title: Презентація на тему «Степан Бандера» (варіант 1)

text:
Степан Бандера
Зміст
1 Родина
2 Дитячі роки (1909–1927)
3 Юність (1927–1934)
4 В ув'язненні. Вихід із в'язниці (1936–1939)
5 Друга світова війна
6 Останні роки
7 Вбивство
8 Вшанування пам'яті

Родина
Батько — Андрій Бандера, греко-католицький священик, був у той час парохом в селі Старий Угринів. Походив із міста Стрий.
Мати — Мирослава Бандера, походила зі старої священицької родини (була донькою греко-католицького священика з села Старий Угринів).
Діти — Наталя (1941–1985), Андрій (1945-9 липня 1984), Леся (1947–2011)Внучки — Богдана, Олена.
Онук — Степан Андрійович Бандера (1969), народився у Вінніпезі (Канада), має диплом Колумбійського університету. Нині працює журналістом, як і його батько, котрий видавав у Канаді англомовну газету Ukrainian Echo.
Збереглася детальна автобіографія Степана Бандери

Дитячі роки
Дитинство Степан провів в Старому Угринові, в домі своїх батьків і дідів, виростаючи в атмосфері українського патріотизму та живих національно-культурних, політичних і суспільних зацікавлень. Фронти Першої світової війни чотири рази в1914–1915 і 1917 роках пересувалися через його рідне село. Літом 1917 року жителі Галичини стали свідками проявів національно-революційних зрушень та революції в армії царської Росії. У своїй автобіографії Степан Бандера згадує також про «велику різницю між українськими та московськими військовими частинами».
З самого дитинства С. Бандера був свідком відродження і будови української держави. З листопада 1918 р. його батько був послом до парламенту Західньо-Української Народньої Республіки — Української Національної Ради в Станіславі і брав активну участь у формуванні державного життя в Калущині.
У вересні, або жовтні 1919 року Степан Бандера вступив до української гімназії в Стрию, де вчився до 1927 року. В третьому класі (від 1922 р.) він стає учасником Пласту; у Стрию був у 5-му пластовому курені імені князя Ярослава Осмомисла, а після закінчення гімназії — в 2-му курені старших пластунів «Загін Червона Калина».
Весною 1922 р. від туберкульозу горла помирає його мати.

Будинок в Старому Угринові, де Бандера народився і провів перші 10 років життя
Юність
В середині 1927 року Бандера успішно склав випускні іспити в гімназії і вирішив поступати в Українську господарську академію в Подебрадах (Чехословаччина), проте польська влада відмовила в наданні молодій людині закордонного паспорта, і він був змушений на рік залишитися в Старому Угринові. У 1927–1928 роках Степан Бандера займався культурно-освітньою та господарською діяльністю в рідному селі (працював у читальні «Просвіти», провадив театрально-аматорський гурток і хор, заснував руханкове товариство «Луг» і належав до засновників кооперативів). При цьому керував організаційно-вишкільною роботою по лінії підпільної УВО в довколишніх селах.
У вересні 1928 року він переїхав до Львова і тут записався на агрономічний відділ Високої Політехнічної Школи, де вчився до 1933 року. Перед дипломним іспитом через політичну діяльність його було арештовано і ув'язнено.
Степан Бандера в Пласті (1923 рік)
Був членом українського товариства студентів політехніки «Основа» та членом управи Кружка студентів-рільників. Деякий час працював в бюро товариства Сільський Господар, що займався розвитком агрокультури на західних українських землях. З товариством «Просвіта» їздив по неділях та святах в поїздки в довколишні села Львівщини з доповідями та на допомогу в організації інших подій. У ділянці молодіжних і спортивно-руханкових організацій був активним передусім у Пласті, як член 2-го куреня старших пластунів «Загін Червона Калина», в Українському Студентському Спортовому Клубі (УССК), а деякий час теж у товариствах «Сокіл-Батько» і «Луг» у Львові. Займався бігом, плаванням,лещатарством, мандрівництвом. У вільний час залюбки грав у шахи, крім того співав у хорі та грав на гітарі і мандоліні. Не палив і не вживав алкоголю.
У 1932–1933 рр. виконував функцію заступника крайового провідника, а в середині 1933 р. був призначений крайовим провідником ОУН і крайового коменданта УВО на ЗУЗ. В липні 1932 р. У 1933 р. брав участь в конференціях в Берліні і в Гданську.
Під керівництвом Бандери ОУН відходить від експропріаційних акцій і починає серію каральних акцій проти представників польської окупаційної влади. У цей період ОУНівцями було здійснено три політичних вбивства, що отримали значний розголос — шкільного куратора Гадомського, звинувачуваного у нищенні поляками українського шкільництва та полонізації, працівника ГПУ Олексія Майлова як протест проти Голодомору в Україні та вбивство міністра внутрішніх справ Перацького, за якого польська влада провела криваві акції «пацифікації» (умиротворення) українців. Степан Бандера здійснював загальне керівництво замахами на Майлова і Перацького.

21 жовтня 1928: Генеральна рада «Загону Червона калина» в Академічному домі у Львові. Зліва праворуч сидять: Степан Охримович, Володимир Калинович, Володимир Ерденбергер, Євген Пеленський, Богдан Чехут, Осип Грицак, Роман Ерденбергер, Михайло Поточняк. Стоять: Осип Тюшка, нн, Осип Каратницький, Степан Бандера, Юліан Гошовський, Ярослав Рак,Ярослав Падох, Роман Щуровський
В ув'язненні. Вихід із в'язниці (1936–1939)
У червні 1934 року був ув'язнений польською поліцією і перебував під слідством у в'язницях Львова, Кракова йВаршави до кінця 1935 року. З 18 листопада 1935 до 13 січня 1936 проходив Варшавський процес, на якому Бандера, разом з 11 іншими обвинуваченими, був суджений за приналежність до ОУН та за організацію вбивства міністра внутрішніх справ Польщі Броніслава Перацького. Бандеру засудили до смертної кари, яку замінено на довічне ув'язнення. Після того він сидів у в'язницях «Święty Krzyż» («Святий Хрест») коло Кельц, у Вронках коло Познаня і в Бересті до вересня1939 року. 13 вересня, коли положення польських військ на тому відтинку стало критичним, в'язнична адміністрація і сторожа поспішно евакуювалися, в'язні вийшли на волю.
У першій половині січня 1940 року Бандера прибув до Італії. Був у Римі, де станицею ОУН керував професор Євген Онацький. Там він зустрівся з своїм братомОлександром, який жив у Римі від 1933–1934, студіював і захистив докторат з політично-економічних наук, одружився і працював у нашій місцевій станиці.

Друга світова війна
Одразу після виходу на волю, у вересні 1939 року, він очолює революційний провід ОУН та одразу ж веде переговори з військовим керівництвом гітлерівської Німеччини про спільну боротьбу проти російсько-більшовицьких окупантів, які, на той момент, згідно таємного Пакту Молотова-Ріббентропа, окупували західноукраїнські землі. Основною ціллю Бандери при співпраці з німцями було створення незалежної української держави.
Використавши протиріччя всередині гітлерівської адміністрації створюється північний український легіон "Нахтігаль", командир Роман Шухевич, та південний "Роланд". Ці військові утворення, за задумом ОУН, повинні були стати основою української армії після проголошення незалежності. З початку війни вони офіційно не входили до складу німецької армії, мали відмінну форму, носили тризуб та йшли в бій під синьо-жовтим прапором.
22 червня 1941 року гітлерівська Німеччина, порушивши умови Пакту Молотова–Ріббентропа, нападає на Радянський Союз. А вже 30 червня 1941 року, легіон "Нахтігаль", на чолі з Романом Шухевичем, входить до Львова, захоплює стратегічні об'єкти міста, і в той же день відбувається проголошення Акту відновлення Української державності. Голові Національних Зборів Ярославу Стецьку було доручено організувати українські владні структури.
22 червня 1941 року гітлерівська Німеччина, порушивши умови Пакту Молотова–Ріббентропа, нападає на Радянський Союз. А вже 30 червня 1941 року, легіон "Нахтігаль", на чолі з Романом Шухевичем, входить до Львова, захоплює стратегічні об'єкти міста, і в той же день відбувається проголошення Акту відновлення Української державності. Голові Національних Зборів Ярославу Стецьку було доручено організувати українські владні структури.

«З москалями нема спільної мови»
— Степан Бандера
На такі дії українських незалежників німецька влада відповіла, спочатку, ультиматумом негайно скасувати Акт, а коли вони відмовилися виконати умови гітлерівців, проти них був застосований масовий терор. Сотні учасників так званої "Бандерівської диверсії" були арештовані та кинуті у тюрми. Така сама доля спіткала і Степана Бандеру, його заарештували у Кракові. Двох його братів Василя та Олексу було на смерть замордовано у польському концтаборі Auschwitz. Обидва українські легіони "Нахтігаль" та "Роланд", після відмови підкорятися німцям, були розформовані та роззброєні. Але, незважаючи на це, саме вояки цих підрозділів пізніше стануть ядром УПА (Української Повстанської Армії).
Через несприятливий хід війни, німці, в грудні 1944 року випускають Степана з під варти та починають переговори про спільні дії проти більшовиків. Основними вимогами Бандери залишалися визнання Німеччиною Акту відновлення Української державності, та можливість створення незалежної української армії. Але дані цілі не були реалізовані, оскільки радянські війська невдовзі захопили Західну Україну, а 7 травня 1945 року гітлерівська Німеччина підписала Акт про капітуляцію.
Подальша боротьба за незалежність розгорнулася на теренах Західної та Великої України вже проти радянської окупаційної влади, та активно продовжувалася до 1955 року . Керував антирадянським спротивом Бандера з-за кордону.

Останні роки
Напруженими для сім'ї були повоєнні роки, адже радянські спецслужби полювали не лише за провідником національного руху, а й за його дітьми. Наприклад, до 1948 року сім'я шість разів змінюватиме місця проживання: Берлін, Інсбрук, Зеєфельд, Мюнхен, Гільдесгайм, Штарнберг. Зрештою, через необхідність дати доньці хорошу освіту, сім'я у 1954 році остаточно переїжджає до німецького містаМюнхен (Баварія). Батьки намагались приховати від Наталки важливість персони її батька, щоб не наражати дівчинку на небезпеку. Спогади Наталки, доньки Степана Бандери, про той час:
Маючи тринадцять років, я почала читати українські газети і читала багато про Степана Бандеру. З бігом часу, на підставі різних спостережень, постійної зміни прізвища, як і через факт, що навколо мого батька завжди було багато людей, в мене виникли певні здогади. Коли раз один знайомий проговорився, то я вже була певна, що Бандера — це мій батько.
Саме в Мюнхені Степан Бандера провів останні роки життя, проживаючи під паспортом на ім'я Штефан Попель. За однією з версій, паспорт залишився йому від львівського шахіста Стефана Попеля, який у 1944 р. покинув Україну, на поч. 1950-х років жив у Парижі, а в 1956 переїхав до США.
«Нашим природним середовищем стало вже змагання, змістом нашого життя — боротьба»
— Степан Бандера
Вбивство

15 жовтня 1959 року в Мюнхені Степан Бандера був убитий. Як пізніше встановлять німецькі слідчі, вбивство скоїв агент КГБ українського походження Богдан Сташинський, вистріливши йому в обличчя розчином ціаністого калію.
В форматі радянської історичної концепції Бандера розглядається як колаборант, злочинець та зрадник власного народу, а його прихильників прирівнюють до фашистів з якими героїчно боролася радянська держава.
Але, з розпадом СРСР та відновленням України як незалежної держави в 1991 році, з'явилася кардинально протилежна радянській, українська точка зору на постать Степана Бандери. Більше того, історія визвольних змагань українського народу у 20-му столітті нерозривно пов'язана саме з його ім'ям.

«Розділені кордоном смерті, але з'єднані зв'язком віри, ідеї і любові — живі та померлі можуть собі взаємно помагати перед Богом І через Бога»
— Степан Бандера
Проте складні спори на цю тему тривають в українському суспільстві й досі. Особливо загострилися вони після того, як у 2004 році тодішній президент України Віктор Ющенко присвоїв Степану Бандері звання Героя України, яке згодом, у 2010 році, було відмінене Донецьким окружним адміністративним судом.
Той факт, що в інтерактивному проекті телеканалу Інтер "Великі Українці" С. Бандера посів почесне 3-тє місце, після Ярослава Мудрого та Миколи Амосова, говорить про його високий авторитет серед українців.
Однозначно тільки одне: кожна незалежна нація має право на своїх героїв, незважаючи на те, що вони не завжди позитивно сприймаються представниками інших націй.

