title: Презентація на тему «Художня культура Київської Русі» (варіант 2)

text:
Художня культура Київської Русі
882 – 1240 рр.
Перші кам'яні споруди були створені в період князювання Володимира Великого.
 На центральній площі древнього Києва звели церкву Успіння Богородиці (Десятинна церква ) .
Архітектура Київської Русі

Втіленням головних архітектурних досягнень Русі став Софійський собор у Києві, який зберігся до наших днів, але в дуже перебудованому вигляді .
Він був споруджений при Ярославові Мудрому на місці його перемоги над печенігами і задуманий як символ політичної могутності Русі. Софійський собор став місцем посадження на князівський стіл і поставляння на митрополичий престол, місцем прийому іноземних послів, зустрічей князя з народом.

Пам'ятником архітектури світового значення є й ансамбль Києво-Печерської лаври .
Мозаїки і фрески Софіївського собору в Києві належать до найвизначніших пам'яток українського і світового мистецтва. Вціліла лише третина всього живопису.
Мозаїчна палітра нараховує 177 відтінків. Фрески мали як релігійний сюжет, так і цілком світський зміст.
Мозаїки Софіївського собору відзначаються високою технікою виконання. Прикраси собору доповнюють фрески.
Живопис

З середини XII ст. в самостійних князівствах — Київському, Чернігівському, Переяславському, Галицькому та Волинському — створюються місцеві самобутні художні школи. Фресковий розпис повністю замінює настінну мозаїку. Усі вони були об'єднані єдиним стильовим напрямом, але мали і свої особливості. Характерними пам'ятками цього періоду є храми Богородиці Пирогощі (1132 р.), Кирилівський (1146 р.), Василівський (1183 р.), Борисо-Глібський (1128 р.) і Успенський в Чернігові (40-і роки XII ст.).

Становлення давньоруського іконопису відбулося у другій половині XI — на початку XII ст. До цього ікони були, переважно, візантійські та грецькі. Разом із поширенням будівництва храмів виникла давньоруська школа іконопису. Її засновником вважають митрополита іларіона. У Києво-Печерському Патерику розповідається про перших відомих іконописців Київської Русі — Алімпія та Григорія. Про останнього розповідали, що йому допомагають янголи: він міг за кілька годин написати й позолотити образ (зазвичай на це витрачали кілька тижнів).
Іконопис
  Іконописні зображення створювались за певними суворими правилами. Умовність письма мала чітко розмежовувати божественний («горній») світ від земного («дольного») і підкреслювати в лиці Христа, Богоматері та святих їх неземну сутність. Для цього фігури зображались пласкими й нерухомими, застосовувалась оборотна перспектива, виключалися будь-які часові прояви (пора року чи доби). Умовний золотий фон ікон символізував божественне світло, фігури не мали тіней, адже «в Царстві Божому» їх немає.

В оздобленні давньоруських храмів значну роль відігравало пластичне мистецтво та різьбярство. Східнохристи-янська церква, переслідуючи язичницькі вірування, заборонила об'ємну скульптуру, тому пластичне мистецтво розвивалося у вигляді рельєфів. Для різьбленого оздоблення монументальних споруд використовувався мармур та рожевий шифер. Значна кількість рельєфних орнаментальних прикрас збереглася у храмах Києва.
Скульптура

Історичну і культурну цінність становить саркофаг Ярослава Мудрого (X–XI ст.), що зберігається у київському Софійському соборі. Виготовлений з білого мармуру, вкритий рослинним орнаментом з християнською символікою.
У XII ст., коли в окремих землях Русі склалися місцеві художні школи, скульптура широко застосовувалася в декорі фасадів споруд. Основним елементом орнаментів був стилізований акант, заплетений у кошики, що нагадували романські капітелі. В плетиво орнаментів ув'язувалися зображення птахів, барсів тощо. Цікавим зразком чернігівської пластики є капітель з Борисоглібського собору із зображенням язичницького міфічного птахо собаки — семарг-ла.

Вершиною давньоруської архітектурної пластики є художній декор Владимиро-Суздальської Русі. У середині XII ст. владимирські різьбярі досягли високої майстерності, про що свідчать фасади церкви Покрова на Нерлі, площини Дмитрівського собору у Владимира та рельєфи Георгієвського собору у Юрєві-Польському, які називають чудовою поемою у камені.

Шедевром мініатюрної кам'яної пластики є ікона «Увірування Фоми». На іконі опуклим рельєфом зображено дві постаті: Христа, що у спокійній, фронтальній позі показує Фомі свої рани, і Фому, що схилився до нього. Давньоруський різьбяр майстерно відтворив м'які, округлі лінії складок одягу, тонко виділив обличчя, руки та ноги. Ця ікона зберігається у Київському історичному музеї.


title: Презентація на тему «Wilhelm Richard Wagner»

