений Огюстом Роденом в 1882 році. Спочатку скульптура мала називатися «Поет» і бути частиною композиції «Ворота пекла» за мотивами «Божественної комедії». Моделлю для скульптури послужив француз на ім'я Жан Бо, м'язистий боксер, в основному виступав у Парижі, у кварталі червоних ліхтарів.
Інше місце
Автор: Ентоні Гормлі
Ландшафтна інсталяція «Інше місце» - зразок сучасного мистецтва, що викликає філософські роздуми і наводить меланхолію. Рівно сто чавунних скульптур заввишки в людський зріст розставлені у 2006 році на трикілометровій пляжної лінії на північ від Ліверпуля. Вони звернені обличчям до моря, і під час припливів деякі з скульптур частково або повністю занурюються під воду.
Пам ятник Чарльзу  Ла Тробе

 Мельбурн, Австралія. Його поставили на честь голові округу  «Порт Філіп» та губернатора поселення «Вікторія». Чому Тробе стоїть на голові досі не відомо.

Особливості гравітації     для слона

Париж, Франция. На відстані 18 000 км від  землі, слон зміг би встояти на власному хоботі.  Таке ствердження у вигляді скульптури було зроблено Даніелом Фірманом.

      Гігантський кран

 Вінтертур, Швейцарія. Скульптура висить у повітрі, коли з неї постійно ллється вода. Автора визначити не вдалося.
  Пам ятник трудоголіку

Скульптура знаходиться при вході в будівлю компанії Ernst & Young в Америці.
      Закохані скелети
Нонг Кай, Таїланд
Дякуємо за увагу!


Презентація на тему «Синтаксис»


title: Презентація на тему «Луи Армстронг»

text:
Луи Армстронг
Биография
Луи Армстронг — американский джазовый трубач, вокалист и руководитель ансамбля. Оказал наибольшее влияние на развитие джаза и много сделал для его популяризации во всем мире. Биография Луи Амстронга начинается в Новом Орлеане, штат Луизиана (США), 4 августа 1901 года. Хотя сам Луи уверял всех, что был рожден в день независимости Америки в начале века, он верил, что день его рождения 4 июля 1900 г. В этом были убеждены все, даже его близкие, до того момента когда в конце 1980 года нашли его свидетельство о рождении. Для чего была эта тайна, никому не известно. Луи Дэниэль родился в очень бедном афроамериканском районе Нового Орлеана.
Биография
Биография Армстронга умалчивает о его родителях, у него была горячо любимая бабушка, которая его и воспитала. Их жилище находилось в чёрном районе, Сторивилле, известном своими клубами, танцзалами барами и публичными домами. В не самом благоприятном месте для развития столь одаренного ребёнка Луи с бабушкой жили очень бедно, и как бы она его не любила, ей приходилось отдавать Луи ещё совсем малышом на работу. Маленький Армстронг, ещё не осознавая своего великого светлого будущего, днём продавал газеты, а вечером пел с тремя своими друзьями на улице. Затем постарше работал в порту и продавал уголь. Музыкальная биография Луи Армстронга начинается с 1913 года, когда он получил первое образование в лагере-интернате для подростков правонарушителей Jones Home.  Судьбой так было задумано,
Биография
что оказался он там, из-за того что стрелял из пистолета на Новый год. В Jones Home он играет в оркестре на корнете.После освобождения он вернулся домой достаточно техничным музыкантом, но пришлось опять зарабатывать себе на хлеб тяжёлым трудом. По вечерам он обучался искусству джаза у новоорлеанских музыкантов. В 1922 году по приглашению Кинга Оливера Луи Армстронг приехал в Чикаго, чтобы устроить первые собственные записи. В 1923 году Армстронг познакомился со своей будущей женой, пианисткой Лили Харден. В 1925 году они организовали собственную группу Hot Five, затем собственный оркестр Louis Armstrong And His Stompers, которым он и управлял. Пик биографии Луи Армстронга приходится на конец 1920-х годов. Армстронг — джазовая звезда первой величины. Он совершает тур по Европе и Северной Африке, что приносит ему и зарубежную славу.
Биография
Являясь трубачом-революционером своего времени, Армстронг заложил фундамент всех грядущих джазовых революций. Не будь его, судьба джазовой музыки могла сложиться иначе. С приходом Сачмо — его прозвище — уходит в тень мягкая окраска звука и коллективные импровизации. А Луи Армстронг ярким звуком трубы, с удивительной вибрацией, с головокружительными переходами, с ритмической раскрепощенностью и неистощимой фантазией своих импровизаций расширяет представление о возможностях трубы и музыканта, играющего на ней. Благодаря Армстронгу джаз пошёл по сольному пути развития.В 1959 году музыкант переживает инфаркт, но не прекращает играть. Творческая биография Луи Амстронга заканчивается в марте 1971 года на его последнем выступлении All Stars в Нью-Йорке, а 6 июля 1971 года он умирает в Нью-Йорке: от сердечной недостаточности у него отказали почки.
Луи Армстронг во Флориде, 1941 г.
Армстронг  выступает на сцене вместе с Эдмундом Холлом и Янгом Трамми,  Гана, 1956 г.
Армстронг в Египте, в Италии
Группа Hot Five
Армстронг с Билли Холидэй, влиятельной джаз-певицей
Джаз-легенды : Луи Армстронг, Элла Фитцджеральд и Лайонел Хэмптон


Презентація на тему «Методи астрофізичних досліджень»


title: Презентація на тему «Злочини проти безпеки руху та експлуатації транспорту»

text:
Злочини проти безпеки руху та експлуатації транспорту
Злочини проти безпеки руху та експлуатації транспорту – це передбачені законом про кримінальну відповідальність суспільно небезпечні діяння, що посягають на суспільні відносини, які забезпечують безпеку руху та експлуатації залізничного, повітряного, водного, автомобільного, міського електричного, а також магістрального трубопроводного транспорту.

Кримінальна відповідальність за порушення правил безпеки руху та експлуатації транспорту передбачена розділом XI Особливої частини КК (статті 276-292).
Суб’єкт
фізичні осудні особи, які досягли 14-річного (статті 277, 278, ч. 2 і 3 ст. 289 КК) або 16-річного віку (решта статей). Деякі злочини можуть вчинятися тільки спеціальними суб’єктами (наприклад, працівником залізничного, водного чи повітряного транспорту – ст. 276 КК; капітаном судна – ст. 284 КК; особою, яка відповідає за технічний стан або експлуатацію транспортних засобів – ст. 287 КК).

Суб’єктивна сторона
Злочини з формальним складом вчинюються з прямим умислом.
У злочинах з матеріальним складом необхідно встановлювати психічне ставлення особи до діяння і його наслідків, що має важливе значення для кваліфікації.
Переважна більшість злочинів, передбачених даним розділом характеризується змішаною формою вини – умисел щодо діяння і необережність щодо наслідків. Саме відношення особи до наслідків визначає злочини цієї категорії, як необережні.

Об’єкт
Родовим об’єктом злочинів проти безпеки руху та експлуатації транспорту є суспільні відносини, які покликані забезпечувати безпеку руху та експлуатацію різних видів транспорту.
Додатковим безпосереднім об’єктом даних злочинів може виступати життя і здоров’я особи, власність.

Об’єктивна сторона
 характеризуються переважно трьома обов’язковими ознаками:
1) суспільно небезпечним діянням;
2) суспільно небезпечними наслідками;
3) причиновим зв’язком між суспільно небезпечним діянням і суспільно небезпечними наслідками.