«Хоч які великі жертви — боротьба конечна»
— Степан Бандера
Висновок
Знищення Бандери не вирішило жодного із завдань, які ставило перед собою КГБ. 55 років тому він загинув фізично, і відтоді посів своє місце в духовному полі України, в тому ланцюгу "мертвих, живих і ненароджених".Ось так ми дослідили образ Бандери у історичному плані. Думаю, що вийдуть не тільки історичні, а й художні твори, які розкажуть нам про цю незвичайну людину. Це питання часу!Учитель. Пам'ятаймо не тільки ім'я Степана Бандери, а й інших видатних борців, які поклали своє життя на вівтар боротьби за свободу й незалежність Української держави. Сьогоднішній день, урок нехай не стане для нас каменем спотикання, а нехай допоможе нам відкрити у собі камінь наріжний.

Слава Україні!Героям слава!


title: Презентація на тему «Устим Якимович Кармелюк»

text:
Устим Якимович Кармелюк
Український національний герой, керівник повстанського руху на Поділлі у 1813–1835 роках проти національного і соціального гніту.
Трохи біографії
Народився 27 лютого  (10 березня) в селі Головчинці (нині Кармелюкове).
Про ранній період життя відомо небагато крім того, що він володів грамотою та достатньо розумівся у російській, польській мовах та в їдиші. У віці 17 років його забрали до двору пана Пігловського.
Хлопець був роботящий, але непокірний.
Судовій вирок. 1817 рік
Засудили до страти, замінивши її в останню мить 25 ударами батогом і 10 роками каторги в Сибіру.
1817 рік
Будівля Літинської в'язниці, де утримували
Кармалюка
Вшанування пам'яті
Його іменем названо вулиці в ряді міст, зокрема:
Вулиця Кармелюка — вулиця в місті Івано-Франківськ
Вулиця Устима Кармелюка — вулиця в місті Київ
Також на його честь названі два населені пункти:
Село Кармалюкове у Жмеринському районі Вінницької області.
Село Кармалюківка у Балтському районі Одеської області.

Вулиця Устима Кармелюка в місті Київ
Вшанування пам'яті
Йому присвячено фільми:
«Кармалюк» (1931) Ф. Лопатинського,
«Кармелюк» (1938) Г. Тасіна,
«Кармелюк» (1986, т/ф, 4 серії) Г. Кохана.

Украінський Робін Гуд
Підготував Венцеславський Данило
Галузінецкая комісія аж до 1839 року продовжувала слідство у справі Кармалюка. Вона зареєструвала більше 1000 нападів на поміщиків і притягла до суду 2700 чоловік. Всього ж протягом 23 років діяльності Кармалюка на його боці воювали близько 20 тисяч борців за свободу і справедливість…


title: Презентація на тему «Бандера Степан Андрійович» (варіант 2)

text:
Бандера Степан Андрійович
«Без власної держави, без визволення, отже і без визвольної боротьби, Україна не може мати ані свободи, ані добробуту, ані демократії»
Степан Бандера

Комунізм цілком противний духові української нації…
Степан Андрійович Бандера народився 1 січня 1909 року в селі Старий Угринів. Його батько був греко-католицьким священиком, а мати донькою священика, тому виховувався Степан в умовах націонал-культурного патріотизму.
«З москалями нема спільної мови»
Ще з дитинства він ставав неодноразовим свідком війни, оскільки через його рідне село чотири рази (1914-1917) проносилися фронти першої світової і територія Галичини постійно переходила від одного окупанта до іншого. Саме у ті бурхливі роки відбувалися драматичні спроби відбудови та становлення української незалежної держави.

У вересні 1928 року він переїхав до Львова і тут записався на агрономічний відділ Високої Політехнічної Школи, де вчився до 1933року. Перед дипломним іспитом через політичну діяльність його було арештовано і ув'язнено.
У студентські роки брав активну участь в організованому українському національному житті. Був членом українського товариства студентів політехніки «Основа» та членом управи Кружка студентів-рільників. Деякий час працював в бюро товариства Сільський Господар, що займався розвитком агрокультури на західних українських землях

«Нашим природним середовищем стало вже змагання, змістом нашого життя — боротьба»
У 1929 році він стає активним членом ОУН (Організація Українських Націоналістів) де успішно займається нелегальною агітацією революційно-визвольної боротьби, ціль якої — встановлення незалежної української держави. І вже у 1931 році Степан керує усією пропагандою ОУН у Західній Україні.
Основною принциповою ціллю ОУН, як і інших націонал-патріотичних організацій того часу, була повна незалежність України від будь-яких загарбників.

«Хоч які великі жертви — боротьба конечна»
Під керівництвом Бандери ОУН відходить від експропріаційних акцій і починає серію каральних акцій проти представників польської окупаційної влади. У цей період ОУНівцями було здійснено три політичних вбивства, що отримали значний розголос — шкільного куратора Гадомського, звинувачуваного у нищенні поляками українського шкільництва та полонізації, працівника ГПУ Олексія Майлова як протест проти Голодомору в Україні та вбивство міністра внутрішніх справ Перацького, за якого польська влада провела криваві акції «пацифікації» (умиротворення) українців. Степан Бандера здійснював загальне керівництво замахами на Майлова і Перацького.

     У червні 1934 року був ув'язнений польською поліцією і перебував під слідством у в'язницях Львова, Кракова й Варшави до кінця 1935 року. З 18 листопада 1935 до 13 січня 1936 проходив Варшавський процес, на якому Бандера, разом з 11 іншими обвинуваченими, був суджений за приналежність до ОУН та за організацію вбивства міністра внутрішніх справ Польщі Броніслава Перацького. Бандеру засудили до смертної кари, яку замінено на довічне ув'язнення. Після того він сидів у в'язницях «Święty Krzyż»(«Святий Хрест») коло Кельц, у Вронках коло Познаня і в Бересті до вересня 1939 року. 13 вересня, коли положення польських військ на тому відтинку стало критичним, в'язнична адміністрація і сторожа поспішно евакуювалися, в'язні вийшли на волю.
«Розділені кордоном смерті, але з'єднані зв'язком віри, ідеї і любові — живі та померлі можуть собі взаємно помагати перед Богом І через Бога»
15 жовтня 1959 року в під'їзді будинку на вулиці Крайтмайр, 7 (Kreittmayrstraße), в Мюнхені о 13:05 знайшли ще живого залитого кров'ю Степана Бандеру. Медична експертиза виявила, що причиною смерті була отрута. Богдан Сташинський зі спеціального пістолета вистрілив в обличчя Степану Бандері струменем розчину ціанистого калію. Два роки пізніше, 17 листопада 1961 р., німецькі судові органи проголосили, що вбивцею Степана Бандери є Богдан Сташинський з наказу Шелепіна і Хрущова.


title: Презентація на тему «Морські походи козаків»

text:
Морські походи       козаків
Українське козацтво — явище єдине в світовій історії. Воно покликалося до життя саме потребою захисту батьківщини, а не з метою грабежів торговельних шляхів, як це інколи представляють окремі дослідники. Вони завжди боронили свою країну від загарбників, захищали свій народ усіма силами. Козаччина – це легендарне минуле нашого народу, його святиня.  Символ свободи, людської й національної вільності, талановитості…

Головна причина появи козацьких морських флотилій - спустошливі набіги татар.
Наприкінці ХVІ – на початку ХVІІ століття українські землі постійно зазнавали грабіжницьких набігів з півдня. Річ Посполита не могла захистити своїх південних кордонів. Українці мали захищатися самі. І взяти на себе місію захисту рідної землі вирішили козаки, які мешкали на Дніпрі за порогами,— запорожці або низовці.
До морського походу запорожці готувалися дуже старанно. Його організація охоплювала такі етапи: вибори старшого — похідного отамана, визначення мети походу, розподіл козаків на екіпажі, вибір місця і часу для будови чайок, забезпечення їх необхідним оснащенням та озброєнням. Навіть дрібниці приділяли козаки неабияку увагу, бо можливо саме від цієї дрібниці у поході буде залежати їхнє життя.
Чайка -  це великий безпалубний плоскодонний човен запорізьких козаків XVI—XVII ст., у якому могло вміститися від 50 до 70 чоловік разом з усім необхідним: оснащенням, озброєнням,  провіантом.

Виведення флотилії з Дніпра
Виходили на Чорне море козаки такими трьома способами.
Перший спосіб. Уночі пущені за течією ріки балки проривали в кількох місцях ланцюги, які перегороджували Дніпро. Турки відкривали у те місце вогонь, не прицілюючись. Коли вони переставали стріляти, чайки виходили через прорвані місця у відкрите море.
Другий спосіб був більш важким. Це було переправлення чайок на валках суходолом від Дніпра на ріки, що стікали в Азовське море, застосовуючи оборону від татар. Після виходу на Азовське море запорожці були безпечні та спокійно випливали з нього у Чорне море.
Третій спосіб — форсування гирла Дніпра збройною силою. Траплялося це тоді, коли козаків передчасно викривали, а турецький флот, що стояв під Очаковим, був слабкий.
У 1616 році запорожці дісталися узбережжя Криму й узяли місто Кафу. Там був тоді найбільший ринок рабів-невільників, яких звозили до Кафи з усіх країв на продаж. Козаки на чолі з Сагайдачним спалили в гавані турецькі кораблі, знищили 14 тисяч турецьких вояків й визволили кільканадцять тисяч невільників. Кафу, ринок рабів – «упир, що п’є руську кров» - було зруйновано.
Перша чверть XVII стала апогеєм слави козацького флоту. Українські історики називають 1613 – 1620 роки героїчною добою козацьких морських походів.


title: Презентація на тему «Михайло Грушевський» (варіант 1)

text:
Михайло Грушевський
    Україна - це особистості, які формують обличчя її історії. Видатний громадський і державний діяч, визнаний лідер національно-демократичної революції, вчений-енциклопедист - таким постає в історії України Михайло Грушевський.
Грушевський Михайло Сергійович (1866-1934) – історик, науковець, літературознавець, соціолог, публіцист, письменник, громадський та політичний діяч.
Михайло Грушевський - професор історіі, організатор української науки, політичний діяч і публіцист, голова Центральної Ради (1917—1918), академік, автор понад 2000 наукових праць.
Михайло Грушевський — професор кафедри історії України Львівського університету, засновник власної історичної наукової школи. Львів, 1895 р.
Перший президент Української Народної Республіки, професор Львівського Університету - Михайло Грушевський - був активним парафіянином храму святого Георгія Побідоносця у Львові, одним з ініціаторів його побудови.
Михайло Грушевський — голова Української Центральної Ради серед делегатів 8-ої сесії, де було прийнято ряд важливих законодавчих актів. Київ, грудень  1917 р.
Фундатори Української академії мистецтва.
   Георгій Нарбут, Василь Кричевський, Михайло Бойчук, Абрам Маневич, Олександр Мурашко, Федір Кричевський, Михайло Грушевський, Іван Стешенко, Микола Бурачек.
               1917 рік
Надзвичайно плідною для становлення Грушевського як ученого була робота у Науковому товаристві імені Шевченка. За час його головування в Науковому товаристві було видано понад 400 наукових публікацій. Серед них вирізнялася багатотомна "Історія України-Руси". Згодом цю працю назвуть метрикою українського народу.

Грушевський очолив кафедру історії українського народу, низку комісій і секцій Академії наук, відновив видання журналу "Україна". У березні 1929 року його обрали академіком Академії наук СРСР.

Книга Михайла Грушевського
“Ілюстрована Історія України”

Грушевський М. С.
«Хто такі українці і чого вони хочуть»
      24 листопада 1934 року він помер у Кисловодську, де перебував на лікуванні. Поховано вченого на центральній алеї Байкового кладовища у Києві. Нині Михайлу Грушевському споруджено пам’ятники у Києві, Львові, Козятині Вінницької області. Його ім’ям названо багато вулиць, проспектів та площ України.
Пам'ятник Михайлу Грушевському на
     вулиці Володимірській, Київ
Байкове кладовище у Києві

   Зображення Михайла Грушевського на українській грошовій купюрі, номіналом 50 гривень.


title: Презентація на тему «Культура і духовне життя в Україні у другій половині 50-х – першій половині 60-х років»

text:
Культура і духовне життя в Україні у другій половині 50-х – першій половині 60-х років
Ідеологізація культурного життя. Курс на «зближення і злиття націй». Посилення русифікації.
Період перебування при владі М.Хрущова характеризувався не лише демократизацією і лібералізацією, але й відчутною послідовною ідеологізацією суспільного і культурного життя радянських людей.
Яскравим виявом цього стало святкування в 1954 р. 300-річчя Переяславської ради. З нагоди відзначення ювілею в пресі було опубліковано схвалені ЦК КПРС «Тези про 300-річчя возз'єднання України з Росією (1654-1954 рр.)» – У цьому партійному документі підкреслювалося, що ця історична подія «...є великим святом не тільки українського і російського народів, але й всіх народів Радянського Союзу». В «Тезах» було сформульовано офіційну концепцію історичного розвитку України і намічено його перспективи. Важливим чинником і запорукою подальшого успішного розвитку українського народу вважався насамперед міцний союз, взаємодопомога і дружба з «братнім російським народом».