text:
(1813.05.22, Leipzig, 1883.02.13, Venedig), deutscher Komponist, Dirigent, Musikschriftsteller und Dramatiker
Wilhelm Richard Wagner
Von Mikola Driomov
Wagner - einer der wichtigsten deutschen Komponisten des Genies begabter Musiker, deren Arbeit eine tiefe Spur in der Geschichte der europäischen Kunstmusik links.
Richard Wagner wurde in Leipzig, 22. Mai 1813 Familie des Polizisten geboren. Ein paar Monate nach der Geburt starb sein Vater und seine Mutter heiratete bald Schauspieler Ludwig Geyer , letztere zog seine Familie nach Dresden, wo er im Drama gearbeitet . Little Richard in der frühen Kindheit wurde von einer Atmosphäre des Theaters umgeben ist, in das Leben der Theaterszenen , die den gesamten Weg der Zukunft seine Tätigkeit als Dramatiker und Opernkomponisten betroffen beteiligt. Wagner ist sehr interessiert an Literatur, Poesie , Theater, Geschichte der alten Welt. Homer und Shakespeare waren seine Idole.
Creative-Bild-Wagner bemerkenswerte Eigenschaft von einer Reihe von prominenten Persönlichkeiten Vielseitigkeit, auch Universalität der musikalischen Aktivität: Wagner war nicht nur ein großer Komponist, sondern auch ein Dichter, Dramatiker - Autor der Texte von allen seinen Opern, der größten Dirigenten seiner Zeit, zusammen mit Berlioz - ein der Gründer der neuen Kunst des Dirigieren, Musikkritiker und Journalist, ihre künstlerischen Überzeugungen energisch verteidigen; Theoretiker seiner Kunst und in zahlreichen literarischen Werken.
Rimsky-Korsakov schrieb in dem Artikel schon Wagner und Dargomyzhski zitiert: << ... R. Wagner als Komponist-Schöpfer ist der Schöpfer der wunderbaren Malereien und Poesie, der Schöpfer der schönen Momente der Grafik Musik in seiner dramatisch-musikalischer Werke verstreut, und das ist seine größte Stärke.
Schloss Neuschwanstein ist eine der am meisten besuchten Burgen in Deutschland und eines der beliebtesten Touristenziele in Europa. Das Schloss befindet sich in Bayern. Es wurde von König Ludwig II. von Bayern , auch bekannt als gebaut " Märchenkönig ". Schloss NoyshvanshtaynLyudvigom bayerischen König Ludwig II. war ein großer Bewunderer der Kunst und Kultur und persönlich unterstützt den weltberühmten Komponisten Richard Wagner, und das Schloss Neuschwanstein wurde teilweise zu seinen Ehren errichtet.
Der Innenraum der Burg viele glamouröse Atmosphäre Wagner- Zeichen . Apropos Literatursprache , Neuschwanstein bedeutet " New Swan Castle " in Analogie mit dem König -Schwan , eines der Zeichen von Wagner. Neuschwanstein wirklich beeindruckt Märchenschloss . Im Innenhof des Schlosses ist ein Garten mit einer künstlichen Höhle . Neuschwanstein und schön von innen . Fabulous Blick auf Neuschwanstein inspiriert Walt Disney , um die Magic Kingdom, in der berühmten Zeichentrickfilm " Dornröschen ". Walt Disneys Sleeping Beauty verkörpert erstellen.
Im September 1882 ging Wagner nach Italien. Er erlitt Herzinfarkt, und einer von ihnen, den 13. Februar 1883 erwies sich als fatal. Wagner Leiche wurde nach Bayreuth transportiert und mit staatlichen Ehren im Garten seiner Villa "Wahnfried" begraben.
Wagner schrieb "Der Ring des Nibelungen", kaum noch Hoffnung, die das Theater gefunden werden, die Fähigkeit, das gesamte Epos liefern und vermitteln dem Zuhörer ihre Ideen. Allerdings Zeitgenossen gegen ihre geistigen Bedürfnisse zu schätzen wissen, und epische fand seinen Weg auf den Betrachter. Die Rolle der "Ring" in der Entwicklung des deutschen Nationalgeist kann nicht überbetont werden. Nibelungen in der nordischen Mythologie und Epen alle Besitzer von Goldschatz (Schätzen und magischen Ring der Macht) Zwerg Zwerge Andvari, die zuvor gestohlen verfluchte Gold von den Rheintöchtern. Nibelungen.
Oper "Die Walküre", der zweite Teil der Tetralogie "Der Ring des Nibelungen", verdankt seinen Namen der Tochter des Herrschers der Götter Brünnhilde. Es gehört zu den ruhmreichen Stamm der Walküren, Kriegerinnen, die das Schlachtfeld von gefallenen Soldaten tragen und bringen sie in das Reich der Himmel .. Valhalla Leitmotiv der Walküren wie ein Schlachtruf, es symbolisiert die heroische Impuls und das Streben zum Sieg.


title: Презентація на тему «Український живопис 19 століття» (варіант 1)

text:
Український живопис 19 століття

.
Классицизм відходив на другий план, і більшим цікавим та важливим ставав романтизм
Український живопис у першій пол. XIX ст. розвивався в загальному річищі  європейського мистецтва. Панував класицизм, але паралельно з ним чи в його надрах розвивався , закладалися підвалини реалізму як стилю. Демократично настроєні художники саме в реалізмі вбачали справжній розвиток мистецтва.
З ЗО —40-х років класицизм став консервативним напрямом у мистецтві.
Як провідний навчальний осередок Петербурзька академія мистецтв ,яка давала високу фахову підготовку своїм вихованцям, але, як офіційний заклад, обмежувала творчу діяльність естетичними канонами класицизму.
Шлях осягнення в українському малярстві проблем світла і кольору (хоча й набагато пізніше, ніж у Європі) розпочинався саме з Одеси, з відкриттям ряду спеціальних навчальних закладів.
Також  великому натхненню  сприяла південна природа, сповнена морського повітря, сонця, статус міста-порту, що відкривало широкі можливості для зв’язків зі світом. Одеські живописці завжди вирізнялися серед передвижників.
 І.Рєпін називав їх талановитими митцями „з тонким відчуттям форми колористами»
 Збірка представників одеської художньої школи в музеї, на жаль, не вельми значна, проте дозволяє простежити своєрідність мистецьких спрямувань та особливості індивідуальної манери багатьох майстрів різних поколінь.
До передвижників належали Микола Ге (картини філософсько – релігійної тематики), Олександр Литовченко (драматичні сюжети з московської історії), Ілля Рєпін (картини з козацької тематики – “Запорожці пишуть листа турецькому султану”), Микола Бондаревський та інші.
Микола Ге
Олександр Литовченко
Ілля Рєпін
Великого значення для розвитку образотворчого мистецтва набув рух “передвижників” – пересувних художніх виставок (1870).
.

Качанівка (В.Штернберг)
Аскольдова могила. 1837 г.
Першим серед художників, хто відкрив українську природу й українського селянина, був німець за походженням Василь Штернберґ (1818-1845).
Навчаючись у Петербурзькій Академії мистецтв, він зацікавився мальовничістю
 українського побуту,
щорічно їздив
до України, де писав
етюди.
 Друга пол. XIX ст. характерна консолідацією художніх сил України в осередках, що мали давні історичні й мистецькі традиції. Більшість митців усе ж відчувала свою належність до єдиного українського мистецтва, навіть намагалася влаштувати в Києві спільні із наддніпрянцями виставки.
У сер. XIX ст. П.Федотов і Т.Шевченко заклали основу критичного, реалістичного мистецтва.
У творчості українських художників нерідко піднімалися тогочасні соціальні проблеми («В люди» К.Костанді, « «Об'їзд володінь» М.Кузнецова, Глухомань» П.Левченка, «Жертва фанатизму» М.Пимоненка, «Проводи рекрутів» І.Соколова, «Хворий» К.Трутовського тощо). Звертаючись до теми народу і Батьківщини, митці активно утверджували позитивний ідеал, прагнули розкрити красу природи і людини, втілити в зримих образах вічну принаду буття.
В люди» К.Костанді
«Жертва фанатизму» М.Пимоненка
Глухомань» П.Левченка
В українському живописі силою історичних обставин найбільшого розвитку набули побутовий і пейзажний жанри. Історичну тему художники розробляли значно менше та й то переважно учні Петербурзької академії мистецтв у майстерні І.Рєпіна. Визначні представники побутового і пейзажного жанрів — С.Васильківський, С.Світославський, М.Ткаченко, К.Трутовський та ін. гідно втілили у своїх творах ідеали високої людяності і краси, створили полотна, сповнені почуття народного гумору і проникливого ліризму.
М. Ткаченко
У Львові плідно працювали західноукраїнські художники Т.Копистинський, К.Устиянович, А.Пилиховський. У картинах Т.Копистинського «Сліпець з поводирем», «В селянській хаті», «Погорільці» та інших правдиво відображене життя галицького селянства.
К.Устиянович оспівав красу і велич рідного народу в картинах «Бойківська пара», «Гуцул», «Гуцулка біля джерела» та «Василько Теребовлянський». До історії України звертався художник А.Пилиховський. Він створив історичні картини «Хрещення Русі», «Папські посли у короля Данила», «Бій з татарами біля Десятинної церкви».
 У XIX — на початку XX ст. українська культура продовжувала свій прогресивний розвиток, хоча це відбувалося в умовах систематичних утисків і заборон. Тому українська культура не могла нормально розвиватися за властивими їй еволюційними законами.
Діячам культури доводилося долати не лише внутрішні суперечності та перешкоди, притаманні будь-якій культурі, але й великий політичний тиск з боку державних російської, німецької, польської культур.
Висновки
Історія культури цього періоду ще раз доводить, що за відсутності держави без політичної, матеріальної, правової підтримки культура нації починає занепадати або продовжує свій розвиток через над-зусилля.
Голобородько Валерія
Виконала:
 Учениця 10-а класу КЗ”НСЗШ I-III ст. № 6”