Залежно від безпосереднього об’єкта та виду транспорту всі злочини проти безпеки руху та експлуатації транспорту можна поділити на три види (групи):
Злочини проти встановленого порядку водіння транспорту
Порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту залізничного, водного чи повітряного транспорту

Здійснення професійної діяльності членом екіпажу або обслуговування повітряного руху диспетчером управління повітряним рухом (диспетчером служби руху) у стані алкогольного сп'яніння або під впливом наркотичних чи психотропних речовин

Угон або захоплення залізничного рухомого складу, повітряного, морського чи річкового судна
Порушення правил повітряних польотів
Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
Незаконне заволодіння транспортним засобом
Злочини проти встановленого порядку забезпечення функціонування транспорту
Пошкодження шляхів сполучення і транспортних засобів

Блокування транспортних комунікацій, а також захоплення транспортного підприємства

Примушування працівника транспорту до невиконання своїх службових обов’язків
Порушення правил використання повітряного транспорту
Самовільне без нагальної потреби зупинення поїзда
Випуск в експлуатацію технічно несправних транспортних засобів або інше порушення їх експлуатації

Порушення правил, норм і стандартів, що стосуються убезпечення дорожнього руху
Знищення, підробка або заміна номерів вузлів та агрегатів транспортного засобу
Порушення чинних на транспорті правил
Пошкодження об’єктів магістральних нафто-, газо- та нафтопродуктопроводів

Злочини проти встановленого порядку поведінки на водних шляхах
Ненадання допомоги судну та особам, що зазнали лиха
Неповідомлення капітаном назви свого судна при зіткненні суден


title: Презентація на тему «Архітектура бароко у Львові»

text:
Підготувала Кравченко Дарина
Архітектура бароко у Львові

Костел єзуїтів

Кам'яниця Убальдіні

Костел Святого Мартина

Це́рква Стрі́тення Госпо́днього
Костел і монастир кармелітів босих

Костел святого Антонія


title: Презентація на тему «Полікультурність» (варіант 1)

text:
Виконала:
учениця 11-а класу
КЗО ДСЗШ №147
ім. В. Чорновола
Іващенко Ірина
Полікультурність

Полікультурність – це політика, заснована на ідеї рівнозначної цінності культур усіх народів, паралельного існування культур з метою їх взаємного проникнення, збагачення й розвитку в загальнолюдському руслі масової культури.

Як виникли полікультурні суспільства? Сучасні суспільства з багатьма культурами виникли в більшості випадків в результаті політичних та економічних процесів.
       Наприклад, в Європі розвиток полікультурних суспільств став посилюватися після Другої світової війни. В той час відбувалося значне переміщення населення з однієї країни в іншу і в межах країн (міграція). Це призвело до співіснування в межах кожної з європейських країн різних культур.
       Україна є багатокультурною державою. На її території проживають представники різних культур, національностей, віросповідань.
       Україна є не тільки полікультурною, а й поліетнічною державою. На її території проживають представники різних етносів, які являються носіями різних культур. В певних випадках різні соціальні групи населення та етноси в Україні називають меншинами.
       Меншини - такі групи людей, які проживають на протягом довгого періоду, але володіють відмінними від більшості населення рисами характеру, мовою, культурою, поведінкою, звичаями, способом життя території країни.

Міжнаціональні та міжконфесійні конфлікти та шляхи їх розв’язання
Міжетнічні (міжнаціональні) відносини — відносини між етносами (народами), що охоплюють усі сфери суспільного життя.
Рівні міжетнічних взаємин:
   1) взаємодія народів у різних сферах суспільного життя;
   2) міжособистісні стосунки людей різної етнічної приналежності.
       У сучасному світі відбувається економічне, культурне і навіть політичне зближення (інтеграція) націй (ЄС — Європейський Союз).
Європейський Союз, утворений 1993 р. відповідно до Маастрихтського договору 1992 р. на базі Європейського Співтовариства, об’єднує: Бельгію, Великобританію, Німеччину, Грецію, Данію, Іспанію, Італію, Люксембург, Нідерланди, Португалію, Францію, Ірландію, Австрію, Швецію, Фінляндію, Польщу, Угорщину, Чехію, Словаччину, Естонію, Латвію, Литву, Словенію, Кіпр, Мальту, Болгарію і Румунію.
У червні 2004 р. була прийнята Європейська конституція. Вона зумовила критику з боку Ватикану через відсутність згадки про «християнське коріння» європейської цивілізації. До того ж Іспанія і Польща спробували переглянути порядок прийняття рішень в ЄЄ (замість нинішнього, де враховували «питому вагу» економік країн-членів, перейти до процедури, за якої кількість голосів від кожної країни було б пропорційно її населенню). Проте після приходу до влади в Іспанії уряду соціалістів ця країна відмовилася від своїх намірів. Нова Конституція була підписана 29 жовтня 2004 р. у Римі. Для того щоб вона набула чинності, її мали ратифікувати парламенти усіх країн-членів. У деяких країнах цей процес відбувався шляхом всенародних референдумів. 2005 р. референдуми у Франції та Нідерландах відмовилися від Конституції. 2009 р. Конституцію нарешті (з деякими застереженнями — заборона на аборти) підтримали Ірландія та Польща.
Інший шлях міжнаціональної інтеграції обрали в СІЛА (стратегія «плавильного котла»).

Плавильний котел» (meltingpot) — концепція, згідно з якою США представляє собою своєрідний «плавильний котел» (тигель), що перетворює представників різних етнічних груп на американців.
Етнічна міксація — змішування різних етнічних груп і поява нового етносу (Латинська Америка).
Асиміляція (від лат. assimilatio — злиття, уподібнення, засвоєння) — в етнографії злиття одного народу з іншим, що супроводжується втратою одним з них власної мови, культури, національної самосвідомості. Розрізняють природну асиміляцію, що виникає через контакт етнічно різнорідних груп населення, змішані шлюби і т. п., і насильницьку асиміляцію, характерну для країн, де національності нерівноправні.
Аккультурація (лат. accumulare — накопичувати + cultura — обробіток) — взаємне уподібнення і пристосування різних культур народів і окремих явищ цих культур за умов домінування більш високорозвиненої культури народу.
З іншого боку, активізується прагнення народів знайти національну самостійність (диференціація), протистояти експансії на/ держав.
Мультикультуралізм — політика, спрямована на розвиток і збереження в окремо взятій країні та у світі в цілому культурних відмінностей; обґрунтовує таку політику теорія або ідеологія.
Мультикультуралізм протиставляється концепції «плавильне го казана» (англ. melting pot), де передбачається злиття всіх кулі тур в одну.
Націоналізм — ідеологія, політика, психологія і соціальна практика відокремлення і протиставлення однієї нації іншим, пропаганда національної винятковості окремої нації.
Види націоналізму: етнічний, державно-державний, no6утовий.
Шовінізм — крайня, агресивна форма націоналізму, названа так за ім’ям солдата Н. Шовена, палкого прихильника завойовницької політики Наполеона.
Дискримінація (від лат. discriminatio — розрізнення) — обмеження (фактично чи юридично) прав будь-якої групи громадян за національною, расовою, статевою, релігійною ознаками. У галузі міжнародних відносин — надання громадянам і організаціям будь-якої держави менших прав і привілеїв, ніж громадянам і організаціям інших держав.

Сегрегація (від пізньолат. segregatio — відділення) — політика примусового відокремлення будь-якої групи населення за расовою чи етнічною ознакою, одна з форм расової дискримінації.
Апартеїд (мовою африканс apartheid — роздільне проживання) — крайня форма расової дискримінації. Означає позбавлення певних груп населення, залежно від їх расової приналежності, політичних, соціально-економічних і громадянських прав, аж до територіальної ізоляції. Сучасне міжнародне право вважає апартеїд злочином проти людства.
Геноцид (від грец. genos — рід, плем’я і лат. caedo — вбиваю) — один із найтяжчих злочинів проти людства, винищення окремих груп населення за расовими, національними, етнічними або релігійними ознаками, а також навмисне створення умов існування, розрахованих на повне або часткове фізичне знищення цих груп, так само як і заходи щодо запобігання дітонародженню в їх середовищі (біологічний геноцид).
Такі злочини в масових масштабах вчиняли гітлерівці під час Другої світової війни, спрямовані проти слов’янського та єврейського населення.
У гітлерівській Німеччині було знищено в таборах смерті (Треблінка, Освенцім) близько 6 млн. євреїв. Цю трагедію назвали голокостом (від грец. «всезнищення через спалення»).
Голокост (холокауст) (англ. holocaust від грец. holokaustos — спалений цілком) — загибель значної частини єврейського населення Європи внаслідок систематичного переслідування і знищення його нацистами та їхніми посібниками у Німеччині і на захоплених нею територіях протягом 1933-1945 pp.
Сепаратизм (франц. séparatisme від лат. separatus — окремий) — прагнення відокремлення, відособлення; рух за відокремлення частини держави і створення нового державного утворення (сікхн, баски, таміли) або за надання частині країни автономії.
Ірредентизм (від італ. irredento — незвільнені) — 1) ідея возз’єднання з основним ядром нації (ірландці в Ольстері), 2) політичний і суспільний рух в Італії наприкінці XIX — на початку XX ст. за приєднання до Італії прикордонних земель Австро-Угорщини з італійським населенням — Трієста, Трентіно та ін.
Міжнаціональні конфлікти (у вузькому сенсі) відбуваються між державами або всередині конфедерації, яку складає низка політично самостійних країн, населених різними етносами. Міжетнічні конфлікти виникають всередині держави.