Наступним кроком на шляху теоретичного обґрунтування поступового зближення, а згодом і злиття націй СРСР в одну став XXII з'їзд КПРС, який прийняв нову Програму партії.
Серед активно пропагованих в Програмі перспектив розвитку комуністичного суспільства була і теза про поступове і неухильне стирання в СРСР національних відмінностей, особливо мовних. Правда, в Програмі зазначалося, що цей процес буде довготривалим і завершиться він на наступному етапі розвитку національних відносин в СРСР, який характеризуватиметься подальшим «зближенням націй і досягненням їх повної єдності».
Прискорювачем партійного курсу на зближення і злиття націй стала політика русифікації, яка набула тоді надзвичайної активізації.

Русифікація – сукупність дій і заходів російського царизму, а згодом радянського союзного керівництва в національних окраїнах і неросійських республіках СРСР, спрямованих на звуження, приниження чи відсунення на другорядні ролі національних мов, культури, історії і водночас висунення на провідні позиції російської мови, культури, історії. У 60-80-і роки проводилася партійним і державним керівництвом Радянського Союзу у вигляді активної пропаганди І реалізації ідеї зближення і злиття націй в СРСР, при повному ігноруванні потреб розвитку націй і народностей неросійських союзних національних республік.

Її конкретними проявами стали освітянські реформи М.Хрущова, що проводились наприкінці 50-х років. У 1958 р. навколо реформи школи в засобах масової інформації розгорнулася активна дискусія щодо принципів і напрямків її проведення.
Підвищений інтерес української громадськості викликала, насамперед, мовна проблема. В проекті реформи пропонувалося надати батькам учнів право самим обирати мову, якою будуть навчатися в школі їхні діти. Зрозуміло, що одержавши таку можливість, переважна більшість батьків, щоб в майбутньому полегшити своїм дітям просування по щаблях службової кар'єри, обирали в школах великих міст. як правило, російську мову викладання.
Таким чином, проект реформи школи хоча й був, на перший погляд, цілком демократичним, але фактично сприяв процесам русифікації системи освіти, внаслідок чого статус української мови у великих містах України набував вторинності.

Це було настільки очевидним, що навіть деякі високопоставлені представники тогочасних українських владних структур змушені були заявити в ході обговорення проекту реформи, що українська мова повинна залишитися обов'язковою для вивчення в російськомовних школах.
У грудні 1958 р. у газеті «Правда» з'явилася стаття М.Бажана і М.Рильського «В ім’я людини», в якій автори виступили проти фактично факультативного викладання рідної мови в школах України. їх ініціативу згодом активно підтримали збори київських письменників.
Однак М.Хрущов наполіг на тому, щоб у республіканському законі про народну освіту, прийнятому в квітні 1959 р., було зафіксовано положення про факультативність вивчення української мови в школі. Активним провідником цього положення в школах республіки стало Міністерство освіти УРСР. Саме з-під його пера вийшов наказ, згідно з яким російська мова стала обов'язковою для вивчення, а українську можна було вивчати за бажанням. Цей новітній «валуєвський циркуляр» було оголошено «вагомим проявом інтернаціоналізму».

Внаслідок такої мовної політики в наступні роки в республіці розпочалося неухильне зменшення кількості українських шкіл (у 1959-1965 рр. їх поменшало майже на 2 тис.) і, навпаки, збільшення шкіл з російською мовою викладання.
Такі зміни в системі освіти посилювали русифікацію населення України в цілому.

Науково-технічна революція і наука в Україні
Оскільки провідні країни Заходу значно випередили СРСР за темпами економічного розвитку, М.Хрущов і його найближче оточення звернули увагу на розгортання науково-технічної революції в Радянському Союзі.
Вчені, проаналізувавши півтора десятки визначальних напрямків науково-технічного прогресу, дійшли невтішного висновку, що майже в усіх з них, за винятком одного-двох, радянська держава поступається країнам Заходу.
Тому саме ця проблема була детально і принципово розглянута на липневому (1955 р.) пленумі ЦК КПРС, на якому, зокрема, було зазначено, що Радянський Союз стоїть «на порозі нової науково-технічної і промислової революції, яка далеко випереджає за своїм значенням промислові революції, пов'язані з появою пари і електрики». Дійсно, тогочасна економіка СРСР лише «стояла на порозі» НТР, тоді як високорозвинуті країни Заходу розвивалися за її принципами вже ціле десятиріччя.

Після розгляду цих питань на пленумі ЦК ставлення партійного керівництва до наукових досліджень помітно змінилося.
Зокрема, партапарат поповнився вихідцями із наукового середовища. Набуло поширення пряме, предметне спілкування партійних комітетів із вченими. Помітно зросла роль вчених рад, координаційних комісій щодо визначення конкретних напрямів наукових пошуків.
Суттєво збільшилися і бюджетні витрати на науку. Водночас істотно зросли престиж і оцінка праці науковців. Вчені вперше дістали можливість виїжджати у закордонні відрядження, в ході яких можна було ознайомитися з новітніми зарубіжними науковими досягненнями.

Провідну роль у розвитку науки в Україні відігравала Академія Наук, президентом якої з 1946 р. по 1962 р. був О.Палладін. а з 1962 р. Є.Патон. Завдяки їх талантам і вдумливому керівництву Академією, десятиліття, що минуло після 1955 р., стало найбільш динамічним і результативним у розвитку української науки.

Зокрема, в 1957 р. у складі АН УРСР було створено Обчислювальний центр на чолі з молодим математиком В.Глушковим. Цей новий науковий підрозділ досліджував низку важливих проблем оборонної промисловості, працював над створенням електронно-обчислювальних машин для управління виробничим процесом, розробляв теорію швидкодіючих ЕОМ. Саме тут почала активно розвиватися кібернетика, яка так нещадно переслідувалася за часів Й.Сталіна. Обчислювальний центр у 1962р. був реорганізований в Інститут кібернетики АН УРСР.

У 1953 р. створений Є.Патоном Інститут електрозварювання очолив його син Б.Патон. Під його керівництвом було розроблено низку нових технологій електрозварювання, що вивело радянську науку на провідні позиції у світі в галузі зварювальної техніки.

Величезну роботу з дослідження проблем атомної енергетики проводив Харківський фізико-технічний інститут на чолі з І.Курчатовим. Предметом наукових пошуків Інституту були питання ядерної фізики надвисоких енергій, керованих термоядерних реакцій.

В Інституті фізики в 1960 р. було створено ядерний реактор. за допомогою якого здійснювалися наукові дослідження атомного ядра.
АН УРСР розробляв ефективні рекомендації щодо створення міжконтинентальних ракет, досліджував теорію конструктивної міцності пластмас, що застосовувалася в ракетній техніці. Українські вчені багато зробили для розвитку космонавтики. Вони безпосередньо причетні до запуску штучного супутника Землі у жовтні 1957 р. і першого польоту в космос людини - Ю.Гагаріна.

Вагомим був внесок українських вчених у розвиток медицини. У середині 50-х років під керівництвом М.Амосова було започатковано теоретичну розробку нових метолів хірургічною лікування серцевих захворювань, які відразу ж були запроваджені в практику.

Процеси лібералізації, що широко розгорнулися в країні за часів перебування при владі М.Хрущова, не могли не торкнутися і гуманітарних наук.
У цей період вчені вперше отримали можливість досліджувати архівні джерела радянської доби. Почали створюватися, а згодом і друкуватися змістовні збірники архівних джерел, розпочалася кропітка робота зі створення і видання першої багатотомної «Української Радянської Енциклопедії». Були засновані спеціалізовані журнали академічних установ гуманітарного профілю – «Український історичний журнал». «Радянське право», «Економіка Радянської України», «Народна творчість та етнографія».
Звичайно, партійні діячі, як і раніше, ретельно слідкували за тим, щоб суспільствознавці не торкалися заборонених тем і персоналій, не піддавали критиці діяльність КПРС, а боролися з так званими «фальсифікаторами», «ідейними ворогами» партії.

І все ж іноді мали місце не передбачені партією події. Зокрема, наукова конференція і проблем культури української мови (лютий 1963 р.), в якій взяло участь понад 800 мовознавців, фактично перетворилася на прилюдне засудження мовної політики КПРС і КПУ. Доповідачі та промовці з гіркотою і болем говорили про принизливе становище рідної мови в Україні, закликали ліквідувати свідомо створені на шляху її розвитку перепони і обмеження.

Пожвавлення літературно-мистецького життя
Політика русифікації, що проводилася радянським керівництвом в умовах десталінізації і лібералізації державного і суспільно-політичного життя, викликала в свою чергу протест і потяг до самоідентифікації з боку українського населення.
Як і в 20-і роки, в цей період знову гостро постало питання про збереження української мови та розширення сфери її вживання. Українська преса розпочала друкувати численні листи письменників, учителів, викладачів вузів, які містили вимоги поширювати рідну мову, боротися за її культуру, усіма засобами пропагувати її красу та милозвучність.
Серед перших на захист української мови стали письменники М.Рильський, М.Бажан, Н.Рибак, С.Крижанівський, М.Шумило та ін. Навіть перший секретар ЦК Компартії України П.Шелест почав висловлюватися про необхідність і важливість збереження і подальшого розвитку української мови.

Вплив «відлиги» відчувався і в літературно-мистецькій сфері. Передвісником духовного пробудження стала публікація в червні 1955 р. в «Литературной газете» статті О.Довженка «Мистецтво живопису та сучасність». У ній видатний український письменник і кінорежисер, закликаючи «розширювати творчі межі соціалістичного реалізму», фактично дав поштовх для мистецької інтелігенції до вільного творчого пошуку.
Першими на заклик О. Довженка відгукнулися письменники Саме з нових позицій «розширеного трактування методу соціалістичного реалізму» були написані, але так і не надруковані в той час поеми «Розстріляне безсмертя» та «Мазепа» В. Сосюри. В період «відлиги» було також створено романи «Дикий мед» Л.Первомайського та «Вир» Гр.Тютюнника. Новими барвами засяяли праці вже знаних майстрів українського поетичного слова – М.Бажана. М.Рильського. П.Тичини. За роман «Тронка» О.Гончар був удостоєний Ленінської премії. З-під пера М.Стельмаха вийшли романи «Кров людська – не водиця» та «Хліб і сіль».

На повний голос заявили про себе молоді літератори В.Симоненко, Л.Костенко, М.Руденко. Д.Павличко, М.Вінграновський, Ю.Мушкетик, В.Шевчук, І.Драч та ін.
Серед них особливо помітною була постать Василя Симоненка. Сільський хлопець з Полтавщини ще під час навчання на факультеті журналістики Київського університету виявив хист до високої громадянської поезії. Нею була проникнута його перша поетична збірка «Тиша і грім», що вийшла друком у 1962 р. Після передчасної смерті поета в 1963 р. з'явилися його наступні книги – «Вино з троянд». «Земне тяжіння», «Берег чекань», наповнені справжньою синівською любов'ю до Батьківщини.
В цей час засяяв яскравий, неповторний талант Ліни Костенко. Її перші збірки «Проміння землі» (1958 р.), «Вітрила» (1959 р.), «Мандрівки серця» (1961 р.) продемонстрували талант молодої поетеси філософськи осмислювати реалії життя і висловлювати оригінальні думки, надаючи їм чудової поетичної форми.

               «Шістдесятники»
На хвилі боротьби зі сталінізмом і тоталітаризмом в Україні з початком 60-х років формується і згуртовується покоління молодих літераторів і митців – так званих «шістдесятників» (учасники руху за оновлення радянського суспільства 60-х років).
Ця молода генерація української інтелігенції протестувала проти фальші, помпезності, заідеологізованості в зображенні дійсності, задушливої атмосфери в суспільстві, боролася за відродження рідної мови і культури, піднесення національної самосвідомості й людської гідності.
Одним із перших осередків «шістдесятників» став клуб творчої молоді у Києві, що виник під егідою міськкому комсомолу в 1960 р. Його очолював Лесь Танюк, а найактивнішими учасниками зборів були Іван Драч, Микола Вінграновський, Іван Світличний, Алла Горська та ін. Робота клубу спочатку зосереджувалась на пропагуванні українських народних традицій та організації різних мистецьких гуртків. Потім члени Клубу розпочали пошуки місць масових поховань жертв сталінських репресій.