title: Презентація на тему «Освіта у 1960-1980 рр»

text:
Презентацію на тему:Освіта у  1960-1980 рр.
Підготувала:
Демченко Дарина
1
60-70-ті рр. в галузі освіти – це постійне експерементування, політизація, пристосування освіти до певних змін.Внаслідок зростання міського населення загальний рівень освіти формально зріс. Протягом 1970-х рр.. питома вага людей, які мали повну й неповну середню освіту, серед зайнятих у народному господарстві збільшився з 65 до 80%.
2
У 1975 р. було введено обов'язкове 10-річну освіту. Якщо в середині 1950-х рр.. повну середню школу закінчили менше 40% дітей, в кінці 1960-х рр.. - Близько 70%, то в 1976 р. - 97%. Однак перехід до обов'язкового середньої освіти породив безліч проблем та потреб “комуністичного будівництва”.
3
 Спеціалізація навчання, навіть у старших класах, практично не допускалася. Тільки нечисленні математичні та мовні школи давали поглиблені знання з профілюючих предметів, але за рахунок додаткового навантаження на учнів. Навчальні програми, особливо з технічних предметів, були перевантажені. До того ж один день на тижні старшокласники навчалися робочим спеціальностями в навчально-виробничих комбінатах (КПК). Ефективність такого навчання була низька, а саме воно, найчастіше, формально: професію, відповідну профілю навчання в КПК, вибирали лише 17% випускників.
4
Для оволодіння багатьма робочими професіями в місті і, тим більше, на селі знання в обсязі середньої школи не були потрібні. Але всі випускники восьмирічки, в тому числі і ті, хто рішуче не бажав вчитися, повинні були надходити в старші класи. Щоправда, поряд зі школою середню освіту давали професійно-технічні училища (ПТУ). В кінці 1970-х рр.. в школах щорічно отримували середню освіту 3 млн чол., а в ПТУ - понад 500 тис.
5
Однак основна увага в ПТУ приділялася професійному навчанню, а загальноосвітні предмети викладалися «полегшено». Надходили туди, як правило, самі слабкі учні. Престиж ПТУ був украй низький, а тому більшість батьків прагнули, щоб їхні діти закінчували десятий клас у школі. Відрахувати невстигаючого школа не могла. Вчителям доводилося перекладати з класу в клас явних двієчників, діючи за системою «три пишемо - два в умі".
6
У 1965 здобували освіту майже 1262 тис.чол. Зокрема, учням, які мали великий практичний досвід роботи, для одержання восьмирычної освіти було організовано класи зі скороченим терміном навчання.
7
До 1976 р. було здійснено перехід до загальнообов’язкової сер.освіти . Розширювалася мережа дитячих позашкільних закладів. : створювались нові палаци і будинки піонерів та школярів,клуби, дитячі залізниці, музичні школи та інші.
8
Важливу роль у підготовці кваліфікованих кадрів робітників починають відігравати заклади професійно-технічного навчання. Для молоді, що закінчила восьмирічну школу ,було створено професійно-технічні училища., навчання в яких,як і раніше , залишалося безплатним.
9
Школа постійно перебувала під контролем чиновників різних відомств - від органів освіти до комсомолу. Зате витрати держави на освіту залишалися невеликі. Зарплата працівників освіти становила в 1970 р. 81% середньої зарплати в промисловості, а в 1980 р. - лише 73,3%. Тому багато випускників університетів і педінститутів намагалися ухилитися від роботи за спеціальністю. Все це обернулося загальним зниженням рівня шкільної освіти.
10
Більшість випускників десятирічки, в усякому випадку в містах, прагнули продовжувати освіту у вузах. Найбільші конкурси доводилося витримувати абітурієнтам, які надходили на гуманітарні факультети університетів, а також у медичні інститути. Високою популярністю користувалися провідні технічні вузи: мехмат, фізфак і факультет обчислювальної математики МДУ, Московські фізико-технічний та інженерно-фізичний інститути (МФТІ, МІФІ) і т.п
11
Самими ж престижними стали ВНЗ, випускники яких могли потрапити на роботу за кордоном, перш за все Московський державний інститут міжнародних відносин (МДІМВ), Інститут країн Азії та Африки (ІСАА) при МДУ та Інститут іноземних мов.
12
З 1973 р. при вступі до вузу став враховуватися середній бал шкільного атестата. Це змушувало школярів більш ретельно займатися в школі, але не дозволяло їм зосередитися на улюблених предметах. До того ж одні й ті ж оцінки, виставлені навіть у двох сусідніх школах, часто відповідали абсолютно різного рівня знань. З 1984 р. від врахування середнього балу відмовилися.
13
Між вимогами вузів і рівнем знань, який давала школа, змушував абітурієнтів вдаватися до послуг приватних репетиторів. Щоб допомогти дітям подолати високий конкурс в престижний вуз, батьки намагалися знайти знайомство серед викладачів або високих покровителів, а то й просто вдавалися до хабарів. Для юнаків вступ до вузу (тільки на денне відділення) означало, крім іншого, можливість уникнути служби в армії, в якій все ширше поширювалися «нестатутні відносини» і існував (з 1979 р.) ризик потрапити в зону бойових дій (Афганістан).
14
Кількість вузів і чисельність студентства продовжували рости. В кінці 1970-х рр.. в СРСР було понад 5 млн. студентів, а кожен десятий працюючий мав вищу освіту. До 1979 р. 57% студентів навчалися на денних відділеннях, а 43% припадало на частку «вечірників» і «заочників», поєднує навчання з роботою (в 1965 р. співвідношення було зворотним: 41% і 59%).
15
Розвиток освіти:
16
Загальна характеристика:
· Центром наукових досліджень залишалась АН УРСР.
· Зростання кількості наукових працівників.
· Розвивалися ті галузі науки, які не потребували складного лабораторного обладнання, і ті, що були пов'язані з військовими і космічними розробками.
· Майже повний занепад суспільних дисциплін, їх ідеологізація.
· Залишкове фінансування більшості наукових установ
17
Середня спеціальна та вища школа
Позитивні зміни:
Кількість навчальних профтехосвітніх закладів у 1959-1980 рр. збільшилась в 1,3 разу, учнів і студентів – більше як удвічі
За 20 р. вищу освіту здобули 2,5 млн осіб. За цей час підготовлено 3,8 млн фахівців із середньою спец. Освітою
Відкрито нові уні-ти: Донецький(1964), Сімферопольський(1972), Запорізький (1985)
Здійснено реконструкцію Львівського і Київського політехнічних інститутів, Дніпропетровського хіміко-технологічного інституту, зміцнено базу Дніпропетровського і Київського університетів