Причини міжнаціональних конфліктів
Міжнаціональний конфлікт (у широкому сенсі) — це будь-яка конкуренція (суперництво) між групами — від протиборства за володіння обмеженими ресурсами до соціальної конкуренції — в усіх тих випадках, коли протистояння зумовлено етнічною приналежністю її членів.
Причини міжнаціональних конфліктів
         1. Економічні причини — боротьба етносів за володіння власністю, матеріальними ресурсами (земля, надра).
         2. Соціальні причини — вимоги цивільного рівноправ’я, рівності перед законом в освіті, оплаті праці під час прийому на роботу, особливо на престижні місця в органах влади.
         3. Культурно-мовні причини — вимоги збереження чи відродження, розвитку рідної мови, об’єднання етносу в єдине ціле.
         4. Конфесійні, релігійні відмінності.
         5. Історичне минуле взаємин народів.
         6. Етнодемографічні — швидка зміна співвідношення численності контактуючих народів внаслідок міграції та відмінностей у рівні природного приросту населення.
Типи міжнаціональних конфліктів
         1. Конфлікти стереотипів (етнічні групи чітко не усвідомлюють причини суперечностей, але щодо опонента створюють негативний образ «небажаного сусіда», вірмено-азербайджанський конфлікт).
         2. Конфлікт ідей: висунення тих чи інших домагань, обґрунтування «історичного права» на державність, на територію (Естонія, Литва, Татарстан).
         3. Конфлікт дій: мітинги, демонстрації, пікети, прийняття інституціональних рішень, відкриті зіткнення.

Способи розв’язання конфліктів:

1) позбавитися найбільш радикальних елементів або груп і підтримати сили, більш схильні до компромісів; важливо виключити будь-які чинники, здатні консолідувати конфліктуючі сторони (загроза застосування сили, наприклад);
2) застосування широкого спектра санкцій — від символічних до військових. Слід враховувати, що санкції можуть спрацювати на екстремістські сили, призвести до посилення конфлікту. Збройне втручання можливе лише в разі, якщо конфлікт, який набув форми збройних зіткнень, призвів до масових порушень прав людини;
3) поділ глобальних цілей на ряд послідовних завдань, які вирішують послідовно — від простих до складних;
4) запобігання конфліктам — сума зусиль, спрямована на те, щоб не допустити подій, що призводять до конфліктів.


Презентація на тему «Творчість Антоніо Гауді»


title: Презентація на тему «Китайська (Пекінська) опера»

text:
Китайська (Пекінська) опера
Китайське мистецтво опери
Понад 2000 років у Китаї зі сцени оспівують правителів та аристократичні сім’ї. Усі актори — у національному одязі. Історії, які вони розігрують перед публікою,— узяті з життя Забороненого міста. Китайська опера кардинально відрізняється від свого західного аналога. Родзинкою опери у Піднебесній є те, що майже усі ролі в ній виконують чоловіки. Хоча оперу й адаптували до вимог сучасного глядача, багато елементів у ній не зазнали змін.
Сучасний Китай успадкував одну із найстаріших у світі театральних традицій. Його театральне мистецтво містить більше ніж 300 видів місцевої опери, понад 60 видів тіньового та лялькового театрів, нової («розмовної») драми, опери європейського типу і танцювальної драми. Завдяки постійному збагаченню й оновленню китайська опера дійшла до сьогодні.
Китайський музичний театр (опера) поєднує елементи музики, співу, діалогу, танцю, акробатики і вправ військового мистецтва із майстерно написаним текстом і технікою його втілення. Виконавці повинні суворо дотримуватися традиційних канонів. Дія в китайській опері не обмежена ані в часі, ані у просторі; широко використовуються умовності, символіка. Якщо які-небудь повсякденні реалії не можуть бути зображені на сцені прямо, їх відтворюють символічно. Обстановку, у якій відбувається дія, актори зображують виключно рухами, причому ефект є навіть сильнішим, ніж за наявності декорацій і реквізиту.
У Китаї розвивається більше ніж 300 театральних жанрів, здебільшого локального характеру. До різновидів театрального мистецтва, що набули загальнонаціональної популярності, належать цзінцзюй (Пекінська опера), пінцзюй (Хебейська опера), юєцзюй (Шаосинська опера), юйцзюй (Хенаньська опера), юєцзюй (Гуандунська опера).
Найпопулярнішою нині є Пекінська опера.
Пекінська опера
З історії…
Пекінська опера бере свій початок у XVIII ст., коли у Пекіні на ґрунті музичного фольклору та ритуальної музики різних регіонів Китаю поступово сформувалося своєрідне музичне і сценічне мистецтво, об’єднавши музику, танець, театральну виставу, акробатику та бойові мистецтва. За більше ніж 200 років структура і принципи Пекінської опери практично не змінилися.
Пекінська опера
Пекінська опера — це злиття всіх жанрів театрального мистецтва (опери, балету, пантоміми, трагедії й комедії). Багатством репертуару, хрестоматійністю сюжетів, майстерністю акторів і сценічними ефектами вона знайшла ключик до серця глядачів.
До речі, під час вистави в Пекінській опері можна насолоджуватись ароматним зеленим чаєм із фруктами.
Вистава в Пекінській опері зумовлена традиціями китайського театру, не схожого на жоден інший. Основними рисами традиційного театру Китаю є свобода й розслабленість. Для цього артистові необхідно знати основи національної акторської майстерності — це «чотири вміння» і «чотири прийоми». Перші чотири — це спів, декламування, перевтілення й жестикуляція; другі чотири — «гра руками», «гра очима», «гра тулубом» і «кроки».
На цих китах — чотирьох способах гри і чотирьох видах майстерності — стоїть Пекінська опера. Хоча це, звичайно, не все. Адже мистецтво Пекінської опери глибоко закорінене в культуру Китаю.
Музика опери
Оркестрова музика — ударні (гонги і барабани, що різняться за розмірами й видами) — створюють глибоко ритмічний акомпанемент. Оркестром керує барабанщик, який бамбуковими паличками видає різноманітні звуки, «виражаючи» почуття героїв відповідно до акторської гри. Вокальна частина пекінської опери складається з мовлення (юньбай — речитатив; цзінбай — пекінське розмовне мовлення) та співу (ерхуан — запозичений із народних мелодій провінцій Аньхой і Хубей; сипі — із мелодій провінції Шеньсі). Речитатив використовують серйозні персонажі, розмовну мову — молоді героїні та коміки.
Спів акторів опери
Спів у Пекінській опері принципово відрізняється від західної системи вокалу: акторські амплуа різняться не за діапазоном, а за принципом статі, віку, особистості, стану, характеру персонажів і тембру. Для кожного амплуа існує свій порядок вимови: наприклад дань-баба співає природним голосом, а дань у темному халаті — фальцетом. Співочий діапазон артистів становить 1,7–2,8 октави.
Система амплуа опери
Амплуа — це доля. Ким кому бути в Пекінській опері, визначається відразу. Причому на вибір майже не можна вплинути — усе залежить від голосу й зовнішності. Якщо в учня ідеально правильні риси обличчя, він стане старшим шен. Дівчаткам і хлопчикам, наділеним яскравою вродою, дістанеться дань. Ті, кому природа подарувала дзвінкий тембр голосу, ідуть у хуалянь (цзин), а хлопцям, у чиїх рисах виявляється щось комічне, — пряма дорога в чоу.