З часом рух «шістдесятників» почав набувати все виразнішого національного забарвлення. Його учасники організовували вечори пам'яті Тараса Шевченка, Івана Франка, Лесі Українки, Леся Курбаса. Представники влади називали ці збори «націоналістичними зборищами».
Аналогічне спрямування мав заснований у 1962 р. клуб «Пролісок» у Львові. До нього увійшли Михайло і Богдан Горині, Ірина та Ігор Калинці, Михайло Косів та ін. На відміну від киян, що віддавали перевагу культурницькій сфері, молоді львів'яни намагалися максимально політизувати свою діяльність, торкаючись небезпечних в той час національних проблем.
Обмеженість процесів десталінізації, непослідовність і незавершеність демократичних перетворень призвели до нового посилення боротьби з будь-якими проявами інакомислення.

Відповідно до нових політичних реалій була розроблена нова законодавча база, що розширювала можливості владних структур у проведенні політичних репресій. Партійні і державні органи розпочали відверте переслідування «шістдесятників» у пресі, звільняли їх з роботи, забороняли друкувати їхні художні та наукові праці.
Смерть В.Симоненка 13 грудня 1963 р. ще більше загострила це протиборство. Неопубліковані вірші та щоденник поета, промови І.Дзюби. С,Сверстюка, І.Світличного на вшанування його пам'яті постійно поширювалися в рукописах. Переслідування, яких зазнав В.Симоненко в останній період свого життя, його раптова і загадкова смерть фактично зробили з нього та його послідовників національних мучеників, оточили їх ореолом жертовності.

Музичне мистецтво, живопис, театр, архітектура
Процеси лібералізації торкнулися  і мистецького життя республіки. Особливо характерними у цьому відношенні було рішення ЦК КПРС, що відкинуло попередні відверто тенденційні звинувачення щодо опери В.Мураделі «Велика дружба» та творів українських композиторів К.Данькевича «Богдан Хмельницький» і Г.Жуковського «Від щирого серця».

У спеціально прийнятій з цього приводу постанові, зокрема, зазначалося, що недоліки, які мали місце в творчості цих митців, не були «великими ідейними пороками». Вони не заслуговували такого занадто серйозного засудження, яке одержали в часи «жданівщини».

Аналогічне рішення прийняв і ЦК Компартії України, де також були переглянуті несправедливі оцінки творчості ряду українських композиторів. Але в ньому водночас наголошувалося на необхідності й надалі вести рішучу боротьбу проти удаваного «новаторства», зараженого впливам «реакційного буржуазного мистецтва».
Незважаючи на такі «партійні рекомендації», творчість композиторів України, як офіційного, так і неофіційного спрямування, стає більш плідною й багатогранною. В цей час українське музичне мистецтво збагачується новими творами С.Людкевича, А.Кос-Анатольського, братів Майбород, А.Штогаренка. Величезною популярністю в Україні користувалися композитори-пісенники О.Білаш, А.Філіпенко, І.Шамо. Творчим новаторством відзначалася авангардна музика Л.Грабовського, В.Сильвестрова, В.Загоруєва.

В образотворчому мистецтві також відчувалися творчі новації і зміни. З музеїв, виставок, галерей стали вилучатися численні полотна і скульптури, присвячені «вождю всіх народів» Й.Сталіну.
Митці України почали пошук нових форм творчості, правда, не виходячи за встановлені межі соціалістичного реалізму.
В образотворчому мистецтві плідно працювала ціла плеяда талановитих майстрів. Це насамперед М.Божій, М.Дерегус, В.Касіян, К.Трохименко.

Новими творчими здобутками засяяла в цей час творчість прекрасної художниці Т.Яблонської. Ще в 50-і роки вона здобула визнання й авторитет своїми чудовими полотнами «Весна», «Ранок», «Хліб» та ін. У 60-і роки Т.Яблонська продемонструвала новий стиль створення синтетичних образів, в якому яскраво просліджувалася давня градація українського народного живопису. Разом із В.Зарецьким Т.Яблонська стала засновником фольклорного напряму в українському образотворчому мистецтві, який, незважаючи на дуже великі труднощі, розвивався в наступні роки.
Відчувши віяння «відлиги», новими ідеями збагатили свою творчу діяльність і скульптори. З нагоди відзначення 150-річчя від дня народження Т.Шевченка у Москві було споруджено пам'ятник Великому Кобзарю (автори – М.Грисюк, Ю.Сінкевич, А.Фуженко). Того ж року у Львові було відкрито пам'ятник І.Франку (автори – В.Борисенко, Д.Крвавич, Е.Мисько та ін.). Оригінальні твори станкової скульптури створили М.Рябінін і В.Сколоздра («Олекса Довбуш»), Г.Петрашевич («Дитино моя») та інші митці.

В цей час спостерігається зростання інтересу до театрального мистецтва. Попри зменшення загальної кількості театрів у республіці (з 80-ти в 50-і роки до 60-ти в середині 60-х років), число театральних глядачів помітно збільшилося.
Мало кого могла лишити байдужим блискуча гра справжніх майстрів своєї професії – А.Бучми, В.Добровольського, Ю.Лаврова, И.Ужвій, Ю.Шумського. Вмілими послідовниками творчих традицій Л.Курбаса в цей період стали режисери: Г.Юра, М Крушельницький, В.Скляренко та ін.
Значний крок уперед зробила українська архітектура. У першій половині 50-х років було збудовано низку цікавих споруд, серед них – Будинок техніки у Ворошиловграді (нині Луганськ), драматичний театр у Тернополі, кінотеатр «Київ» у столиці України. Будинок культури в Новій Каховці.

Продовжувалася забудова центральної магістралі Києва – Хрещатика, зруйнованого під час німецько-фашистської окупації. Серйозна увага приділялася подоланню непрактичного використання архітектурної спадщини, декоративних надмірностей, проявів формалізму в архітектурному проектуванні. З другої половини 50-х років основним напрямом радянської архітектури стало типове проектування.
Встановлення Шевченківської премії. З метою заохочення творчої діяльності українських митців з 1962 р. було встановлено щорічну Шевченківську премію, яка присуджувалася за високі здобутки в галузі літератури, журналістики, мистецтва й архітектури.


title: Презентація на тему «Buddhism»

text:
Buddhism
Daria Drozd

WHAT IS RELATIONAL BUDDHISM?
Relational Buddhism is a psychological approach to the basic Buddhist teachings, principles as acknowledged by all Buddhist denominations, which views interpersonal relationships as the centerpiece of its daily practice…

This practice grows naturally from the awareness that human separateness is an illusion and that sane living requires speech/wording that expresses loving-kindness, compassion, joy, and relational equanimity…

Awareness and attention combined are the key ingredients for pristine/heartfelt mindfulness which looks from the inside out and un-covers: what is observed as perception or thought has been socially constructed before…
Buddha
According to Buddhist traditions a Buddha is a fully awakened being who has completely purified his mind of the three poisons of desire, aversion and ignorance. A Buddha is no longer bound by Samsara and has ended the suffering which unawakened people experience in life.
Buddhists do not consider Siddhartha Gautama to have been the only Buddha. The Pali Canon refers to many previous ones (see List of the 28 Buddhas), while the Mahayanatradition additionally has many Buddhas of celestial, rather than historical, origin (see Amitabha or Vairocana as examples, for lists of many thousands Buddha names see Taishō Shinshū Daizōkyō numbers 439–448). A common Theravada and Mahayana Buddhist belief is that the next Buddha will be one named Maitreya (Pali: Metteyya).
The five precepts are training rules in order to live a better life in which one is happy, without worries, and can meditate well:
To refrain from taking life (non-violence towards sentient life forms), or ahimsā;
To refrain from taking that which is not given (not committing theft);
To refrain from sensual (including sexual) misconduct;
To refrain from lying (speaking truth always);
To refrain from intoxicants which lead to loss of mindfulness (specifically, drugs and alcohol).

According to Mahayana
In the Mahayana, the Buddha tends not to be viewed as merely human, but as the earthly projection of a beginningless and endless, omnipresent being (see Dharmakaya) beyond the range and reach of thought. Moreover, in certain Mahayana sutras, the Buddha, Dharma and Sangha are viewed essentially as One: all three are seen as the eternal Buddha himself.
Yoga
Buddhism traditionally incorporates states of meditative absorption . The most ancient sustained expression of yogic ideas is found in the early sermons of the Buddha. One key innovative teaching of the Buddha was that meditative absorption must be combined with liberating cognition.The difference between the Buddha's teaching and the yoga presented in early Brahminic texts is striking. Meditative states alone are not an end, for according to the Buddha, even the highest meditative state is not liberating. Instead of attaining a complete cessation of thought, some sort of mental activity must take place: a liberating cognition, based on the practice of mindful awareness.
Meditation was an aspect of the practice of the yogis in the centuries preceding the Buddha. The Buddha built upon the yogis' concern with introspection and developed their meditative techniques, but rejected their theories of liberation.
 In Buddhism, mindfulness and clear awareness are to be developed at all times; in pre-Buddhist yogic practices there is no such injunction. A yogi in the Brahmanical tradition is not to practice while defecating, for example, while a Buddhist monastic should do so.
Lord Krishna
Thank you!


Презентація на тему «Українські обереги»


Презентація на тему «Запорозька Січ» (варіант 2)


Презентація на тему «Грушевський Михайло Сергійович» (варіант 2)


Презентація на тему «Йосип Сліпий»


Презентація на тему «Трипільська та Скіфська культури. Іх особливості та відмінності»


Презентація на тему «Петро Конашевич-Сагайдачний»


Презентація на тему «Київська Русь часів роздробленості. Галицько-Волинська держава»


title: Презентація на тему «Політичні репресії першої половини 30-их років ХХ ст»

text:
Політичні репресії першої половини 30-их років ХХ ст.
1. Репресії в Україні були цілеспрямованою політикою винищення
соціальної бази українського національного руху.

2. Репресії призвели до страшних наслідків. Один лише голодомор 1932 –
1933 р. забрав близько 9 млн. життів; скільки ж українців загалом було
розстріляно, замордовано в застінках НКВС та  померло в таборах невідомо
й досі.

3. Репресії в Україні були не “викривленням” ленінської політики, а її
логічним продовженням, що витікала з самої суті радянської тоталітарної
системи, яка, в свою чергу, спиралася на традиційний російський
великодержавний шовінізм, що сягає ще часів Російської імперії.

Починаючи з 1929 р. масові репресії трьома хвилями прокотилися по Україні:

Перша – 1929–1931 рр.: примусова колективізація і розкуркулення, процес „Спілки Визволення України (СВУ)” , ліквідація УАПЦ.
Друга – 1932–1934 рр.: штучний голод, постишевський терор (проти інтелігенції та партпрацівників).
Третя – 1936–1938 рр.:  так званий „великий терор”, в центрі якого були репресії проти військових.
1929–1931 рр.
Проце́с Спі́лки ви́зволення Украї́ни — показовий процес над 45 керівниками і головними діячами  СВУ, що відбувся в оперному театрі у Харкові від  9 березня до 19 квітня 1930 року.
Справа СВУ була початком розгрому українського культурного процесу, що інтенсивно розпочався в УРСР по визвольних змаганнях.
Оперний театр у Харкові
Українська Автокефальна Православна Церква (УАПЦ)
Все священство та активні вірні УАПЦ були заарештовані, заслані та розстріляні НКВД протягом 1930 — 1937 рр. Напередодні Другої світової війни були ліквідовані майже всі прояви УАПЦ в підрадянській Україні.
Вже через 7 років ліквідація УАПЦ завершується. Було розстріляно колишнього митрополита УАПЦ Василя Липківського.
Василь Липківський
В 1931 р. відбувся ще один процес – так званого „Українського національного центру”, за яким були репресовані 50 представників української інтелігенції, серед них:
Михайло  Грушевський
Матвій Яворський
1932–1934 рр.
У 1933 р. було заарештовано видатного режисера Леся Курбаса, а організований ним театр „Березіль” – закрито.
Протягом 1933 р. від наукової роботи за політичними звинуваченнями було усунуто 1649 науковців.

У цілому за ці роки Україна втратила близько 500 талановитих письменників.

 Влада стояла на заваді творчості таких видатних кінорежисерів, як О. Довженко, І. Кавалерідзе, І. Савченко.
Сталіну і партійному керівництву для проведення колективізації на селі потрібна була опора. Сталін розумів, що найбільшим ворогом його планам є клас заможного селянства і тому партія взяла курс на ліквідацію куркульства.