18
Помилки:1. Орієнтація була на кількісні показники,тобто збільшення загалу студентів.2. Освіту було політизовано.3. Вища і середня спец. школа часто не враховувала потреб нових галузей науки і техніки.4. Широкого розмаху набрав 3 трудовий семестр.5. Якість вищої освіти залишалася дуже низькою, особливо на заочній та вечірній формах навчання.
19
Дякую  за увагу!
20


title: Презентація на тему «Gothic art»

text:
Gothic art
The Gothic Art is a stile which was developed in Western Europe from Medium agestill the Renaissance.
The term “Gothic” was used for first time in 16th century for the Italian  historian Giorgio Vasari.
Fresco: Mural painting, a continuation of the previous Roman and Christian traditions.
Stained-glass windows. In northern Europe, the stained glass art were not popular until the 15th century.
Miniatures. The illuminated manuscripts represented the most completedocumentation of the Gothic painting
Oil Painting on Canvas not popular until the 15th and 16th centuries, but it was one of style in gothic art .


title: Презентація на тему «Українські меценати другої половини XIX століття»

text:
Українські меценатидругої половини XIX століття
Підготувала Гуцал Наталіяучениця 9-Б класу
                       Вступ:Наприкинці XIX ст. вплив російської монархічно-православної ідеології на Східній Україні почав швидко сходити нанівець . Причина Крилася в тому ,що православна церква втратила соціальну привабливість для молоді, яка пов’язувала з нею надії на подальшу кар’єру .Зневірившись у церкві ,в релігії багато випускників та студентів семінарій відмовляються від духовної кар’єри , часто поривають зв’язки з родиною і стають до лав революційних –безбожників.Моральний і духовний занепад російського православ’я ,з одного боку ,відкривав перспективу для відродження української духовності та культури ,а з іншого –крив у собі загрозу ,що недовчені семінаристи ,прийшовши під революційними гаслами до влади ,виявляються ще небезпечнішими ворогами українства ,ніж їхні ортодоксальні  попередники.Тому дуже важливим було ,щоби розвиток української духовності та культури дістав матеріальну підтримку з боку українських підприємціів-меценатів.
Серед українських благодійників почесне місце посідає Григорій Ґалаґан. Він заснував у с. Сокиринці Допомогово-ощадне товариство, ремісниче училище, інтернат. Його коштом було видано чимало книг (зокрема, журнали «Киевская старина» та «Основа»), зібрано цінну бібліотеку, колекцію живописних полотен. Втративши сина Павла, Г. Ґалаґан створює своїм коштом знамениту колегію Ґалаґана, яка мала свою церкву; музей, лабораторії, спортзали, бібліотеку з 11 тис. томів, їдальню та гуртожиток (бурсу) для учнів і стала зразковим навчальним закладом всієї Російської імперії.
Також одни із підприємців-меценатів був український цукрозаводчик  В.Симиренко. Впродовж 40 років він регулярно передавав одну десяту своїх прибутків на українські культурні цілі: покривав дефіцити журналу «Киевская Старина», згодом «Літературно-громадський вісник», «Україна», україномовної газети «Рада», «Громадська Думка», «Ukrainische Rundschau», видавництва «Вік» та ін.; підтримував фінансово українських діячів і письменників (М.Драгоманова, М.Коцюбинського, Б.Грінченко тощо), взяв до себе на роботу (після заслання) Павла Чубинського; 1912 пожертвував (за посередництвом М.Грушевського) 100 000 рублів для НТШ (на купівлю нового будинку, бібліотеку, друкарню тощо). У Сидорівці заснував один з найкращих народних театрів, побудував школу, лікарню. Весь свій маєток (ціною бл. 10 млн рублів) записав на українські культурні цілі; цією фундацією мало опікуватися Товариство допомоги української літературі, мистецтву і науці; воєнні події й революція перешкодили реалізувати цю фундацію.
За його допомогою і його коштом вийшла низка українських книжок, серед яких кілька видань "Кобзаря" Тараса Шевченка Так, коштом Київської Старої Громади, зокрема М.Лисенка, М.Старицького, В.Ф.Симиренка видано двотомний "Кобзар" 1876 р. у Празі. Пізніше 1800 рублів В.Ф.Симиренко передав Петербурзькій Громаді на видання "Кобзаря" 1907 р. В.Симиренко допомагав також окремим письменникам, зокрема М.Коцюбинському, Б.Грінченку, І.Шрагові. Із листування М.Коцюбинського з дружиною дізнаємося про те, що "Товариство допомоги українській науці і штуці" письменнику було призначено літературну стипендію, яку спонсорував В.Ф.Симиренко. Є.Чикаленко зазначав: "…Якби не В.Ф.Симиренко, то й Коцюбинському ми не могли б давати більше 500 рублів на рік". До того ж, коли письменник перебував у лікарні, Василь Федорович неодноразово навідував його і допомагав матеріально.
«Кожен мусить робити те, на що здатний. Я тямлю заробляти гроші, то мушу їх заробляти для України»