Основні амплуа Пекінської опери (шен, дань цзин, чоу)
Герої амплуа можуть бути як позитивними, так і негативними. Їх натуру глядачі можуть визначити за маскою. Маски є досить складним поєднанням гриму й аксесуарів. Костюми візуально та тематично поєднуються з маскою, і найчастіше в масці й костюмі використовують таку саму палітру кольорів та відтінків, підкреслюючи характер персонажа.
Грим у Пекінській опері
Це одна з найкрасивіших особливостей Пекінської опери. Грим дуже схожий на маску, але — не маска: фарба накладається прямо на обличчя.
Відомо кілька тисяч композицій оперного гриму, і кожен має певне значення й відповідає тому або іншому образу (до складу фарб завжди додають спеціальну олію, яка не дозволяє їм розтікатися під час вистави).
Обізнаний глядач не заплутається. Глянувши на грим, він легко вгадає саму оперу та ім’я героя.
Місце дії
Сцена максимально наближена до глядача: відкрита на три сторони. Підлогу спочатку вистилали дошками, але пізніше стали прикривати килимом, щоб уберегти виконавців від травм.
Із декорацій наявний тільки стіл і два стільці. Залежно від розвитку сюжету ці предмети можуть зображувати то імператорський палац, то кабінет чиновника, то залу суду, то намет воєначальника, а то й галасливий шинок.
Розміщення меблів теж має значення. Стільці за столом — ситуація врочиста. Стільці спереду — перед нами зараз розгортається життя простої родини.
Ще стіл може перетворюватися на постіль, оглядовий майданчик, міст, вежу на міській стіні, гору й навіть хмару, на якій літають герої. Стільці нерідко стають «дрюками» для бійки.
Сцена опери
Відомі актори Пекінської опери
Мей Лань-фан
Гай Цзяо-тянь
Головне в Пекінській опері — експресія, а не побутова правдоподібність. Усе залежить від уміння артиста управлятися зі скупою бутафорією свого жанру.
Сьогодні артистів Пекінської опери готують в академії мистецтв. І якщо місць у Пекінській опері на всіх випускників не знайдеться, існують різні концертні програми. Адже академія випускає універсалів, що вміють на сцені все.
У Пекіні між собою конкурують два шоу бойових мистецтв: «Легенда кунг-фу» і «Шаоліньські воїни». Серед учасників — не тільки випускники шкіл бойових мистецтв (при Шаолінському монастирі), а й дипломовані оперні артисти.


Презентація на тему «Адміністративний арешт»


Презентація на тему «Виникнення і розвиток Футболу»


title: Презентація на тему «Art» (варіант 2)

text:
FORMS OF ART means the type of artwork such as drawing, painting, sculpture (carving, modelling, assemblage and construction) architecture, printmaking, electronic media such as computer and digital graphics, ceramics, Visual Design, Graphic Design, collage, photography and Post Modern appropriation and recontextualisation.
Drawing is a form of visual art that makes use of any number of drawing instruments to mark a two-dimensional medium. Instruments used include graphite pencils, pen and ink, inked brushes, wax color pencils, crayons, charcoal, chalk, pastels, various kinds of erasers, markers, styluses, and various metals (such as silverpoint). An artist who practices or works in drawing may be called a draftsman or draughtsman
Theatre or theateris a collaborative form of fine art that uses live performers to present the experience of a real or imagined event before a live audience in a specific place. The performers may communicate this experience to the audience through combinations of gesture, speech, song, music, and dance. Elements of design and stagecraft are used to enhance the physicality, presence and immediacy of the experience. The specific place of the performance is also named by the word "theatre" as derived from the Ancient Greek (theatron, "a place for viewing")
Classical music is art music produced or rooted in the traditions of Western music (both liturgical and secular). It encompasses a broad period from roughly the 11th century to the present day. The central norms of this tradition became codified between 1550 and 1900, which is known as the common practice period.
Art film (also known as art movie, specialty film, art house film, or in the collective sense as art cinema) is typically a serious, independent film aimed at a niche market rather than a mass market audience. An art film is "intended to be a serious artistic work, often experimental and not designed for mass appeal";[they are "made primarily for aesthetic reasons rather than commercial profit", and they contain "unconventional or highly symbolic content.
I like painting and painting is inspiring me . Arts is developing our cognition
My works


title: Презентація на тему «Рокери»

text:
«Рок-н-рол - це не просто музика. Це спосіб життя. І це у вас назавжди »
В'ячеслав Решетняк «Там, де ночує вітер»
Рокери

Рокери
Слово рокери, спочатку, служило для визначення британської молоді в Британії в шістдесятих роках минулого століття, яка дозволяла собі вельми нешанобливо їздити по дорогах на мотоциклах. Рокери з'явилися як субкультура в п'ятдесятих - початку шістдесятих років в епоху рок-н-ролу, представниками музики і стилю якої стали Чак Беррі, ранній Елвіс Преслі, Джин Вінсент та інші. Однак перших рокерів об'єднував тільки один принцип - манера їзди на мотоциклі, а вже потім з'явилося таке поняття як стиль. Ці хлопці могли роз'їжджати зі швидкістю до 160 кілометрів на годину по  дорогах Лондона.
Рокери
Стиль рокера породили необхідність і практичність. Рокери носять шкіряні мотоциклетні куртки , прикрашені кнопками , латками , нашивками і шпильками. На головах у них нерідко досить модні шкіряні кепки . Зазвичай вони їздять на мотоциклі в шоломі з відкритим обличчям , в авіаційних окулярах , і білому шовковому                                                                            шарфі , який захищає їх від                                                             переохолодження.
У гардеробі кожного рокера присутні                              шкіряні штани , високі мотоциклетні черевики від «Lewis Leathers » або військові черевики і футболки.

Зовнішній вигляд
Зачіска рокерів може , в принципі , залежати від особистих переваг , але нерідко про неї говорять як про згладжену або , навпаки, в стилі помпадур.
Основними рисами рокерів стала прихильність до рок- н- ролу і їзди на мотоциклі , що допомогло створити образ англійського вуличного хулігана. У нас , як водиться , прихильність до рок- н- роллу набула більш ненав'язливих форм. Мотоцикл « того класу» для студентів був нездійсненною мрією , тому зберігався вдома тільки у вигляді зображення на плакатах . Головним сегментом рокерської субкультури була саме музика.
Основні риси
Рокерський жест
Популяризований вокалістом Dio Роні Діо, який стверджував, що цього жесту його навчила бабуся. Трактується і як старовинний жест для відганяння злих духів

Хто тільки не звертався до теми рок- н- ролу за всю його історію. Це , мабуть, єдиний стиль, який не передбачає від своїх представників нічого , крім позитивного ставлення до музики. Нерідко подібну музику прихильники року починають грати не відходячи від каси , створюючи свої маленькі музичні команди. Любителі мотоциклів,пізніше створили паралельну рокерам – байкерську культуру.
Байкери стають єдиним цілим зі своїми мотоциклами , у них існує свій кодекс честі , який включає в себе вираз високих моральних принципів.
Рокери
Інша сторона рокерської культури - зловживання алкоголем , наркотиками , сигаретами. Саме рокерскій культурі властива пропаганда відходу від недосконалого світу . Ця культура вибудувана на філософських способах світосприйняття , що можна явно побачити в текстах пісень. В ідеалі , рокер - це начитана людина , яка розбирається в суспільних ситуаціях , вміє самостійно мислити і робити висновки , які й викладає у відповідних текстах , покладених на музику .
Рокери

Дякуємо за увагу;3


title: Презентація на тему «Романтизм у музиці»

text:
Романтизм в музиці
Підготували учениці 9класу
Кисленко є.
Музичний Романтизм, як художній напрямок, постав на початку XIX століття під впливом раннього німецького літературно-філософського романтизму (Ф. В. Шеллінг, Жан Поль та ін.); надалі розвивався в тісному зв'язку з різними течіями літератури, живопису і театру (Дж. Г. Байрон, Делакруа, Г. Гейне, А. Міцкевич та ін.).
Періодизація
Музичний романтизм умовно поділяють на три етапи.Початковий етап музичного романтизму пов'язаний з творчістю Ф. Шуберта, Н. Паганіні, Дж. Россіні та інших.Наступний етап (1830 — 1850-ті рр.) пов'язаний з творчістю Ф. Шопена, Р. Шумана, Г. Берліоза, Ф. Ліста, Дж. Верді.Пізній етап продовжувався до кінця XIX століття і представлений творчістю Й. Брамса, А. Брукнера, Р.Вагнера та інших.
Образна сфера та естетика
У порівнянні з попередніми епохами, музичний романтизм вирізняється глибшим розкриттям індивідуального світу особистості, висуванням психологічно складного, відзначеними рисами роздвоєності ліричного героя. При цьому ставлення романтиків до традицій класицизму було неоднозначним: у творчості Шуберта, Шопена, Мендельсона, Брамса ці традиції органічно перепліталися з романтичними, у творчості Шумана, Ліста, Вагнера, Берліоза вони радикально переосмислювалися.
Провідною стала тема особистої драми самотнього, непорозумілого художника, тема безмовної любові й соціальної нерівності. У творчості ряду композиторів ця тематика набуває рис автобіографічності (Шуберт, Шуман, Берліоз, Ліст, Вагнер).