 Тих, хто чинив найупертіший опір, розстрілювали або масово вивозили в табори примусової праці на Північ чи до Сибіру. Решту позбавляли всієї їхньої власності.
Найстрашнішим засобом боротьби сталінської влади проти українського селянства став Голодомор 1932-1933 років.
Голодомо́р 1932–1933 років —масовий, навмисно зорганізований радянською владою голод , що призвів до багатомільйонних людських втрат.
Викликаний свідомими і цілеспрямованими заходами вищого керівництва Радянського Союзу на чолі зі Сталіним, розрахованими на придушення українського національно-визвольного руху і фізичного знищення частини українських селян.
У грудні 1934 р. у справі так званого „Українського центру білогвардійців-терористів” було засуджено до розстрілу 28 представників української інтелігенції.
Черговими жертвами репресій стали:
Микола Куліш
Микола  Зеров
Євген Плужник
Отже, в 30-ті роки терор був тотальним, охоплював усі верстви населення.

 У суспільстві поширилися доноси, взаємна підозра, пошуки „ворогів народу”. Головним наслідком масових репресій було фізичне винищення найбільш активної та інтелектуальної частини нації і тотальне розтління тих, кого терор не зачепив.

Шляхом репресій відбулося остаточне утвердження сталінського тоталітарного режиму в СРСР і в Україні зокрема.


title: Презентація на тему «Нестор Махно»

text:
Нестор Махно“ перший серед рівних ”

Народився  Махно - 7 листопада 1888 року
 у селі Гуляйполе , Катеринославської
 губернії (Запорізької області)
. Наступного дня його охрестили
 у Христово - Воздвиженській
церкві й дали ім'я Нестор

У 1906 став членом анархістської організації «Спілка бідних хліборобів», що діяла на Катеринославщині.

 Будучи активним учасником тюремних протестів, 6 разів потрапляв у карцер, де захворів на туберкульоз легенів
Після Лютневої революції 1917  впала монархія у Російській імперії, а Нестор Махно отримав свободу.

 У березні 1917 р. приїхав на Катеринославщину, де розгорнув широку діяльність як політик і військовий діяч.

 У 1918 році зустрівся з В. Леніним у Кремлі, де домовився про співпраця більшовиків з анархістами.
1911—1917 — був ув'язнений у Бутирській тюрмі в Москві

Улітку 1918 р. Махно повернувся в Україну, де організувавши повстанський загін під назвою «Чорна Гвардія»,
 З початку січня 1919 р. Махно розпочав боротьбу проти денікінців, військ Директорії та Антанти

Протягом вересня-жовтня 1919 р. війська Махно вели бої проти армії А.Денікіна, знищуючи окремі частини та руйнуючи тилові комунікації.

Нестор Махно з дочкою. Париж

              Псевдо-гоші Махна
Павло Дибенко і Нестор Махно
Дніпропетровськ,будинок ,де знаходивсяштаб Махна 1919 р..
 Нестор Махно був видатним тактиком ведення партизанської війни

25 липня 1934 у віці 46 років помер у паризькій лікарні від кісткового туберкульозу один з найбільших революціонерів нашої планети.

На честь Нестора Махно  в Україні поставлено декілька пам'ятників. Нажаль зараз в підручних з історії України про батька Махно є тільки невелика згадка…

 Махно та махновщина є одним з символів світового анархістського руху. Також написано багато пісень, які оспівують Батька Махно та махновський рух.

      Дякую за увагу !


title: Презентація на тему «Монументальний живопис Київської Русі»

text:
Монументальний живопис Київської Русі

смальта

Софіївський собор
Головний вівтар

Христос-Пантократор(Вседержитель)мозаїка, головний купол
“Оранта” – “нерушима стіна”

Фрагменти “Євхаристії ”
“Отці церкви”

Ікона «Богоматір Велика Панагія»


Презентація на тему «Гетьманські столиці України» (варіант 2)


title: Презентація на тему «Козацьке бароко» (варіант 3)

text:
Підготувала
учениця 10-А класу
Криничанської СЗШ №1
Козак Руслана
Козацьке бароко
Українське бароко або козацьке бароко — назва мистецького стилю, що був поширений в українських землях Війська Запорозького у XVII–XVIII ст.
 Кафедральний костел святих Петра і Павла, Луцьк

Храм єзуїтів, Львів
Другу половину 17 ст. вважають золотим віком українського мистецтва, центр якого переноситься до середньої, Наддніпрянської України.

Софіївський собор, Київ
           Михайлівський собор, Київ
Хрестовоздвиженський собор, Полтава
Покровський собор, Харків
Георгіївська церква, Київ

Церква Усіх Святих над Економічною брамою
 Києво-Печерської лаври

Собор Святого Юра, Львів
Покровська церква, Київ
Дзвіниця на дальніх печерах, Києво-Печерська лавра
Стиль бароко знайшов втілення в архітектурі Києва, Чернігівщини, Слобожанщини, Придніпров’я.
Іншим типом є будови, що йшли за традицією українського дерев’яного будівництва.
Троїцький собор, Новомосковськ
Андріївська церква, Київ

yandex.ua
images.yandex.ua
uk.wikipedia.org
www.allbest.ru
www.refine.org.ua

Використані джерела


Презентація на тему «Іван Виговський» (варіант 2)


Презентація на тему «Художня культура Козацької доби» (варіант 2)


title: Презентація на тему «Україна за гетьманування Івана Виговського»

text:
Україна за гетьманування Івана Виговського
1657-1659 рр.
Тільки два роки – 1657-1659  гетьманував Іван Виговський. Витоки родоводу гетьмана беруть початок з древлянської землі, з Київсько-Житомирського Полісся. Рід Виговських відносився до так званої «околичної» шляхти. Основним місцем розселення «околичної» шляхти  була північна частина Київського воєводства. Це Коростенський, Овруцький, Малинський, Народицький райони.

Іван Виговський здобув освіту у Києво-Могилянському колегіумі. Службову кар’єру розпочав у 1630-1640 рр. юристом у луцькому міському суді. Згодом став намісником Луцького старости. Брав участь у діяльності луцького братства.
Початок гетьманування І.Виговського
Зовнішня політика
Внутрішня політика
Збереження союзницьких відносин   з Московською державою
Підписання мирного трактату зі шведським королем, за яким останній визнавав незалежність Війська Запорозького
Відновлення союзницьких відносин з Кримських ханством
Досягнення угоди про перемир’я з Річчю Посполитою

Проведення лінії на економічне й політичне зміцнення козацької старшини і православної шляхти
Надавав велику кількість землі у володіння православних монастирів, української шляхти і козацької старшини
 Пасивна економічна блокада Запоріжжя, яке стало осередком опозиції гетьману
 Зазнавши невдачі в боротьбі з антигетьманськими виступами, власними зусиллями звернувся по допомогу до Москви
Гадяцький договір
передбачав утворення у Речі Посполитій третьої складової частини федерації - Великого Князівства Руського. Воно складалось з Київського, Чернігівського та Брацлавського воєводств, а верховна влада в ньому, як військова, так і цивільна, мала належати гетьману, якого обиратимуть пожиттєво.
Законодавчу владу в Україні мали виконувати національні збори депутатів від усіх земель Князівства, судову - судовий трибунал з українським діловодством; фінанси, включаючи карбування монет, також передбачались самостійними. Армія мала налічувати 30 тисяч козаків і 10 тисяч найманців. Щороку гетьман мав право подавати польському королю реєстр із 100 козаків кожного полку для нобілітації (надання шляхетства).
Греко-католицька унія скасовувалась в усій державі, православ'я прирівнювалось у правах з римо-католицькою вірою, а митрополит отримував місце в сенаті. В галузі культури передбачалось заснування в Україні двох університетів, розгалуженої мережі гімназій, шкіл, друкарень.
У 1659 р. зрікається гетьманської булави. Був звинувачений поляками у зраді і зраджений колишніми соратниками.

Павло Тетеря, вбачаючи у Виговському суперника, запросив його у Корсунь на раду, де він був підступно заарештований і розстріляний. Коли про це дізналася його дружина Олена Статкевич, вона померла від розриву серця. Похований іван Виговський у Великому Скиті біля с. Рудки Гніздичової в Галичині.


title: Презентація на тему «Авария на Чернобыльской атомной электростанции»

text:
Авария на Чернобыльской атомной электростанции
Смирнова Диана 9-Б
Географическое положение Чернобыльской АЭС
Чернобыльская АЭС расположена в восточной части белорусско-украинского Полесья на севере Украины в 11 км от границы с Белоруссией, на берегу реки Припять, впадающей в Днепр. К западу от трехкилометровой санитарно-защитной зоны АЭС располагается покинутый город Припять, в 18 км к юго-востоку от станции находится бывший районный центр — покинутый город Чернобыль, в 110 км к югу — город Киев.
 Чернобыльская авария
Черно́быльская ава́рия — разрушение 26 апреля 1986 года четвёртого энергоблока Чернобыльской атомной электростанции, расположенной на территории Украинской ССР (ныне — Украина). Разрушение носило взрывной характер, реактор был полностью разрушен, и в окружающую среду было выброшено большое  количество радиоактивных веществ.
Причины Чернобыльской аварии
реактор не соответствовал нормам безопасности и имел опасные конструктивные особенности;
низкое качество регламента эксплуатации в части обеспечения безопасности;
неэффективность режима регулирования и надзора за безопасностью в ядерной энергетике, общая недостаточность культуры безопасности в ядерных вопросах как на национальном, так и на местном уровне;
отсутствовал эффективный обмен информацией по безопасности как между операторами, так и между операторами и проектировщиками, персонал не обладал достаточным пониманием особенностей станции, влияющих на безопасность;
персонал допустил ряд ошибок и нарушил существующие инструкции и программу испытаний.

Медицинские последствия Чернобыльской аварии
Рак щитовидной железы и другая тиреоидная патология
Лейкемия
Другие, чем рак щитовидной железы, солидные раки
Нераковые и нетиреоидные эффекты:
Смертность, которая атрибутирована к аварии на ЧАЭС
Психиатрические и психологические следствия и эффекты в центральной нервной системе
Репродуктивные эффекты и здоровье детей
Катаракты
Сердечно-сосудистые заболевания
Иммунологические эффекты

Четыре основных механизмаоблучения населения
доза внешнего облучения в результате прохождения радиоактивного облака,
доза внутреннего облучения в результате ингаляции радиоактивных материалов из облака и вторично взвешенных частиц,
 доза внешнего облучения от радиоактивного материала,  выпавшего на почву и другие поверхности,
 доза внутреннего облучения от перорального поступления пищевых продуктов и воды
Генетические последствия Чернобыля
после чернобыльской катастрофы генетические мутации вдвое увеличили число врожденных аномалий у потомков местных жителей. Все живое на пострадавших от радиации территориях будет мутировать многие сотни лет.
Радиационно индуцированные последствия для растений и животных
В пострадавших районах наблюдались острые радиационные эффекты (гибель растений и животных в результате излучения,  потеря воспроизводства и т.д.)  и долгосрочные последствия (изменение биоразнообразия,  цитогенетические аномалии
Радиоактивное загрязнение окружающей среды
Основные выбросы из четвертого энергоблока Чернобыльской атомной электростанции продолжались десять дней и в их состав входили радиоактивные газы,  конденсированные аэрозоли и большое количество частиц топлива.
Сельскохозяйственная среда
Различные виды сельскохозяйственных растений,  в частности листовые овощи и зелень,  были также загрязнены радионуклидами в различной степени в зависимости от уровней выпадений и стадии произрастания. Прямые выпадения на поверхность растений представляли собой проблему в течение почти двух месяцев.

     Лесная среда Чернобыля
После чернобыльской аварии наиболее
высокие уровни поглощения радиоактивного цезия
были зарегистрированы в лесной растительности
       Водная среда Чернобыля
Радионуклиды чернобыльского выброса
загрязнили поверхностные водные системы не толь-
ко в районах, прилегающих к площадке реактора, но также и во многих других частях Европы.
ИТОГИ
Итоги реализации чернобыльских программ показывают, что проблема преодоления последствий чернобыльской катастрофы объективно имеет долговременный характер:
Выполнен большой объем работ по уточнению радиационной обстановки, экологическим, медико-демографическим, экономическим и социальным характеристикам затронутых аварией территорий и контингентов. В настоящее время возможно надежное прогнозирование ситуации на загрязненных территориях.
Выполнены работы по защите населения, включая меры в области сельского и лесного хозяйств, санитарной защиты, дезактивации и благоустройства населенных пунктов. Одновременно реализовывались программы по улучшению медицинского обслуживания населения, оказания специализированной медицинской помощи, социальной защиты затронутых аварией граждан.
Благодаря естественным процессам и выполненным работам произошло объективное улучшение радиационной обстановки на всех территориях, подвергшихся радиоактивному загрязнению. На слабозагрязненных территориях Белгородской, Воронежской, Курской, Липецкой, Ленинградской, Пензенской, Рязанской, Тамбовской, Ульяновской областей и Мордовии ее можно считать нормализовавшейся.
Российской научной комиссией по радиационной защите принята "Концепция радиационной, медицинской, социальной защиты и реабилитации населения Российской Федерации, подвергшегося аварийному облучению", которая создает научную основу для работ по реабилитации на восстановительной фазе и предполагает изменение принципов зонирования пострадавших территорий и проводимых мероприятий.
Выявлены группы повышенного риска - ликвидаторы 1986-1987 годов и детское население наиболее загрязненных районов Брянской, Калужской, Орловской и Тульской областей. Для этих категорий населения необходимо длительное медицинское наблюдение.