	Терещенки – українські промисловці, землевласники та меценати ХІХ – початку ХХ століття. Походили з козаків м. Глухова (нині Сумської області). Відомі глава родини Артем Якович та його сини Микола і Федір. Родина Терещенків посідала провідні місця у торгівлі хлібом, цукром та худобою, у цукровому, суконному виробництві, лісообробці, інших галузях. Їй належало понад 200 тисяч десятин землі (з них 70 тисяч на Київщині). Щороку на цукрових підприємствах Терещенків вироблялося продукції більш ніж на 21 млн. крб. У 1911 році їхні рахунки лише в закордонних банках перевищували 13 млн. крб.У 1872 році Терещенкам було присвоєне дворянське звання. Вони стали одними з фундаторів цукрового (1887 р.), рафінадного (1903 р.), та Всеросійського товариства цукрозаводчиків (1897 р.).
	Артем Якович під час Кримської війни 1853 – 1856 рр. розбагатів на поставках провіанту, на торгівлі хлібом, цукром і худобою. Після селянської реформи 1861 р. скуповував поміщицькі маєтки, будував цукроварні та промислові підприємства, став великим землевласником. Родина Терещенків уславилася багатьма добродійними справами, на які вони витратили близько 5 млн. крб., підтверджуючи тим самим девіз їхнього дворянського герба – “Прагнули до громадянських справ”. Художнє зібрання Терещенків лягло в основу Київського музею російського мистецтва та інших музеїв столиці.
Окрасою міста Глухова є перший в Україні учительський інститут, збудований на кошти меценатів Терещенків у 1874 році. В 2009 році отримав статус національного університету
Без Терещенків не було б чотирьох знаменитих музеїв —
Національного художнього, музею російського мистецтва, музею західного та східного мистецтва (імені Богдана та Варвари Ханенків) та музею Тараса Шевченка
Богдан Іванович Ханенко з дружиною Варварою Миколаївною Ханенко зібрали величезну бібліотеку — близько 10 тис. книжок та величезну колекцію експонатів до музею
Бродські – родина капіталістів, цукрозаводчиків і банкірів на Україні, представники монополістичного капіталу. Ця родина була з міста Броди.
	Бродські, як і інші єврейські, українські та російські капіталісти, нещадно визискували трудящих різних національностей. Зокрема, Бродські фінансували контрреволюційні “уряди” на Україні в роки Громадянської війни.
	Голова династії – Ізраїль Маркович – розпочинав свою діяльність як торгівець. У 60-ті роки ХІХ ст. починає інвестувати накопичений капітал у цукрову промисловість, стає власником та орендарем шести цукрових заводів. Один його син, Лазар, став відомим цукрозаводчиком, а другий, Лев, - великим банківським діячем. У 80-х роках ХІХ ст. родині Бродських належало прямо чи опосередковано (через участь в акціонерних товариствах) дев’ять цукрових заводів, а у 1917 – вже 17. крім того, вони мали чималу кількість пароплавів, що курсували по Дніпру, продовжували займатися торгівлею вкладали кошти у розвиток мукомольного, пивоварного, винокурного виробництва, лісопаперову промисловість. На початку 80-х років їхні капітали обчислювалися в 35-40 млн. крб. У 1885 році Ізраїлю Бродському за його “корисну роботу” було присвоєно звання комерц-радника. Бродські першими здійснили цукрову інтервенцію на обширні азіатські ринки збуту. Жовтнева революція та Громадянська війна припинили діяльність Бродських на Україні.
Голова династії – Ізраїль Маркович
Саме коштом Лазаря Бродського було зведено найбільшу у Києві єврейську громадську споруду — Хоральну синагогу.
Дякую за увагу!
«Хто віддав — той набув, хто зберіг — той втратив» (Східна мудрість)


title: Презентація на тему «Блокада Ленинграда» (варіант 1)

text:
Блокада Ленинграда
Подготовили
ученицы 11 – Ф класса
Стебко Мария,
Бондарь Алина
	Блокада Ленинграда во время Великой  Отечественной войны проводилась немецкими
	 войсками с 8 сентября 1941 года по 27 января 1944 года с целью овладеть им.

	Наступление фашистских войск на Ленинград, захвату которого придавалось важное стратегическое и политическое значение, началось 10 июля 1941 года. В августе тяжелые бои шли уже на подступах к городу. 30 августа немецкие войска перерезали железные дороги, связывавшие Ленинград со страной. 8 сентября 1941 года немецко‑фашистские войска овладели Шлиссельбургом и отрезали Ленинград от всей страны с суши. Так началась почти 900‑дневная блокада города, сообщение с которым поддерживалось только по Ладожскому озеру и по воздуху.

	После неудачи в попытках прорвать оборону советских войск внутри блокадного кольца, немцы решили взять город измором. Германское командование считало,  что Ленинград должен был быть стерт с лица земли, а население города — умереть от голода и холода. Стремясь осуществить этот план, противник вел варварские бомбардировки и артиллерийские обстрелы Ленинграда: 8 сентября, в день начала блокады, произошла первая массированная бомбардировка города. Вспыхнуло около 200 пожаров, один из них уничтожил Бадаевские продовольственные склады. из них уничтожил Бадаевские продовольственные склады.
	В сентябре‑октябре вражеская авиация совершала в день по несколько налетов.  Целью противника было не только помешать деятельности важных предприятий, но и создать панику среди населения. Для этого в часы начала и окончания рабочего дня велся особенно интенсивный артобстрел. Всего за период блокады по городу было выпущено около 150 тысяч снарядов и сброшено выше 107 тысяч зажигательных и фугасных бомб.
	Многие погибли во время обстрелов и бомбежек, множество зданий было разрушено.Убежденность в том, что врагу не удастся захватить Ленинград, сдерживала темпы эвакуации людей. В блокированном городе оказалось более двух с половиной миллионов жителей, в том числе 400 тысяч детей. Продовольственных запасов было мало, пришлось использовать пищевые суррогаты. С начала введения карточной системы нормы выдачи продовольствия населению Ленинграда неоднократно сокращались.

	В ноябре‑декабре 1941 года рабочий мог получить лишь 250 граммов хлеба в день, а служащие, дети и старики ‑ всего 125 граммов. Когда 25 декабря 1941 года впервые была сделана прибавка хлебного пайка ‑ рабочим ‑ на 100 граммов, остальным ‑ на 75, истощенные, изможденные люди вышли на улицы, чтобы поделиться своей радостью.

	Осень‑зима 1941‑1942 годов ‑ самое страшное время блокады. Ранняя зима принесла с собой холод ‑ отопления, горячей воды не было, люди стали жечь мебель, книги, разбирали на дрова деревянные постройки. Транспорт стоял. От дистрофии и холода люди умирали тысячами. Но ленинградцы продолжали трудиться ‑ работали административные учреждения, типографии, поликлиники, детские сады, театры, публичная библиотека, продолжали работу ученые. Работали 13‑14‑летние подростки, заменившие ушедших на фронт отцов.