Важливим моментом естетики музичного романтизму стала ідея синтезу мистецтв, що знайшла найяскравіше вираження в оперній творчості Вагнера й у програмній музиці (Ліст, Шуман, Берліоз), котра відзначається більшою розмаїтістю джерел програми (література, живопис, скульптура й ін.). Виразні прийоми, що постали в рамках програмної музики, проникнули в непрограмні твори, що сприяло посиленню їхньої образної конкретності, індивідуалізації драматургії.

Різноманітно трактується романтиками сфера фантастики — від витонченої скерцозності, народної казковості («Сон у літню ніч» Мендельсона, «Вільний стрілець» Вебера) до гротеску («Фантастична симфонія» Берліоза, «Фауст-симфонія» Ліста).

По-новому, з небаченої до того конкретністю, мальовничістю й натхненністю, відтворять романтики образи природи. Із цією образною сферою тісно зв'язаний розвиток жанрового й лірико-епічного симфонізму (одне з перших творів - «Велика симфонія» C-dur Шуберта).

Виникнення національних шкіл
Інтерес до народної творчості у його національно-самобутніх форм значною мірою стимулював виникнення в руслі романтизму нових композиторських шкіл. В середині XIX століття постають національні школи:
польської (Ф. Шопен, С. Монюшко),
чеської (Б. Сметана, А. Дворжак),
угорської (Ф. Ліст),

пізніше, до кінця XIX століття у руслі романтизму постали:
норвезька (Е. Гріг),
іспанська (Альбеніс),
фінська (Я. Сібеліус)

В романтичному ключі проходить і становлення української композиторської школи, зокрема у 1863 році С. Гулак-Артемовський написав першу українську оперу, а з 1870-х до українського фольклору і поезії звертаються Микола Лисенко, Анатоль Вахнянин та інші.
Що стосується російської музики, то російські музикознавці вказують на переважання естетики реалізму, проте відмічають стикання з романтизмом у творчості П.І. Чайковського, О. М. Скрябіна, С. В. Рахманінова, М. К. Метнера.

Розвиток музичного романтизму мав свою специфіку в інших європейських країнах. У Німеччині й Австрії музичний романтизм був нерозривно пов'язаний з німецькою ліричною поезією (що визначила в цих країнах розквіт вокальної лірики), у Франції - з досягненнями драматичного театру.

Музична мова
Нові теми й образи зажадали від романтиків розробки нових засобів музичної мови й принципів формоутворення. Поряд з методом образних антитез великого значення набуває і метод послідовної еволюції та трансформації образів, що спричинив появу техніки лейтмотивів (найбільш розгалуженої - у творчості Вагнера), та монотематизму (Ф. Ліст). Романтичній музиці також властива індивідуалізація мелодики і впровадження мовних інтонацій, розширення тембрової й гармонічної палітри музики. Так, наприклад у симфонічній творчості таких композиторів, як Берліоз, Вагнер, Малер спостерігається тенденція до розширення складу симфонічного оркестру за рахунок введення видових дерев'яних духових, а іноді й розширення групи мідних та ударних інструментів. Гармонічна система збагачується натуральними ладами, барвистими зіставленнями мажору й мінору й т.д., а в кінці XIX століття процес її розширення підготував повну відмову від неї наступників німецьких романтиків - композиторів нововіденської школи.
Послідовники
Музика романтизму, будучи провідним напрямком у мистецтві 19 століття, на пізньому своєму етапі породила нові напрямки й течії в музичному мистецтві - веризм, імпресіонізм, експресіонізм. Музика XX століття багато в чому розвивається під знаком заперечення ідей романтизму, однак його традиції живуть у рамках неоромантизму.


title: Презентація на тему «Харчові добавки» (варіант 23)

text:
        Харчові добавки

Харчові добавки використовувалися людиною багато століть – сіль, спеції, перець, гвоздика, мускатний горіх, кориця, мед та ін.
Однак широке використання харчових добавок почалося в кінці 19 ст., воно пов’язане із зростанням населення, вдосконаленням харчових технологій та досягненнями хімії.
Харчові добавки – це речовини природного й штучного походження, спеціально внесені у харчові продукти для досягнення певних технологічних ефектів.(Кольру, стійкості до псування, збереження структури й зовнішнього вигляду та ін.)

Відрізняємо БАДи від харчових добавокБАДи – біологічно активні добавки отримують із природної сировини(рослин, ягід, водоростей, продуктів бджільництва). Вони містять великі набори біологічно активних речовин – вітамінів, амінокислот, макро- й мікроелементів тощо. І як з’ясувалося, є корисними для людини.

А ось харчові добавки – природні або синтетичні речовини, які не мають біологічної активності.
Харчові добавки позначаються індексом Е з трьох або чоритьохзначним номером.
Е-номери(Е-числа) є кодами харчових добавок, які були засновані для використання в ЄС( “Е”- означає приставку “Європа”)
Називати харчові добавки “Е” почали у 1953 році. Це допомогло скоротити величезні складні назви до кількох символів та уникнути проблеми перекладу іншими мовами.Літера “Е” – це скорочення англійського “edible” , що у перекладі означає “їстівний”.
Як їх розрізняти?Центр екологічної безпеки споживачів для зручності створив табличку Е.
Ті, що мають номер від Е100 до Е182 – це барвники, які підсилюють або відновлюють колір продукту. Бувають натуральними та штучними. Найчастіше виробники додають їх до напоїв, желе та солодощів.
          Безпечні барвникиКуркумін Е100(морозиво, соуси, напої, хлібобулочні вироби)Хлорофіл Е140(соуси, морозиво, йогурти, молочні продукти)Кармін Е120 речовина червоного кольору(морозиво, йогурти, джем)виробляється з щитівок комах, що паразитують на кімнатних рослинахКаротин Е160 жовтий пігмент(безалкогольні напої, морозиво, майонез)Рибофлавін Е101(В2) дитяче харчування.
До переліку небезпечних добавок варто додати шість синтетичних барвників:-татразін Е102(кам’яновульний дьоготь, відноситься до промислових відходів) використовується у желе,соки, жувальні солодощі, цукерки, крем-суфле, карамелі, бісквітні рулети, пюре, супи, гірчиця та ін.Може спровокувати напад бронхіальної астми, мігрень, порушення зору.-хіноліновий жовтий Е104 синтетичний азобарвник торти, копчена риба, кольорове драже, льодяники від кашлю, кольорові жуйки.Викликає дерматиди, кропивянку, анафілаксію
-захід сонця жовтий Е110солодощі,напої, соуси, пакетовані супи,східні прянощі.Провокує алергії, нежить, нудоту, болі в животі-азорубін Е 122кондитерські вироби, газовані напої, соусиВисипи на шкірі, алергії-Понсо 4Р Е 124 Кондитерські вироби,салямі, салатні заправки. Вважається канцерогеном.Загострює бронхіальну астму. -червоний чарівний Е129 алегрія, рак.

Небезпечні барвники найчастіше потрапляють у продукти харчування, розраховані на дітей, бо власне ці продукти і створюються барвистими для того, щоб привертати дитячу увагу.
Від Е200 до Е280 – це консерванти. Їх використовують щоб знищити бактерії, віруси гриби та подовжити термін зберігання продуктів. Використовують консерванти в м’ясних та ковбасних виробах, консервах, шоколадах, алкогольних напоях.
Наприклад консерванти Е230, Е231, Е232 використовують при обробці фруктів(ось звідки апельсини чи банани на магазинних полицях, не псуються роками.
А представляють вони собою не що інше, як фенол. Той самій, що, потрапляючи в наш організм в малих дозах провокує рак, а у великих – він просто чиста отрута. Наносять його на шкірку, і коли ми миємо фрукти перед їжею, то змиваємо фенол. Але чи всі і завжди миють ті ж банани?
Виробництво рибної ікри неможливе без використання суміші консервантів бензоату натрію Е211(один з найнебезбечніших) та сорбату калію Е202.При виробництві вин використовують діоксид сірки Е220, який запобігає псуванню продукту.
Бензоат натрію Е211 при надмірному споживанні може призвести до порушень у системі травлення, широко використовується при виробництві газових напоїв, соусів, кетчупів, кондитерських виробів.