Задачи по восстановлению Чернобыльской зоны

охрана здоровья и медицинская реабилитация граждан, подвергшихся воздействию радиации вследствие чернобыльской катастрофы;
социально-психологическая реабилитация граждан, подвергшихся радиационному воздействию;
радиационный контроль на радиоактивно загрязненных территориях;
снижение дозовых нагрузок на население и экологическое оздоровление территорий;
социально-экономическая реабилитация населения загрязненных территорий.


title: Презентація на тему «Утворення українських політичних партій Галичини»

text:
1890
1899
1900


title: Презентація на тему «Бій під Крутами» (варіант 6)

text:
Бій під Крутами
   Бій під Крутами — бій, що відбувся 29 січня 1918 року на залізничній станції Крути під селищем Крути та поблизу села Пам'ятне, за 130 кілометрів на північний схід від Києва.
Станціякрути
Проміжна вантажно-пасажирська станція Південно-Західної залізниці, відкрита у 1868 році
Розташована у 146 км від Києва
Схема бою під крутами

Хід Бою
Вранці 29 січня 1918 р. 6-тисячний більшовицький загін червоногвардійців на чолі з П. Єгоровим розпочав наступ на українські позиції. Кулемети студентів та юнаків стріляли дуже влучно. Радянські війська зазнали значних втрат.
Кулемети студентів та юнаків почали замовкати – перегріті на морозі вони швидко псувались. У цей час червоногвардійці рішуче наступали на правий фланг, де знаходились юнаки. За таких обставин сотник А. Гончаренко наказав студентам і юнакам відступати. Але правий і лівий фланги були розділені між собою залізничним насипом, по якому вже курсував ворожий панцирний потяг.
Закінчення Бою
   Бій тривав до вечора. Кілька атак було відбито. Бойові втрати складали майже 300 вбитих, поранених, полонених і пропалих безвісти. Зокрема, до більшовицького полону потрапило 36 старшин, студентів та гімназистів. Чимало полягло й червоногвардійців, однак точних даних про їхні втрати немає. Командир А. Гончаренко наказав відійти до ешелону, що чекав на відстані 2 км.
Розстріл студентів
Відступаючи, частина студентської сотні потрапила в оточення. Хлопці відчайдушно атакували, проте сили були нерівні. 27 полонених студентів та гімназистів, включаючи сотника Омельченка, трохи згодом були розстріляні на самій ст. Крути.
Вшанування загиблих
25 серпня 2006 року Меморіал пам'яті героїв Крут на залізничній станції Крути відкрили з участю Президента Віктора Ющенка.
Бій під крутами
29 червня 1918 року


title: Презентація на тему «Історія міста Дніпропетровська»

text:
Презентація на тему:«Історія міста Дніпропетровська»
Історія міста Дніпропетровська сягає в далеку давнину. У II тис. до н.е. на дніпровських землях існувала скіфська держава. У ІV тис. уже нової ери на Монастирський острів завертали княжі дружини для відпочинку. Та ось у 1660 році у запорізьких архівах з’являються документи, які свідчать, що біля сучасного Дніпропетровська існує селище Новий Кодак, яке у 1750 році вже називається містом.
Новий Кодак
Місто було закладено Г. Потьомкіним в 1777 р. в місці злиття річок Самари та Кільчені (в районі нинішнього Новомосковська) як губернське місто.

Офіційною датою заснування є 1787р., коли Катерина II, під час подорожі по знов придбаним південним землям, заклала перший камінь у будівництво Преображенського собору.
Павло I після смерті Єкатерини II в 1797 р. перейменував Єкатеринослав у Новоросійськ. Однак у 1802 році до міста повертається початкова назва і він стає центром найбільшої
            Єкатеринославської губернії.
З 1955 р., після відновлення та забудови центру міста монументальними будинками (1948—1957) активно почали забудовувати вільні землі в південних районах Дніпропетровська: пр. Кірова (верх), вул. Дніпропетровська (нині — Героїв Сталінграду) — 12-й квартал, пр. Гагаріна (верх), а також Новомосковське шосе та вул. Косіора (нині пр. ім.Газети Правда). По правому березі Дніпра була побудована найдовша в Європі набережна.
Проспект імені Карла Маркса – найстаріша і найкрасивіша вулиця Дніпропетровська. Центральною вулицею проспект був завжди, з самого заснування міста, але назву раніше носив іншу – Катеринославський проспект.
В першій чверті 19 століття, коли Катеринослав тільки починав будуватися, проспект починався на Соборній площі (Жовтнева площа) і доходив до вулиці Садової (вулиця Сєрова).
У наші дні, проспект Карла Маркса починається від пам’ятника Слави і закінчується Центральним залізничним вокзалом.
У 1923 р. Катерининський проспект був нарешті перейменовано на проспект імені Карла Маркса.

 Вже у 1862 році в Катеринославі вже налічується близько 50 промислових підприємств і більш ніж 22 тис. жителів. Знаменним для історії Дніпропетровська став 1870 рік, коли за ініціативою О.Поля на сході й заході міста розпочались розробки залізної руди та вугілля. Неймовірно, але у краї, столицею якого став Дніпропетровськ, є, по
                суті, все, що людство видобуває з-під
                землі.
20 липня 1926 року Катеринослав було перейменовано на Дніпропетровськ (на честь діяча комуністичної партії місцевого походження Г.І.Петровського). Поступово, у другій половині ХХ ст. таку довгу і не дуже зручну назву витісняє "народна" назва - "Дніпро" (рус. "Днепр"), зараз практично все населення міста називає його саме так.
Сучасний Дніпропетровськ – це багатофункціональний обласний і промисловий центр, важливий транспортний вузол міжобласного значення, центр міської агломерації. Він знаходиться у степовій зоні, в середній течії Дніпра на північному боці великого Дніпровського закруту, там, де в нього впадає р. Самара.
Дякуємо за увагу


title: Презентація на тему «Художня культура козацької доби» (варіант 3)

text:
Художня культура України за часів козацько-гетьманської доби відіграла важливу роль у становленні українського мистецтва.
Українське бароко — не просто відлуння європейського мистецтва, запозичення та пристосування його художніх принципів до культури нашого народу. Це — створення унікального за своєю виразністю та національним колоритом художнього стилю, який затвердив самобутність української культури і визначив її подальший розвиток.
Особливістю барокового мистецтва в Україні є поєднання європейського стилю з народними мистецькими традиціями.

Г. Левицький. Гравюра до книги «Тези Заборовського»

Іллінська церква. Суботів. Черкаська обл.

Брама Заборовського. Києво-Печерська лавра. Київ
Українське козацьке бароко є важливою ланкою в розвитку загальноєвропейської культури, становлячи одну з найвидатніших національних шкіл цього великого художнього стилю.
І. Руткович. Спас нерукотворний
Іконостас «Гріхопадіння». Церква Вознесіння, с. Березне
В архітектурі України стиль бароко поширюється з другої половини XVII ст. і досягає свого розквіту у XVIII ст., набувши яскраво виражених національних рис. Поряд із храмовою архітектурою зводяться цивільні будівлі: міські ратуші, колегіуми, житлові споруди й резиденції світської та духовної знаті.
Домініканський костел. Львів
Перлиною серед українських міст епохи бароко вважається Київ. У цей період було відновлено комплекси Києво-Печерської лаври, Видубицького, Михайлівського та Кирилівського монастирів.
Собор святої Софії. Київ
Михайлівський Золотоверхий собор. Київ
Портретний живопис
 Художня мова відтворення портретного образу своєрідно використовувала європейські барокові ідеї та національні традиції, яким також були притаманні риси театралізації, умовності, певна символічна система.
У козацькому образі підкреслюють ще й таку особливість, як його психологічна глибина, що передає, чи принаймні, натякає на складність козацької душі.
Портрет Тараса Трясила
Петро Конашевич (Сагайдачний)
Богдан Хмельницький
Вишуканий стиль бароко якнайкраще виражав духовні інтереси української козацької старшини й вищого духовенства, їхні прагнення до рафінованої аристократичності. Значною мірою через портрети сотників і полковників, видатних політичних і культурних діячів епохи козацької автономії ми маємо уявлення про військових і політичних діячів Україні тих часів.


title: Презентація на тему «Голодомор 1932-1933 років» (варіант 3)

text:
ГОЛОДОМОР1932- 1933 РОКІВГЕНОЦИДУКРАЇНСЬКОГО НАРОДУ
ГЕНОЦИД означає будь – яке з наступних діянь, що здійснюються з наміром знищити повністю або частково, яку - небудь національну, етнічну, расову групу як таку.  ВИНИЩУВАННЯ включає умисне створення                       умов життя, зокрема позбавлення доступу до                       продуктів харчування і ліків,                                 розрахованих на те, аби                                 знищити частину населення…
	                   Згадуймо! В Україні в 1932 -1933 роках вмирало 17 людей щохвилини, 1000 – щогодини, 25 000 – щодня.        З урахуванням непрямих жертв, за приблизними підрахунками, голодомор забрав 14 мільйонів людей.Хай палає свіча,                        хай палає,Поєднає нас вона в цей час,хай сьогодні спогади лунають…
Заможні господарі є фундаментом сільського господарстваНа них припадає 50 % валового збору зерна. Режим навмисно ліквідовує кращі селянські господарства, які незалежні від держави. Знищує їх або депортує на Урал, до Сибіру.Вивезено з України 250 тис. розкуркулених сімей, тобто понад мільйон осіб, це робилось з метою залякування інших.Режим наводить жах на сільське населення.Майно розкуркулених селянських родин розбирається чи розподіляється між більшовицькими активістами.
     ВЖЕ З 1928 РОКУТЕРОР БІЛЬШОВИЦЬКОГО  РЕЖИМУ В УКРАЇНІ НАБУВАЄ ЧІТКИХ ОЗНАКЗЛОЧИНІВ ПРОТИ ЛЮДЯНОСТІ, ЯКІ МАЛИ СВОЇМ АПОГЕЄМ ГОЛОДОМОР  В УКРАЇНІ.

         1929 року влада розгортає тотальну колективізацію.        У селянина забирать найдорожче – батьківську землю… Селяни втрачають власність. Режим отримує можливість повністю реквізувати зерно.        Наслідки колективізації:-зниження продуктивності праці;-падіння врожайності;-непомірність хлібозаготівель;-початок голоду.
       Особливе занепокоєння влади викликає Україна. Потужна національна еліта, економічно незалежне і національно свідоме селянство становлять головну загрозу для комуністичного режиму.       СОЦІАЛЬНО – ЕКОНОМІЧНІ ПРОЦЕСИ В УКРАЇНІ                ЗДІЙСНЮЮТЬСЯ ЦЕНТРАЛЬНИМ КОМІТЕТОМ      ПАРТІЇ (БІЛЬШОВИКІВ), КЕРОВАНИМ ДИКТАТОРОМ Й. СТАЛІНИМ.      Наростає тотальний контроль держави і партії, впроваджуються насильницькі хлібозаготівлі, конфісковуються всі надлишки продуктів.

   Йосип Сталін       Всеволод Балицький  Мендель Хатаєвич   Влас Чубар

Вячеслав Молотов  Павло Постишев     Лазар Каганович   Станіслав  Косіор
ВІДТЕПЕР УСЕ КОЛГОСПНЕ МАЙНО НАЛЕЖИТЬ ДЕРЖАВІРежим затверджує на законодавчому рівні можливість вилучення всіх продовольчих запасів у сільського населення.Прикриваючись гаслом захисту колгоспників, режим отримує можливість повністю реквізувати і розпоряджатися майном та врожаєм колгоспників.7 серпня 1932 р. М. Калінін підписує постанову, за якою так зване розкрадання колгоспного майна карається розстрілом або позбавленням волі не менше як на 10 років. До постанови додається інструкція про її застосування, в народі отримує назву “Закон про пять колосків”.
    Голод ламає людину як особистість, в організмі відбуваються фізіологічні і психологічні  зміни,                    деформується емоційна                 сфера, спотворюється                  мораль.