Как выстоял город на Неве
	Борьба за Ленинград носила ожесточенный характер. Был разработан план, предусматривавший мероприятия по укреплению обороны города, в том числе противовоздушной и противоартиллерийской. На территории Ленинграда было сооружено свыше 4100 дотов и дзотов, в зданиях оборудовано 22 тысячи огневых точек, на улицах установлено свыше 35 километров баррикад и противотанковых препятствий. Триста тысяч ленинградцев участвовало в отрядах местной противовоздушной обороны города. Днем и ночью они несли свою вахту на предприятиях, во дворах домов, на крышах.

	В тяжелых условиях блокады трудящиеся города давали фронту вооружение, снаряжение, обмундирование, боеприпасы. Из населения города было сформировано 10 дивизий народного ополчения, 7 из которых стали кадровыми.

	Осенью на Ладожском озере из‑за штормов движение судов было осложнено, но буксиры с баржами пробивались в обход ледяных полей до декабря 1941 года, некоторое количество продовольствия доставлялось самолетами. Твердый лед на Ладоге долго не устанавливался, нормы выдачи хлеба были вновь сокращены.

	22 ноября началось движение автомашин по ледовой дороге. Эта транспортная магистраль получила название «Дорога жизни».
	В январе 1942 года движение по зимней дороге уже было постоянным. Немцы бомбили и обстреливали дорогу, но им не удалось остановить движение. Зимой началась эвакуация населения. Первыми вывозили женщин, детей, больных, стариков. Всего эвакуировали около миллиона человек.
	Весной 1942 года, когда стало немного легче, ленинградцы начали очищать, убирать город. Нормы выдачи хлеба увеличились.

	и возведена переправа через Неву. В феврале 1943 года по ней в Ленинград пошли поезда с продовольствием, сырьем, боеприпасами.
	Блокада Ленинграда была снята полностью в ходе Ленинградско‑Новгородской операции 1944 года. В результате мощного наступления советских войск немецкие войска были отброшены от Ленинграда на расстояние 60‑100 км.

	Летом 1942 года по дну Ладожского озера был проложен трубопровод для снабжения Ленинграда горючим, осенью — энергетический кабель. Советские войска неоднократно пытались прорвать кольцо блокады, но добились этого лишь в январе 1943 года.
	Южнее Ладожского озера образовался коридор шириной 8‑11 километров. По южному берегу Ладоги за 18 дней была построена железная дорога протяженностью 33 километра
	27 января 1944 года стало днем полного освобождения Ленинграда от блокады. В этот день в Ленинграде был дан праздничный салют. Блокада Ленинграда длилась почти 900 дней и стала самой кровопролитной блокадой в истории человечества: от голода и обстрелов погибло свыше 641 тысячи жителей (по другим данным, не менее одного миллиона человек). Подвиг защитников города был высоко оценен: свыше 350 тысяч солдат, офицеров и генералов Ленинградского фронта были награждены орденами и медалями, 226 из них присвоено звание Героя Советского Союза. Медалью «За оборону Ленинграда», которая была учреждена  в декабре 1942 года, было награждено около 1,5 миллиона человек.
	За мужество, стойкость и невиданный героизм в дни тяжелой борьбы с немецко‑фашистскими захватчиками город Ленинград 20 января 1945 года был награжден орденом Ленина, а 8 мая 1965 года получил почетное звание «Город‑Герой».

	Федеральным законом «О днях воинской славы и памятных дат России» от 13 марта 1995 года 27 января установлен как День воинской славы России ‑ День снятия блокады города Ленинграда (1944 год).
	Памяти жертв блокады и погибших участников обороны Ленинграда посвящены мемориальные ансамбли Пискаревского кладбища и Серафимского кладбища, вокруг города по бывшему блокадному кольцу фронта создан Зеленый пояс Славы.


title: Презентація на тему «Українська Центральна Рада» (варіант 1)

text:
Українська Центральна Рада
Спеціалізована школа I-III ступенів з поглибленим вивченням української мови та літератури міста Києва

Виконала
учениця 10-А класу
Данільченко Віталія
Перевірив Калита В.М
Історія України
2013
Заснування УЦР
Російська революція, що почалася в лютому 1917, була поштовхом для піднесення національно-визвольного руху українського народу. В Україну звістка про повалення самодержавства прийшла на початку березня 1917 р. За ініціативою Товариства українських поступовців (ТУП) і Української соціал-демократичної робітничої партії (УСДРП) в Києві 3 березня 1917 було скликано представників політичних, громадських, культурних та професійних організацій. Цього ж дня, на засіданні делегатів, було оголошено про створення громадського комітету.
Не було в комітеті єдиної думки щодо майбутнього статусу України.

Автономісти

Ми  бачимо Україну автономною республікою у союзі з Росією!

Самостійники на чолі з Міхновським
Ми хочемо незалежну Україну!

Керівники обох організацій погодилися створити об’єднану організацію, яка отримала назву Української Центральної Ради.

Самостійники на чолі з Міхновським
Ми йдемо на об’єднання з автономістами, тому що віримо, що розвиток революції призведе їх до визнання необхідності незалежності України!

Самостійники на чолі з Міхновським

Але мрії самостійників збулися не скоро...
4 березня 1917 у Києві на Володимирській 42, в приміщенні українського клубу «Родина»  було оголошено про утворення Української Центральної Ради.
Головою УЦР заочно обрано Михайла Грушевського. Його тимчасово заступав Володимир Науменко, а товаришами голови обрали Дмитра Антоновича і Дмитра Дорошенка.

Михайло Грушевський
Дмитро Дорошенко
Дмитро Антонович
Цього ж дня, 4 березня, УЦР телеграмою повідомила керівників Тимчасового Уряду Г.Львова і О.Керенського про своє утворення. Офіційне діловодство УЦР розпочалося 9 березня, коли обговорювалось питання про виготовлення печатки УЦР, передачу УЦР будинку Педагогічного музею, утворення агітаційної школи та ін. З часом Рада мала скликати український парламент і сформувати звітний перед ним уряд.

Будівля Центральної Ради (2007)
Будівля Педагогічного музею (1911)
22 березня 1917 УЦР видала першу відозву «До українського народу», а коли 27 березня 1917 керування перебрав М. Грушевський, стала дійсним дійовим центром українського національного руху. На конгресі обрано нову президію УЦР: голова — М. Грушевський, заступники голови — С. Єфремов і В. Винниченко.