Небезпечним при нагріванні може бути нітрит натрію Е250, що міститься у варених ковбасах. І ця проблема є актуальною, з огляду на звичку багатьох людей варити сосиски та смажити лікарську ковбасу. Доза у 2-6 г. здатна убити людину. Використовується як консервант та фіксатор кольору. Сам по собі не є канцерогеном.
Шкідливим стане навіть звичайне цукор, якщо його термічно обробити, бо при його нагріванні утворюється небезпечна для здоров’я органічна сполука гідроксиметилфурфурол, що має токсичні та канцерогенні властивості, здатна призвести до паралічу. Найчастіше міститься у вареннях, особливо домашніх, у соках, що виготовляються з порушенням технологій(особливо у соках у скляних банках), у газованих напоях темного кольору(Пепсі, Кола, Байкал), у численних фальсифікатах гранатового кольору.
Найнебезпечніша концентрація міститься у термічно обробленому меді(мед нагрівають перед консервуванням, аби він не кристалізувався)
Е з позначками від Е300 до Е391 – це добавки,що зберігають свіжість продуктів. Це і антиоксиданти, які додають до масел і пакувальних матеріалів, щоб вберегти  їжу від зміни кольору через окислення.

Наприклад людина, що у надмірних кількостях споживає напої  типу “Кола”  може захворіти на карієс, так як ортофосфатна кислота Е338, здатна поступово розчиняти зубну емаль.
Кока-Колу винайшов американський фармацевт Джон Памбертон 29 березня 1886 р. в Атланті, як новий лікувальний напій.Рекламний плакат Кока-Коли 1890-1900 рр.
       Склад “Кока-Коли”-цукор;-диоксид вуглецю;-барвник(цукровий колір);-ортофосфатна кислота;-кофеїн;-ароматизатор:ванілін, коричне масло, масло гвоздики, масло лимона;-азорубін.
Від Е400 до Е481 – це стабілізатори, емульгатори, загусники та та ущільнювачі. Вони потрібні для хорошої форми продукту та консистенції.Без них не роблять соуси, майонез, йогурти та більшість кондитерських виробів.
Е500- Е585 – регулятори кислотності, тобто розрихлювачі, регулятори вологи. Їх зазвичай використовують пекарі та кондитери. Такі “покращувачі” допомагають їм економити час та гроші на якісній сировині.
Від Е600 до Е699 – це підсилювачі смаку. У процесі зберігання та переробки продуктів кількість речовин, що посилюють смакове сприйняття – зменшується, тож їх доводиться додавати штучним хляхом. Знайти їх можна у швидкосупах, напівфабрикатах, шоколадних батончиках.
 Глутамат натрію Е621
Е700-Е799 Антибіотики.Пригнічують ріст мікроорганізмів.
Від Е900 до Е999 – підсолоджувачі. Попри солодку назву, глюкози в них майже немає. Власне тому їх використовують в першу чергу при виготовлені дієтичних продуктів.
Підсолоджувачі: ацесульфам, аспартам, цикламат, сахарин.Речовини, що у сотні разів солодші за цукор, але мають численні побічні ефекти на організм людини. Через дешевизну часто застосовуються у харчовій промисловості замість значно дорожчого цукру.

Сфера застосуваннягазовані солодкі напої, низькокалорійні напої, жувальні гумки, дешеві цукерки, кондитерські вироби, фальсифікати згущеного молока.
В Україні заборонені добавки: Е102,Е103, Е105,Е110,Е111,Е120,Е121,Е123, Е124, Е125, Е126, 127, Е130,Е152, Е240,Е241,Е242,Е450,Е451,Е452,Е453,Е454, Е461, Е462, Е463,Е465. Тоді як дозволено 351 харчову добавку.
Серед товарів, які містять Е з “чорного списку” чемпіонами виявилися шоколадні драже “М&Мs” від компанії “Марс”. Жовтий та червоний горішки, які весело розмовляють у телероликах, у своєму складі містять одразу шість небезпечних складників – Е104, Е122, Е110, Е102 та Е171.

Практичні рекомендації: Якщо Ви бажаєте звести до мінімуму вживання продуктів з добавками, намагайтеся їсти більше натуральних продуктів. Замість ковбаси їжте м'ясо, замість соків, готуйте фреш самостійно, замість магазинного хліба намагайтеся пекти хліб в домашніх умовах, шпроти замініть на свіжу рибу, тортики замініть домашня випічка, солодкі напої - домашніми компотом і узвар. Не вірте коли пишуть без консервантів, а термін придатності продуктів досягає року. Найбільш нешкідливі ті продукти, у яких термін придатності найменший. Вибираючи продукти в магазині, не полінуйтеся уважно прочитати склад. Намагайтеся взагалі не купувати продукти з добавками. Чим простіше продукти буде на вашому столі, тим більше користі Ви від них отримаєте.
Намагайтеся їсти зі своєї грядки або саду. Консервують соління самостійно, печіть пироги і хліб у домашній печі. Намагайтеся не купувати продукти з неприродно яскравою, для цього продукту, забарвленням. Швидше за все, в ньому присутні барвники. Уникайте продуктів, у яких занадто довгий і неприродний термін зберігання. Молоко не може зберігатися кілька місяців. Мінімізуйте вживання чіпсів, продуктів швидкого приготування, готових сніданків та інших продуктів з підвищеним вмістом Е-добавок. Купуючи собі або дитині кондитерські вироби, прохолодні напої або будь-які інші напої завжди звертайте увагу на етикетку. Намагайтеся купувати продукти, які містять менше всього харчових добавок. В ідеалі, щоб їх не було взагалі, але такі потрібно добре пошукати. Потрібно орієнтуватися в харчових добавках. Роздрукуйте і носіть із собою в магазин список найбільш шкідливих харчових добавок. Якщо більшість добавок відносно нешкідливі, то існують заборонені, вживання яких може призвести до летального результату дуже швидко.


title: Презентація на тему «Ancient Rome»

text:
Ancient Rome
Ancient Rome was a thriving civilization that grew on the Italian Peninsula as early as the 8th century BC. Located along the Mediterranean Sea and centered on the city of Rome, it expanded to one of the largest empires in the ancient world.
In its centuries of existence, Roman civilization shifted from a monarchy to an aristocratic republic to an increasingly autocratic empire. It came to dominate Southern Europe, Western Europe, Balkans, Asia Minor, North Africa and parts of Eastern Europe through conquest and assimilation. Rome was preponderant throughout the Mediterranean region, and was the sole superpower of Antiquity. Even today its influence survives.
Rome was undoubtedly the central power of Antiquity. The Romans are still remembered today, as Julius Caesar (a military and political genius, symbol of Roman power), Cicero (a master of oratory) and Horace (the greatest poet of Latin language). Roman culture and history was also praised by great thinkers and philosophers like Machiavelli, Rousseau and Nietzsche.
A society highly developed in military and politics, Rome professionalized the military and created a system of government called res publica, the inspiration for most of modern republics like the United States and France.
By the end of the Republic, Rome had conquered the land arounds the Mediterraean and beyond: its domain extending from the Atlantic to Judaea and from the mouth of the Rhine to North Africa.
In the Empire, Rome entered in its golden times at the hands of Augustus Caesar. Under Trajan, the Empire reached its territorial peak, but showing signs of fatigue. The republican values started to fall in the imperial times, and civil wars became the common ritual for a new emperor's rise.
Plagued by internal instability and attacked by various migrating peoples, the western part of the empire broke up into independent kingdoms in the 5th century AD. This splintering is the landmark historians use to divide the ancient period from the medieval era and the "Dark Ages".
The Eastern Roman Empire survived this crisis and was governed from Constantinople after the division of the Empire. It comprised Greece, the Balkans, Asia Minor, Syria and Egypt. Despite the later loss of Syria and Egypt to the Arab-Islamic Empire, the Eastern Roman Empire continued for another millennium, until its remains were finally annexed by the emerging Turkish Ottoman Empire. This eastern, Christian, medieval stage of the Empire is usually called the Byzantine Empire by historians.
Roman civilization is often grouped into "classical antiquity" together with ancient Greece. Ancient Rome contributed greatly to government, law, war, art, literature, architecture, technology, religion, and language in the Western world, and its history continues to have a major influence on the world today.
vocabulary
Ancient  – стародавній
Existence - існування
Increasingly -більше
Preponderant  - переважаючий
influence - вплив
Survives- виживає
Undoubtedly  - безсумнівно
Philosopher- філософ
system of government –системи управління
conquer  -  підпорядковуати
Value - значення
various  - різний
Contribute - сприяти

The  end.