Інтелігенція захищала український народ
До 1 березня 1933 року в Уманському районі було 29 населених пункти. Недоїданням було охоплено населення в усіх селах району і в місті Умані. За 13 днів березня 1933 року тільки в Умані померло 282 особи, значитькожного дня – 21 чоловік. Інформація про померлих та хворих відсутня, в той же час в документі зафіксовано 16 випадків людоїдства та два випадки трупоїдства.
Трупи валялися на вулицях, місцеве керівництво виділило підводу, яка б збирала трупи. Коли їздові бачили людей, що ледве дихали, то також кидали їх на підводу, аби другий раз не приїздити. На південь від Умані були села, які повністю вимерли, сільради в них ліквідували.
    В селі Рижавка, де проживало понад 5000 мешканців, в роки голодомору вимерло 60% населення.    Вшановуючи пам’ять загиблих, і на згадку майбутнім поколінням, в ряді сіл району – селі Рижавка, Берестівець, Умані, відкрито пам'ятники загиблим                       від Голодомору. 1932-1933 років.
Висновок американської Комісії дослідження Великого голоду в Україні 1932 – 1933 р.р.- наприкінці 1932 р. Сталін знав, що в Україні люди помирають від голоду;- влада вживала заходів для заборони проїзду голодуючих до регіонів, де їжа була більш доступною;- Сталін та його оточення здійснили геноцид проти українців у 1932 – 1933 р.р.
Памятник жертвам Голодомору в Києві
Меморіальний комплекс пам'яті жертв Голодомору в Харкові
Благання про порятунок від голодної смерті
Український селянин, символічно намагається захистити свою сім'ю від голоду
Памятник жертвам Голодомору в Запоріжжі
В Будапешті (Угорщина) - Свічка пам'яті - меморіал пам'яті жертв Голодомору в Україні 1932-33 рр.
   В Тороното памятник жертвам Голодомору
в Україні
1932-33 рр.
В Польщі памятник жертвам Голодомору
в Україні
1932-33 рр.

ЗГАДУЄМО,ПАМ'ЯТАЄМО,НЕ ЗАБУВАЄМО …


Презентація на тему «Трипілля»


title: Презентація на тему «Бойовий шлях УСС»

text:
Виконала            учениця 10 класу  Цимбук Карина
Бойовий шлях УСС
   Перший бойовий досвід легіону УСС (Галицька битва) Перший бойовий досвід легіону УСС (Галицька битва)
У ті дні на 450-кілометровому фронті від Івангорода до Кам'янця-Подільського розгорнулася одна з найбільших битв першої світової - Галицька битва за участю з обох боків півтора мільйона солдат і офіцерів. Битва почалася загальним наступом росіян 6 серпня. Через місяць 3-тя армія генерала Мю Рузького зайняла Львів, а 8-ма під командуванням О. Брусилова відбила цісарську армію в Карпати. Отже, російська армія окупувала Галичину, а війська Австрії втратили більше 400 тисяч вояків, з них майже 100 тисяч стали полоненими. І у зв'язку з важкою ситуацією на фронті генерал Гофман віддав наказ ввести легіон УСС у бої. Через тиждень сотня В. Дідушка вийшла на Верецький перевал, де зустріла наступаючі частини 2-ї кубанської козачої дивізії. Тоді ж зайняла лінію сторожових постів на Ужоцькому перевалі сотня одного з отаманів. Саме ця сотня першою серед підрозділів УСС зав'язала бій з кубанцями і зазнала перших жертв війни - 22 стрільці були вбиті.
Водночас не враховуючи думки старшини австрійське командування роздробило легіон на розвідувальні стежі по 20 чоловік у кожній і наказало пробратися до тилів ворога. Після невдалих спроб перетнути лінію фронту, зазнавши великих втрат стежі поверталися назад. Кілька груп пропали безслідно. Напевно переконавшись у безплідності своїх намірів генерал Гофман відмінив свій наказ. 7 жовтня всі сотні зайняли лінію оборони на Бескидах.
Після того, як австрійська південна армія отримала підкріплення з Балканського фронту командування віддало наказ про наступ на Стрий і Миколаїв, а потім вже Львів. "Я був атакований з фронту майже удвічі більшими силами противника, - писав О. Брусилов. - Здійснювалося охоплення мого лівого флангу військами, які спускалися з Карпат від Турку і нарешті, у напрямі на Стрий,  Миколаїв, Львів, виходили до мене в тил. (О. Брусилов: Воспоминания ст. 57 Москва 1915р.)
Героїзм стрільців в наступних боях на Закарпатті
У наступних операціях легіон УСС діяв дуже чітко і злагоджено, завдяки тактичним здібностям отамана Г. Косака проведено успішний бій за Тухольку. За цим боєм особисто спостерігав генерал Гофман адже легіон діяв на дуже важливій ділянці.
Подолавши сильний опір ворога легіонери оволоділи Синьовидним, Люзінцями, Голобутовим, вийшовши в район нафтового басейну звільнили Борислав, Дрогобич, Стрий. Тільки після того, як Брусилов отримав допомогу він зумів зупинити австрійську армію, а потім навіть відкинув її до Карпат.
Коли це сталося він кинув усі свої сили на перевали, які утримували УССуси. Вони в свою чергу не тільки змогли утримати наступаючого ворога хоч кількість росіян значно перевищувала кількість легіонерів, а й завдати армії Брусилова нищівних втрат. Тільки в полон було захоплено 130 солдат та 10 офіцерів. Усі сотні легіону відзначилися в тій битві, але сотня Вітовського найбільше - вона утримувала залізничний відрізок Тухолька - Гребенів.
Після цього бою генерал Флейшман приїхав, щоб особисто вручити перші нагороди українським січовикам - медалі хоробрості другого ступеня, які отримали багато легіонерів серед яких також були і жінки. Олена Степанівна, а також Софія Галечко, яка в своєму дівочому щоденнику 11 вересня 1914р. писала: "Я на Закарпатті, в рядах Січових Стрільців. Дивний якийсь сон. Вісім днів їзди в поїзді, три дні голодовки примусова мандра по Мукачеві від 3-ї ночі до 8-ї ранку та приїзд до Горонднат, тепер тихі зітхання слабих у шпиталі. Мої мрії здійснилися, працюю для України, йду кувати кращу долю… Кинула я книжки, науку, старий спокійний Грац, забула про рідню, про іспити й увесь світ… Крила вистрілили з ран і лечу на стрічу сонцю золотому, чи спалить воно мене, чи зігріє своїм вогнем ?… Завтра, позазавтра може підемо вже в поле, хто вернеться з дороги не знаємо.Що там! Поки кров крає в жилах і серце б'ється сильно в грудях - вперед! Вперед!
Жінки в Українських Січових Стрільцях
Шлях легіону УСС на мапі Української Народної Республіки
Контрнаступ австрійських військ
Як наслідок, великих втрат збоку Українських Січових Стрільців, у листопаді була здійснена часткова реорганізація. Тепер легіон складався лише з двох куренів - С. Шухевича і С. Горука.
Різдво 1915р. галицькі стрільці зустріли на Бескидах. У ту зиму стояли страшні морози. Схили гір вкрилися глибоким снігом. Старшина і стрільці, які майже безперервно перебували на гірських вершинах, у першій бойовій лінії постійно мерзли. Втрати від холоду почали перевищувати бойові втрати. Наприклад за чотири дні боїв під Славськом отаман С. Горук відправив до шпиталю 90 стрільців з відмороженими кінцівками. На початку січня австрійські війська перейшли в контрнаступ. Січовиків кинули на Ужгородський перевал, які в свою чергу почали швидко просуватися вперед і вже за два місяці боїв легіонери зайняли Славське, Лавочне, досягли Татарівки, яку вони не могли втримати, - вона переходила часто із рук в руки.
Бій на горі Маківка
На початку березня 1915р. легіон досяг гори Маківка. Якраз у цей час командування знов завдало стрільцям підступного удару ліквідувавши Начальну Команду і два курені Г. Коссака і С. Горука і віддавши їх під командування 129 - й і 130 - й бригадам 55 -ї дивізії генерала Г. Флейшмана. Тоді ж було встановлено чисельність старшини (48 чоловік) і стрільців (2200 чоловік). Яким було присвоєні військові звання. 22 березня вперше сотні С. Горука зайняли позиції на горі Маківка, яка стала головним місцем оборони австрійської Південної армії, бо закривала найліпші підходи російській армії до німецьких військ. З того дня бої у тому секторі майже не спинялися. Вони розпочалися наступом російських військ вночі з 28 - 29 те квітня 1915р. прорвавши фронт вони зайняли частину гори силою одного полку. Для рятування прорваного фронту, було кинуто сотні І і ІІ куренів, несподіваним ударом після одногодинного кривавого бою, сотні Будинського і Мельника, незважаючи на шквальний вогонь ворога, відбили втрачені позиції на верху гори. Одночасно на лівому фланзі І курінь відкинув російські війська через ріку Госювчанку, на полі бою було знайдено багато тіл вбитих росіян. В стрілецькі руки потрапило 5 скорострілів і кількасот полонених.
Наступного дня (30 квітня) ворог почав масовий артилерійський обстріл позицій стрільців. Але вони встояли, відбили всі російські атаки і захопили ще три скоростріли та 173 полонених.
Найбільш запеклі бої почалися третього дня, 1 травня. Росіяни спочатку провели масований 4 - х годинний артилерійський обстріл, який завдав руйнівної сили січовикам. І потім вже ніщо не змогло зупинити російські війська, що йшли по лівому фланзі. Вони захопили хребет гори, а потім зігнали чоту з верху.
Ворожий наступ удався. При цьому січовики втратили багато людей загиблими і ще більше потрапило у полон. Становище погіршувалося, 50 та російська все підходила і підходила. Саме в цей трагічний момент, коли доля ІІ куреня була майже вирішена, підійшов на допомогу І курінь і дві сотні мадярських новобранців. Пішов завзятий і нерівний бій. Мадярські сотні і недобиті сотні ІІ куреня рушили в напрямі верхів'я гори, сотні І куреня ліворуч. Австрійська артилерія вдарила по верхів'ях Маківки, чим полегшила завдання стрільцям. Але ворог боронився до останнього набою цілі дві години. І врешті решт легіонери захопили Маківку. 2 травня росіяни знов пішли у атаку. Але через деякий час стрільці розбили всю 50 ту російську армію. В тих кривавих боях від 29 квітня до 2 травня втратили УСС 42 вбитих і 76 поранених. Чотириденний бій на горі Маківка закінчився блискучою перемогою УСС над російськими полками.
Гора Маківка
План-схема гори Маківка та ліній наступу і оборони
Окопи на Маківці
Меморіальний цвинтар  УСС на горі Маківка
гора Маківка
Бій на горі Лисонній
11 серпня УСС покинули свої становища над Стрипою. На другий день вночі вони прибули до Потутора. Полк отримав наказ зайняти положення на горбах Лисоння. Не отримавши чіткого наказу січовики почали готуватися до приходу ворога. І коло полудня 14 серпня росіяни зайняли протилежні горби та почали сильно обстрілювати окопи січовиків.
Пізно в вечорі ворог пішов у наступ, здобувши становища сусіднього австрійського куреня, пішов в обхід І куреня УСС та зайшов на його зади. Одна сотня якраз копала стрілецькі окопи і була заскочена при праці.
Тяжке становище рятували два скоростріли хорунжого Ф. Черника, заслонюючи загорожене крило куреня та здержуючи наступаючі лави росіян. Частина куреня вирвалась з оточення. Але ворог обійшов ззаду становища скорострілів та перейшов у рукопашний бій в якім загинула майже вся обслуга скорострілів. Тим часом знову сформувався І курінь і рушив у контрнаступ з двома австрійськими сотнями. Росіян було відкинуто до їхніх попередніх становищ. Під час цього бою загинув І. Каратницький. Після цих подій польовий суд розглянув справу легіону УСС і знову кинув нього новий наклеп бойової і політичної ненадійності і навіть обвинуватив його у зраді. Вину за цей прорив приписано УСС.
Ці події викликали у легіону поганий настрій, почуття незаслуженої зневаги. І це виявилось в бажанні всього стрілецтва доказати при найліпшій нагоді свою бойову вартість та піднести в публічній опінії зневажену вояцьку честь УСС. Ця нагода надійшла скоріше ніж вони сподівалися.
У криваву дводенну битву на Лисоній від 2 -го до 4 - го вересня пішли загони з девізом : "УСС будуть битися за свою стрілецьку честь та добру славу українського імені !"
Бої почалися ввечері 2 вересня 1916 р., наступом 113-ої пішої дивізії. Ще того ж самого вечора вислано на Лисоню дві сотні І куреня. Перша сотня вже вночі почала бій в лісі але була розбита.
Вранці 3 вересня пішла у контрнаступ сотня Мельника (друга сотня) але попала під дуже сильний артилерійський обстріл росіян і була вимушена рятуватися втечею до лисонського лісу. Про цей момент стрілецький літописець написав такі строки : "Під градом шрапнеливих куль клалися стрільці як скошені квіти; хто не впав, ішов далі витривало".
За сотнею Мельника пішла у наступ 3-тя сотня, в напрямі південної частини лісу, для скріплення правого крила сотні Мельника. Що й зразково виконала.
Тим часом в лісі розгорнувся завзятий бій за останні оборонні становища, втрата яких відкривала вільний шлях в долину Золотої Липи, але сотні УСС змогли стримати російські війська хоча й майже всі були розбиті, а потім 4 - та сотня перейшла у контрнаступ.
Після завзятого і кривавого бою загинули майже всі команданти, і багато стрільців. Кількадесят було поранено. Ворог зійшов аж до яру і тут полонили команду І-го куреня і частину сотні Будзиновського.
В тій дуже загрозливій ситуації штаб кинув свій останній запас - ІІ курінь УСС (робітничий).До його складу входили 5 - та, 6 - та і 7-ма сотні.
5 - та сотня тільки-но прибувши одразу атакувала ворожі позиції в ярі і звільнила полонений І - й курінь.
Після повторних наступів, які не вдалися, ІІ курінь зайняв запасові становища на західному схилі горбів. Курінь мав значні втрати у вбитих і ранених. Пополудні бої припинилися. Росіяни, які мали до полудня великі невдачі та криваві втрати, не продовжували того дня наступів. Ворожі сторони приготувалися до нових боїв.
Бої полку УСС на Лисоній, 3 вересня - були вирішальними для розвитку бойових дій на цім відтинку фронту. Ведені амбіцією боротьби за свою честь і славу українського імені, опановані єдиною думкою про перемогу, УСС стали твердим муром проти ворога.
На другий день вранці рушили до наступу на головні ворожі становища УСС та німецькі, мадярські й австрійські стяги. Наступ вдався, але росіяни швидко скоординували свої дії та вдарили з боків і наступаючі групи мусіли вернутися з великими втратами до вихідних позицій.
Ввечері того ж дня австрійське командування підтягнуло на Лисонню важку артилерію, яка щойно прибувши почала атакувати позиції росіян.
Після обстрілу в наступ рушила піхота, яка майже без бою здобула головні становища. Велика битва за Лисоню і Бережани скінчилася перемогою, яку вирішили у великій мірі УСС. Вони виграли також важливий бій за свою честь і добре ім'я.
Але та перемога вимагала багатьох жертв УСС :з 44 старшин осталось тільки 16 здорових, втрати серед стрільців становили близько 700 людей.
Після цього бою замість втрачених 700 з Коша прийшло 200 новобранців. Потім легіон був відправлений до запас дивізії. Але вже 16 вересня коли ворог атакував позиції турецької дивізії полк УСС пішов у наступ і відбив росіян.
Але вже наступного дня легіон захопили у полон і тільки 16 старшин і 158 стрільців змогли врятуватися. Згодом вони відправились до Посочного і Розвадова де знаходилися Кош І Вишкіл УСС.
Битва на горі Лисонній - це одна з найтрагічніших сторінок бойового літопису полку УСС.
Гора Лисоня
Гора Лисоня сьогодні
Кривава битва на горі Лисоня
Висновок:
На протязі всього свого тяжкого, тернистого шляху легіон УСС супроводжувала тяжка доля битв, голоду і недовіри.
Майже весь час легіонери викликали підозру у свого австрійського командування. Але січовики все одно виконували їх накази, бо знали, що без них весь український народ Галичини загине під тиском російського самодержавства. Тому вони билися до останньої краплі крові, за волю українського народу, за свою честь і славу, навіть коли знали, що їх чекає неминуча загибель.
Взагалі легіон УСС був визнаний німецьким урядом найліпшим з усіх австрійських підрозділів, але його досягнення так і не були виправдані його власним урядом. В той час на Галичині діяли школи по підготовці майбутніх легіонерів.