С. Єфремов
М. Грушевський
В. Винниченко
І універсал
10 червня (23) 1917 Центральна рада   схвалила і того ж дня урочисто проголосила автономію України.  Згідно з І Універсалом, «не одділяючись від всієї Росії… народ український має сам порядкувати своїм життям». Закони повинні бути ухвалені Всенародними Українськими Зборами. Автором І Універсалу був В. Винниченко. Після проголошення автономії 28 червня 1917 створено Генеральний Секретаріат.

ІI універсал
Другий універсал Української Центральної ради зафіксував домовленості між Українською Центральною Радою та Тимчасовим урядом Росії. Проголошений Володимиром Винниченком 3 (16) липня 1917 року в Києві, на урочистому засіданні Педагогічного музею як відповідь на телеграму Тимчасового уряду Центральній раді.
       Зміст:
1. Центральна Рада повинна поповнитися представниками інших народів, що проживають в Україні;
2. Поповнена Центральна Рада утворює Генеральний Секретаріат, склад якого затверджує Тимчасовий Уряд;
3. Центральна Рада починає розробку закону про автономне обладнання України, який повинен бути затверджений Всеросійськими Установчими Зборами. До твердження даного закону, УЦР зобов'язується не здійснювати автономію України;
4. Формування українського війська здійснюється під контролем Тимчасового Уряду.
II Універсал був проголошений на сесії Української Центральної Ради.

ІII універсал
Тре́тій Універса́л Украї́нської Центра́льної ра́ди — державно-правовий акт, універсал Української Центральної ради, що проголошував Українську Народну Республіку. Прийнятий 7 (20) листопада 1917 року в Києві.

В універсалі заявлялося, що Україна не відокремлюється від Росії, але вся влада в Україні відтепер належить лише Центральній Раді та Генеральному Секретаріату.
Україна стає Українською Народною Республікою.
На території УНР поміщицьке землеволодіння, право власності на удільні, монастирські, кабінетські та церковні землі скасовувалося. Генеральний Секретаріат зобов'язувався негайно прийняти закон про розпорядження цими землями земельними комітетами до Українських Установчих Зборів.
В Україні проголошувався 8-годинний робочий день.
Запроваджувався державний контроль над виробництвом.
Україна виступає за негайне укладення миру між воюючими сторонами.
Скасовувалася смертна кара й оголошувалася амністія.
В Україні повинен бути створений дійсно незалежний суд.
Україна визнає національно-персональну автономію для національних меншин.
На 27 грудня (9 січня) призначалися вибори до Всеукраїнських Установчих Зборів, які планувалося скликати 9 січня (22 січня) 1918 року.

IV Універсал
IV Універсал був прийнятий 9 (22) січня 1918 року в Києві і проголошував незалежність Української Народної Республіки від Росії. IV Універсал підтверджував усі демократичні права та свободи, проголошені у III Універсалі, доповнивши їх правом меншин на національно-персональну автономію.
        Умови IV Універсалу:
УНР проголошується незалежною, вільною суверенною державою українського народу;
З усіма сусідніми країнами УНР прагне жити у мирі та злагоді;
Влада в Україні належить народу України, від імені якого, допоки не зберуться українські Установчі збори, буде правити ЦР;
Піддано жорстокій критиці політику більшовиків, яка веде до громадянської війни;
УЦР зобов'язується вести боротьбу проти прибічників більшовиків в Україні;
УЦР зобов'язувалась негайно почати мирні переговори з Німеччиною;
УЦР планує провести земельну реформу в інтересах селян;
Держава має встановити контроль над торгівлею та банками.

Останні вибори УЦР відбулися у квітні 1918.


title: Презентація на тему «Роль Галицько-Волинського князівства»

text:
Роль Галицько-Волинського князівства у збереженні та розвитку української    культури
Презентація на тему:
Галицько-Волинське князівство 13-14ст.
Будучи безпосереднім спадкоємцем Київської Русі, Галицько-Волинське князівство відіграло надзвичайно важливу роль в історії українського народу
 Зберегло від завоювання та асиміляції (засвоєння етнічною меншістю взірців і норм домінуючої культури з втратою своїх власних) південну та західну гілки східного слов´янства, сприяло їхній консолідації (Об'єднання, зімкнення окремих осіб, груп, організацій для посилення боротьби за загальні цілі й інтереси) та усвідомленню власної самобутності;
 стало новим після занепаду Києва центром політичного та економічного життя;
модернізувало давньоруську державну організацію;
розширило сферу дії західноєвропейської культури, сприяло поступовому подоланню однобічного візантійського впливу;
продовжило славні дипломатичні традиції Київської Русі, ще 100 років після встановлення золотоординського іга представляло східнослов´янську державність на міжнародній арені.
Похід кн. Олега на Константинополь і его повернення в Київ. Мініатюра з радзивіоівського літопису XV в.
Хрещення княгині Ольги. Мініатюра з радзивіоівського літопису
Після утвердження і зміцнення ,Галицько-Волинське князівство відігравало значну роль в розвитку культури Русі, хоча Київ залишався найвизначнішим центром.
Панорама,мініатюра в музеї при Михайловскім соборі
У часи роздробленості в XIII—XIV ст. князівства Південно-Західної Русі продовжували культурний розвиток на базі того, що вже було накопичено за попередні століття.
Важливим було те, що духовне життя  мало чітко визначений національний характер, оскільки більшість населення складали українці
Відбувався подальший розвиток народної творчості, зароджувалися його нові форми.
Розвивалися обрядова пісенність, весільні, жнивові, купальські, петрівочні пісні та веснянки
Фольклорні жанри були репрезентовані казками, новелами, легендами, переказами й притчами.
У Галицько-Волинському князівстві освічених людей залучали до роботи у князівських та єпископських канцеляріях, де вони готували тексти грамот, вели дипломатичне листування, переважно латинською мовою.
Більшість князів і бояр були освіченими людьми.
Данило Галицький (1201–1264)
Архітектура міст та культових споруд Галицько-Волинського князівства відображає вплив не лише візантійський, а в основному європейський, що дістав назву романського стилю.
Церква св. Пантелеймона у Галичі виконана у європейському романському стилі
Однак місцеві майстри привносили багато своїх, місцевих мотивів, і він мав досить виразний національний характер.
У зв’язку з розвитком торгівлі з Заходом починається в ХІІІ ст. в Галичині й на Волині ріст городів.
З упадком Києва посередницька роль в торгівлі між Заходом і Сходом переходить до Галичини.
Сюди приїздять купці з Польщі, Німеччини, Угорщини, Греції, з Балкан й закуповують продукти місцевого господарства.
Все це впливало на розвиток і збагачення міст, на розвиток міської культури, прикладних мистецтв, закріплення і урізноманітнення народних обрядів, звичаїв тощо.
У рукописних згадках того часу яскраво змальовано, як були збудовані у той час і пишно прикрашені холмські церкви. Справжнім меценатом(добровільна безкорислива діяльність фізичних осіб у матеріальній, фінансовій та іншій підтримці набувачів благодійної допомоги) в ділі будування й прикрашання храмів став Володимир Василькович.
З усієї будівничої діяльності :
Данила                                             Василька                          Володимира

   та інших князів

збереглися до наших часів лише руїни, але й на основі цих руїн та різних випадкових знахідок можна бачити, що мистецтво в Галицько-Волинській державі було розвинуто дуже високо.
замок Любарта у Луцьку
Галицько-Волинська держава близько втягувалася як в політичні так і духовні, культурні інтереси західної Європи.