Презентація на тему «Історія рок-музики»


title: Презентація на тему «Соціум» (варіант 5)

text:
Соціум
ТЕМА 5
Презентацію виконали
Учениці 11-В класу
Чуйко, Сідорова
Соціум — це:
суспільство як цілісна соціальна система;людська спільність певного типу (родові і сімейно-споріднені, соціально-класові, національно-етнічні, територіально-поселенські спільності);соціальне оточення людини, сукупність форм діяльності людей, що історично склалися.
Суспільство — це
організована сукупність людей, об'єднаних характерними для них відносинами на певному етапі історичного розвитку. Суспільство — також соціальна самодостатня система, заснована на взаємовідносинах людей в процесі реалізації особистих потреб. Відносини людей у межах суспільства називають соціальними.
Термін суспільство іноді заміняють запозиченим з латинської мови словом соціум. Відповідно, прикметниксоціальний у багатьох контекстах синонімічний прикметнику суспільний.
У суспільстві існують, як правило власні культурні та історичні надбання, суспільні норми та установи. У кожному суспільстві є свої власні суб'єкти соціального спілкування :
Суспільство — це основоположна категорія філософії, соціології та антропології. Основними елементами, що визначають суспільство, є :

Окремим видом суспільства є людство — спільнота всіх людей на планеті Земля. Суспільство — група людей, формально не організована, але яка має спільні інтереси і цінності.
Поняття відкритого і закритого суспільства були введені Карлом Поппером для опису культурно-історичних і політичних систем, характерних для різних суспільств на різних етапах їх розвитку.
Закрите суспільство (за Поппером) — це
тип суспільства, що характеризується статичною соціальною структурою, обмеженою мобільністю, нездатністю до інновацій, традиціоналізмом, догматичною авторитарною ідеологією (має місце система, коли більшість членів суспільства охоче приймають ті цінності, які їм призначені, звичайно це тоталітарне суспільство).
Відкрите суспільство (за Поппером) — це
тип суспільства, який характеризується динамічною соціальною структурою, високою мобільністю, здатністю до інновацій, критицизмом, індивідуалізмом і демократичною плюралістичною ідеологією (тут людині надається можливість самій обирати світоглядні, моральні цінності. Відсутня державна ідеологія, а людина сама намагається знайти основні цінності).
Закрите суспільство схильне до спеціалізації, а відкрите — до творчості.
У відкритому суспільстві кожен учасник відповідальний за своє життя і дбає переважно про себе, при цьому в суспільстві поважається право на приватну власність і особисту гідність. У закритому суспільстві «святий обов'язок» — піклуватися про інших, а приватна власність — справа сумнівна (негожа) або навіть злочинна, негідна.
Функціонування та розвиток соціальної системи обов'язково передбачає змінюваність поколінь людей і, отже, соціальне наслідування — члени суспільства передають від покоління до покоління знання і культуру.
Соціа́льна стратифіка́ція — це
диференціація суспільства на соціальні класи та верстви населення. Стратифікація — це розташування індивідів і груп згори вниз горизонтальними шарами (стратами) за ознакою нерівності в прибутках, власності, рівні освіти, обсягу влади, професійному престижі, стилі життя.
Дослідження соціальної структури суспільства (соціальна стратифікація) є однією з теоретичних галузей сучасної соціології.
Суть поняття
Стратифікація відображає соціальну неоднорідність, розшарування суспільства, неоднаковість соціального положення його членів і соціальних груп, їхню соціальну нерівність. Термін показує відмінності між формами соціального ранжування і нерівності, котрі характеризують різні суспільства або що існують в рамках одного з них.
Стратифікація — риса будь-якого суспільства. Англійський соціолог Ентоні Гіденс розрізняє чотири основні історичні типи стратифікованого суспільства:
Рабство.
Воно було граничною формою нерівності, за якої одні люди володіли іншими. Щоправда, і рабство було неоднорідним залежно від періоду чи культури: в одному випадку раб перебував поза законом (класична форма рабства), в іншому — йому відводилася роль слуги чи солдата.

Касти.
У різних регіонах поділ на касти має різні форми. Особливо характерний він для Індії. Як правило, межі між кастами дуже різкі, що практично виключає будь-яку соціальну мобільність. Каста пов'язана з індуїзмом і з ученням про «переселення душі». Сподівання на те, що в «наступному» житті його каста підвищиться, спонукає індивіда суворо дотримуватися певних суспільних норм.

Стани.
Властиві європейському феодалізмові. До найвищого стану належали аристократи і вельможі. До другого — духівництво, наділене значними привілеями. До третього стану — вільні селяни, чиновники недворянського походження, купці й ремісники. Межі між станами не були такими різкими, як за кастової системи, а соціальне переміщення було можливим, хоча й складним.

Класи.
Цей тип стратифікованого суспільства є головним об'єктом соціології марксизму. Її основоположник К. Маркс вважав класову структуру суспільства основою розвитку і змін, а виникнення класів пояснював економічними чинниками — суспільним поділом праці, формуванням відносин приватної власності. В. Ленін застосовував багатофакторний аналіз класоутворюючих ознак: місце в системі суспільного виробництва, відношення до власності на засоби виробництва, роль у суспільній організації праці, розміри доходів та ін.

Відзначимо, що за можливостями соціальної мобільності перші три типи стратифікації належать закритим суспільствам, а останній тип — відкритому.
Соціальна структура населення — це
система різноманітних видів спільностей — класових, майнових, професійних тощо і стійких і впорядкованих зв'язків між ними. Під час аналізу соціального складу населення розрізняють основні і неосновні класи, групи і верстви всередині класів, а також проміжні прошарки між ними.
Існують великі розбіжності в уявленнях про критерії належності людей до певного класу, соціальної групи. Одні визначають соціальну групу, клас на підставі доходу, майнового стану, професії або роду                                                                             занять, освіти тощо.                                                                    Інші включають до                                                   певного класу, групи                                          тих людей, які                                                                    самі себе до них                                     зарахували неза-                                                                                лежно від соціально-                                                 економічних показників,                                         що визначають їх                                               соціальне становище.

ДЯКУЄМО ЗА УВАГУ!


title: Презентація на тему «Стереотипи та упередження» (варіант 2)

text:
Стереотипи та упередження

Стереотипи – регулятори соціальних відносин, їх вирізняє економія мислення, своєрідний «захист», тобто виправдання власної поведінки, задоволення агресивних тенденцій, спосіб виходу групового напруження, стійкість.

Класифікація стереотипів

– антропологічні (проявляються у тому разі, якщо оцінка внутрішніх, психологічних якостей людини, оцінка її особистості залежить від її антропологічних ознак, тобто від особливостей фізичного вигляду);
– етнонаціональні (виявляються тоді, коли психологічна оцінка людини опосередкована її належністю до тієї чи іншої нації, раси, етнічної групи);
– соціально-cтaтyсні (полягають в залежності оцінки особистісних якостей індивіда від його соціального статусу);
– соціально-рольові (проявляються в підпорядкованості оцінки особистісних якостей індивіда його соціальній ролі, рольовим функціям);
– експресивно-естетичні (визначаються залежністю оцінки особистості від зовнішньої привабливості людини, чим привабливішою здається зовнішність людини, тим більш позитивними особистісними рисами її наділяють);
– вербально-поведінкові (пов'язані із залежністю оцінки особистості від зовнішніх особливостей – мови, міміки, пантоміміки та ін.).

В умовах нинішнього швидкого ритму життя стереотипи певною мірою нам допомагають. Вони економлять час, не примушуючи довго роздумувати над тим чи іншим питанням. Часу на обдумування певних явищ часто не вистачає, а установка дає можливість орієнтуватися в нашому швидкоплинному світі. Таким чином ми економимо свій час, звертаючи увагу лише на те, що для нас важливо.
До 60-х рр. психічні або поведінкові властивості, котрі ймовірно відрізняють чоловіків від жінок, називали статевими властивостями або відмінностями. У сучасному розумінні термін ґендер був уведений у науковий обіг американським психоаналітиком Робертом Столлером.
Гендер (англ. gender – стать, від лат. genus – рід) – стать, яку «приписали» даній людині від імені суспільства уповноважені на те органи, інакше – паспортна стать, або стать у документах.