Презентація на тему «Діяльність Володимира Винниченка»


title: Презентація на тему «Культура Київської Русі» (варіант 3)

text:
Основною культурою Русі була багатовікова самобутня культурна традиція східнослов'янських племен. Археологічні матеріали свідчать, що до середини I тисячоліття нашої ери в господарському укладі слов'ян давно вже переважало землеробство — підсічно-вогневе в поліській зоні й орне — у лісостепу. Виготовленням виробів із заліза і кольорових металів займалися переважно майстри-професіонали. На Русі склався переказ про братів-ковалів, які перемогли в битві жахливого дракона. Вони запрягли чудовисько у величезний плуг і проорали ним борозну «змійових валів» — оборонних споруд навколо Києва. Як і в інших народів, князівська влада у слов'ян на стадії розкладання суспільного ладу і військової демократії підкорялася раді старійшин і загальним племінним зборам.
Релігійні вірування
Древні слов'янські вірування були язичницькими і ґрунтувалися на обожнюванні сил природи. Все життя слов'ян пронизувала віра у втручання надприродних сил, залежність людей від богів і духів.
Найбільше вражали слов'ян явища природи, пов'язані з виявом сили та міці: блискавка, грім, сильний вітер, палахкотіння вогню. Скульптурні зображення божеств виконувалися частіше за все з дерева, рідко з каменю.
Релігія східних слов'ян, як і інші складники культури, які формувалися на етапі родоплемінних відносин, з виникненням і розвитком державності неминуче повинні були зазнати серйозних змін. Якісно нові культурні процеси в Русі відбулися вже після прийняття християнства.

У Х столітті християнство стало панівною релігією в Європі. На Русі про християнство також було відомо задовго до релігійних реформ Володимира Великого: християнами були Аскольд і Дір. Достовірним є факт хрещення княгині Ольги у 958 році
Спочатку князь Володимир зробив спробу модернізації язичництва, спробу пристосувати його до потреб централізованої держави. Язичницькі боги на чолі з Перуном повинні були викликати у людей не тільки повагу, але і страх, символізувати волю правителя, обов'язковість його наказів, невідворотність покарання. Для цього на Старокиївській горі було створено пантеон, де, судячи з мініатюр Радзивілівського літопису, боги мали дійсно урочистий і грізний вигляд.
Найприхильнішими до старої язичницької віри були низи суспільства. Нова релігія впроваджувалася насильним шляхом і в Києві, і в інших містах. «Путята хрестив мечем, а Добриня вогнем», — так говорили в той час про воєвод князя Володимира, які хрестили Новгород.
 Головними носіями ідей християнства стають церкви і монастирі. Все духовенство відповідно ділилося на «біле» і «чорне».
 Щоб замінити місцеві вірування й обряди єдиним християнським культом, церковним проповідникам та ієрархам довелося тривалий час пристосовувати свої служби до язичницьких богів, свят  і обрядів. Так, Перун став з Іллею- пророком, давні зимові свята були приурочені до Різдва Христового і Хрещення, дохристиянське свято Великодня (назва збереглася) — до Воскресіння Ісуса Христа
Писемність у східних слов'ян з'явилася приблизно ще в першій половині IX століття. У «Житії» слов'янського просвітника Кирила зберігся переказ, що він бачив у 860 в кримському Херсонесі (Корсуні) книги, написані «руськими письменами». Ці ж «руські письмена» згадують й арабські письменники Х століття.
Важливим свідченням того, що писемність була відома в Київській Русі ще до хрещення, стала знайдена в 1949 р. в одному зі смоленських курганів глиняна посудина середини Х ст. з давньоруським написом «гороухща» (гірчиця).
Писемна література, яка сформувалася в Київській Русі на початку XI століття, спиралася на два найважливіших джерела — усну народну творчість і християнську традицію, що прийшла з сусідніх держав, насамперед Візантії.

Мистецтво Київської Русі
Мистецтво Київської Русі розвивалося в загальному руслі середньовічної європейської культури і було нерозривно пов'язане з церквою і християнською вірою. У той же час слов'янські майстри мали свої стійкі, вікові традиції язичницького мистецтва. Тому, сприйнявши багато чого з Візантії, вони виробили самобутній, неповторний стиль і створили справжні шедеври архітектури, живопису, прикладного мистецтва. Староруське мистецтво - живопис, скульптура, музика - із прийняттям християнства також пережило суттєві зміни.
Провідними жанрами образотворчого мистецтва Київської Русі були мозаїка, фреска, іконопис та книжкова мініатюра.
Жанри монументального живопису — фреска і мозаїка — складалися на основі візантійських шкіл. Фресками — розпис водяними фарбами по сирій штукатурці — вкривалися стіни православних храмів.
Така техніка вимагала від художника високої майстерності, швидкого і точного нанесення малюнка і фарб. Відповідно всю композицію необхідно виконати протягом одного дня. Зате фарби добре вбираються, висихають разом з штукатуркою, завдяки чому не обсипаються і не вицвітають.
Декоративно – ужиткове мистецтво
Активно розвивалося декоративно-прикладне мистецтво. Вироби з дерева, металу, кістки, каменю, глини не просто задовольняли потреби людей, але й прикрашали їх життя. Характерним для творів прикладного мистецтва був рослинний орнамент, на відміну від геометричного візантійського.
Особливо вражають високою естетикою і технікою виконання ювелірні вироби. Були відомі і застосовувалися чорніння срібла, лиття з дорогоцінних металів, карбування, інкрустація, техніка скані (узори з тонких металевих ниток) і зерні (прикраси з напаяних дрібних металевих кульок).
Музика
У житті людей Київської Русі значне місце займали музика, пісні і танці. Пісня супроводила різні обряди, календарні свята. Знамениті фрески вежі Софійського собору у Києві дають зображення музикантів і танцюристів. За цими зображеннями, а також з билин, літописів ми знаємо про музичні інструменти Русі — ріг, труби, бубон, гуслі, гудок. З прийняттям християнства одноголосий спів став частиною богослужіння, православний канон не допускав інструментальної музики. Спів вівся за спеціальними рукописами-книгами. Склалося дві системи нотних записів — самобутня і візантійська.


title: Презентація на тему «Партизанський рух на території України»

text:
Партизанський рух на території України в роки Великої Вітчизняної війни(1941 – 1945)
Визначення
Партизанська війна — різновид війни, бойові дії якої здебільшого поза лінією  фронту, які ведуться окремими особами або збройними формуваннями, що не входячи до складу регулярних збройних сил, добровільно беруть участь у боротьбі з іноземними загарбниками або в громадянській війні на окупованій території.
Найважливішою складовою частиною боротьби радянського народу проти гітлерівської Німеччини в роки Великої Вітчизняної війни виявився партизанський рух
 Причини розгортання партизанського руху:
Окупація Батьківщини загарбниками
Жорстокість окупаційного режиму
Організаційна діяльність радянського керівництва, діяльність Організації українських націоналістів.
ДЖЕРЕЛА ФОРМУВАННЯ ПАРТИЗАНСЬКИХ ЗАГОНІВ
Закинуті десантом та залишені в тилу окупантів спеціально підготовлені партизанські загони
Підрозділи радянських військ, які опинилися в оточені і не змогли пробитися на з'єднання з Червоною армією
Громадяни, які не були мобілізовані до армії, але бажали боротися проти окупантів

Напрямки діяльності партизан у боротьбі з окупантом:
Диверсійна діяльність знищення інфраструктури супротивника (рельсова війна, знищення ліній зв'язку тощо);
Розвідувальна діяльність;
Бойова допомога військам регулярної армії (наносили удари з тилу, допомагали прорвати оборону противника);
Знищення живої сили противника;
Мобілізація населення, що залишилося на окупованій території, об'єднання залишків військових частин;
Інформаційна діяльність (поширення правдивих і неправдивих відомостей в усній (радіопередачі) або друкованій (газети, листівки) формі з метою заклику населення до боротьби з окупантами.
Етапи::
I - Становлення: 1941–1942 роки
II -Організований опір: 1942–1944 роки
Керівники та провідні учасники
Ковпа́к Си́дір Арте́мович
Олекса́ндр Микола́йович Сабу́ров
Федоров Олексій Федорович
Олексій Васильович Мокроусов
За масштабами, політичними і військовими результатами всенародна боротьба в тилу ворога стала важливим військово-політичним фактором в розгромі фашизму. Відважна і самовіддана діяльність партизанів і підпільників отримала всенародне визнання.

Близько 200 тисяч учасників бойових дій нагороджені орденами та медалями, в тому числі понад 127 тисяч — медаллю «Партизан Великої Вітчизняної війни» І та II ступенів, 233 відважним присвоєно звання Героя Радянського Союзу.
Результати


Презентація на тему «Українські рушники» (варіант 1)