Вчені виділяють три умовні групи гендерних стереотипів:
– Перша група стереотипів базується на відповідних уявленнях про психологічні риси та якості особистості чоловіків та жінок – стереотипи «maschile – feminnile». Згідно з цими стереотипами чоловіки та жінки є протилежностями. Чоловікам приписується активне, творче начало, здатність вирішувати проблеми, застосовувати розвинуте логічне мислення та власну компетентність. Жіноче ж начало – природно-репродуктивне і тому жінка повинна бути покірною, залежною, емоційною.
– В основу виокремлення другої групи стереотипів покладені соціальні начала. Дана група стереотипів закріплює професійні роли чоловіків і жінок. Для жінки головними є ролі сімейні (жінка, мати, господарка), а для чоловіків – ролі професійні.
– До третьої групи гендерних стереотипів вчені відносять стандартизовані уявлення, які пов’язані з відмінностями у змісті праці – жіночої та чоловічої. Місце жінки – у сфері виконавчої та обслуговуючої праці, чоловіка – у сфері інструментальної праці, тобто творчої.

Упередження – це iррацiональне, негнучке ставлення до цiлої категорiї людей. Можливі i позитивнi упередження, але звичайно упередження являє собою негативнi почуття – антипатiю, ворожнечу, або навiть страх.
Дискримiнацiя пов’язана iз свавiльною вiдмовою у привiлеях, престижi та владi тим членам меншин, чия квалiфiкацiя є такою ж самою, як і у членiв домiнантної групи. Упередження необов’язково поєднуються iз дискримiнацiєю; тому що мiжособовi стосунки не обов’язково будуються на єдностi ставленнь та дiй. У повсякденній промові терміни «забобона» і «дискримінація» часто взаємозамінні. Забобоном вважається упереджене відношення до членів іншої групи.
 Відомий американський соціолог Роберт Мертон ідентифікує чотири види взаємовідношення між упередженням та дискримінацією і відповідних типів індивідів:
1) стійкий ліберал – людина без упереджень, що не вдається до дискримінації навіть під соціальним тиском за дискримінацію;
2) нестійкий ліберал – людина без упереджень, що вдається до дискримінації під соціальним тиском за дискримінацію;
3) нестійкий антиліберал – упереджена людина, що не вдається до дискримінації під соціальним тиском проти дискримінації;
4) стійкий антилiберал – упереджена людина, що непохитно діє за тими поглядами, яких притримується, навіть коли є соціальний тиск проти дискримінації.

У 1948 році Загальна декларація прав людини заборонила всі форми расової й іншої дискримінації. Дискримінації заборонена у багатьох міжнародних документах з прав людини і в Лісабонській угоді, що заміняє Конституцію ЄС. Міжнародна конвенція про ліквідацію всіх форм расової дискримінації (ст.1) Набула чинності 4 січня 1969 р., для України – 7 квітня 1969 р.
Дискримінація має дві основні форми:
– правова (de jure), закріплена в законах;

– неофіційна (de facto), що укоренилася в соціальних звичаях.
Дискримінація de facto має місце в ситуаціях, де домінує група людей, що користується перевагами стосовно меншості. На відміну від дискримінації de jure, що може бути знищена шляхом зміни законів, дискримінацію de facto знищити не просто. Дискримінація de facto звичайно існує тривалий час, тому що вона міцно пускає коріння у звичаї або інститути товариства. Дискримінація етнічних груп є основним джерелом політичних конфліктів і сецесії (виходу із складу держави).
Види дискримінації:
– Пряма дискримінація характеризується як намір дискримінувати особу чи групу, наприклад, бюро з працевлаштування відкидає претендента певної національної ознаки (єврея, цигана та ін.) або житлова компанія не продає квартири для осіб «кавказької національності».
– Непряма дискримінація зумовлена впливом політики або конкретних заходів: це відбувається тоді, коли формально нейтральні правила, критерії або практика ставлять де-факто особу або осіб певної меншини у невигідне становище у порівнянні з іншими. Прикладами можуть бути: мінімальний критерій росту для певної професії (завдяки чому серед заявників може бути виключено набагато більше жінок, ніж чоловіків);
Расизм
Світогляд, а також політичні теорії і практики, що ґрунтуються на расовій дискримінації, на уявленні про поділ людей на біологічно різні групи на основі видимих особливостей зовнішнього вигляду як-от колір шкіри, структура та колір волосся, риси обличчя, будова тіла тощо, тобто на раси, і різному ставленні до людей та їх спільностей залежно від їх приналежності до цих груп (рас).
Расистські концепції культур з’явилися через неможливість пояснити з позицій еволюційного підходу, що декларував обов’язковість прогресивного поступального і стадіального розвитку, існування традиційних, «примітивних», архаїчних культур. Крім цього, у працях багатьох дослідників зустрічалися положення про вищі та нижчі культури, про інший (природно, нижчий) спосіб мислення, тобто існувала теорія наївного дикуна, чесного і доброго, але розвитку, що поступається в рівні, європейцю.
У 1853 р. вийшов маніфест даного напрямку – книга французького дипломата й аристократа А. Гобіно (1816–1882) «Дослідження про нерівність людських рас». У своєму творі він показував, що джерело різниці в історичних долях культур перебуває в расових особливостях людей, що становлять ті чи інші визначені етнокультурні спільноти. Таким чином, джерело розвитку, якісної своєрідності вищих і нижчих культур він бачив у специфіці організмів людей різних народів, у тому числі в їхньому зовнішньому вигляді. Природно, що А. Гобіно був прихильником полігенізму (навчання, що заперечує єдність людського роду). Кожна раса створювала свою культуру. Людські раси відрізняються між собою, на думку Гобіно, за «красою», за фізичними ознаками, за психологічними якостями і за різними здатностями створювати і засвоювати культуру. Дикі в даний час народи залишаться такими назавжди. Культура однієї раси не може проникнути в середовище людей іншої раси.
Нижчою расою Гобіно вважав чорну («меланічу»), більш развинутою – жовту. Єдино здатною до прогресу і створення повноцінної культури він вважав білу расу, особливо її еліту – арійську расу. Абсолютну перевагу вищої раси Гобіно обґрунтовував, розглядаючи розвиток десяти (за його підрахунками) культур — цивілізацій, відомих в історії людства (індійська, єгипетська, ассірійська, грецька, китайська, римська, німецька, алеманская, мексиканська і перуанська). Усі вони створені, на думку Гобіно, вищим різновидом білої раси – арійцями. Для підтвердження своєї тези він використовує фантастичні дані про підставу найдавніших культур і зв’язках між ними. Так, він приписує виникнення давньоєгипетської цивілізації арійської колонії на Середньому Нілу. Китайська ж культура, на його думку, була створена «гілкою білих людей», що прибули з Індії. Доколумбові цивілізації в Америці створювали «білі елементи», що проникли на континент через Ісландію і Гренландію в Х ст.
Основні висновки з расово-антропологічної концепції культури Гобіно полягали в наступному:
а) культура – продукт расово-антропологічних факторів;

 б) раси нерівні між собою, і це обумовлює нерівність створених ними культур;

 в) культурні стереотипи поведінки людей переважно визначаються біологічною спадковістю;

 г) расові змішання шкідливі, вони наносять утрату розвитку культур (природно, білої раси) і ведуть до втрати енергетичних імпульсів, що спонукують удосконалювати культуру, створювати її нові форми.
Ксенофобія (від грец. ксенос – «чужинець», «незнайомець», та фобос –«страх»), – це система поглядів, що виявляється у нав’язливому страху стосовно чужинців чи просто чогось незнайомого, чужоземного, або страх перед чужоземцями та ненависть до них. У науковій фантастиці ксенофобія – страх перед інопланетянами.
Протилежний випадок становить позитивна дискримінація, під якою розуміються політичні заходи, спрямовані на врахування статі, раси або етнічної приналежності суб’єкта з метою забезпечення рівності можливостей для представників груп населення, які піддаються або піддавалися раніше дискримінації. Є важливим чинником подолання гендерної нерівності, орієнтована на збільшення представленості жінок у сфері зайнятості, освіти і бізнесу, з яких вони були історично виключені.
Кожен обираэ для себе.