Помалу в ужиток входить латинська мова, церковні обряди дуже нагадують центральноєвропейські.
Галицький боярин початку 13 століття у західноєвропейському озброєнні з візантійським шоломом
Отже,протягом ста років після занепаду Києва Галицько-Волинське князівство слугувало опорою української державності.
У цій ролі обидва князівства перейняливелику частку київської спадщини й водночас запобігали захопленню західноукраїнських земель Польщею.
Тим самим у переламний момент історії вони зберегли в українців, чи русинів, як їх тепер називали, почуття культурної та політичної ідентичності.
Це почуття матиме вирішальне значення для їхнього існування як окремого національного утвору в лихі часи, що насувалися.
Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Опозиційний рух в Україні в 60 – 80 роки ХХ століття» (варіант 3)

text:
Опозиційний рух в Україні в 60 – 80 роки ХХ століття
Підготувала:Учениця 11 класуДніпропетровської СЗШ№ 37 І-ІІІ ступеняШуміліна Олександра
Дисидентство.
Причини розгортання дисидентського руху в Україні.
Новий етап опозиційного руху.
Реакція керівництва УРСР.
Форми боротьби дисидентів.
Течії дисидентського руху.
Видавнича діяльність.
Створення організацій.
Напрям діяльності УГС.
Організація мітингів, демонстрацій.
Заходи радянського керівництва на боротьбу з дисидентством.
Причини поразки дисидентів.
Значення дисидентського руху.
Відродження дисидентства.

План
Дисиденти – (від латинського слова dissidere – не погоджуватися) – особи, які не погоджувалися, активно виступали, висловлювали іншу думку стосовно суспільних проблем.

Дисидентство

Тоталітарний характер радянської системи.
 Антикомуністичні виступи у країнах Східної Європи
Причини розгортання дисидентського руху в Україні
Початок новому етапу опозиційного руху поклала подія 4 вересня 1965 року. Під час показу фільма С.Параджанова “ Тіні забутих предків” у київському кінотеатрі “ Україна” відбулася перша акція політичного протесту в СРСР післясталінського часу. І.Дзюба, С.Стус, В.Чорновіл, Ю.Бадзьо виступили перед глядачами з повідомленням, що в Україні почалися арешти опозиції. Виник стихійний мітинг, 140 глядачів  підписалися під листом опозиції. Мітинг був розігнаний працівниками КДБ.
Новий етап опозиційного руху
Василь Стус(1938-1985)Один із найактивніших представників українського дисидентства. Герой України.
І.Дзюбу звільнили з роботи у видавництві “Молодь” і з аспірантури Київського педінституту.
В.Чорновола звільнили з газети “Молода гвардія”.
В.Стуса відрахували з Інституту літератури АН УРСР, де він був аспірантом
Реакція керівництва  УРСР
В’ячеслав Чорновіл
(1937-1999)
Провідник українського дисидентства. Герой України. Лауреат Міжнародної журналістської премії ім. Ніколаса Томаліна.
Дисиденти використовували в боротьбі за демократизацію радянської системи, суверенітету республік СРСР винятково мирні форми боротьби:
розповсюдження книг, брошур, статей, написаних дисидентами;
створення гуртків, груп, організацій;
проведення мітингів, демонстрацій;
написання листів – протестів ( колективних та індивідуальних) на адресу влади.

Форми боротьби дисидентів
Приклад повстанської листівки
 Національно – визвольна
 Правозахисна
 Релігійна

Течії дисидентського руху
Олесь Бердник
(1927-2003)
Український письменник-фантаст. Член-засновник Української Гельсінської групи
Були підготовлені до друку статті М.Брайчевського “ Приєднання чи воззєднання” і В.Чорновола “Лихо з розуму”, “Правосуддя чи рецидиви терору?” У статті Брайчевського розкривалися обставини входження України до складу Росії в 1654 р. відповідно до Переяславської пакту, що у ті роки утаювалися. Статті Чорновола містили документальні дані про арешти 1966 року.

Видавнича діяльність
Михайло Брайчевський
(1924-2001)
Український історик і археолог.
Страшну правду про переслідування дисидентів, їхнього життя в таборах містили роботи В.Мороза “Репортаж із заповідника ім.Берії”, “Хроніка опору”, “серед снігів”.
У 19790 -1971 рр. у Львові видавався ( самвидавом) журнал “ Український вісник”( редактор Чорновол). У журналі містилася інформація про судові процеси над дисидентами, факти порушення прав громадян СРСР. У 1974 році випуск журналу відновився ( велику роль у цьому відіграв С.Хмара).

Степан Хмара
(1937)
 Український політик, правозахисник, довголітній політв'язень радянських концтаборів. Герой України.
Першою  в СРСР загальною організацією, що виступала на захист прав людини була Ініціативна група захисту прав людини в СРСР, до якої входили харків”янин Г.Алтунян, киянин Л.Плющ.
Створення організацій
Леонід Плющ
(1939)
Математик, публіцист, літературознавець, правозахисник, член Ініціативної групи захисту прав людини.
У 1976 році дисиденти України створили Українську Гельсінську групу  з метою виконання рішень Гельсінської наради 36 держав Європи і Північної Америки з прав людини і дотримання принципів демократії. УГГ була легальною організацією, мала тісні контакти із правозахисними організаціями західних країн. До складу організації входив 41 чоловік. Членами Української Гельсінської спілки входили: М.Руденко (голова), О.Бердник, П.Григоренко, О.Тихий, Л. Лук’яненко, І.Кандиба, М.Миронович, О.Мишко.

Микола Руденко
(1920-2004)
 Український письменник, філософ,громадський діяч, засновник Української Гельсінської Групи. Герой України.
У декларації Української Гельсінської спілки зазначалась необхідність:
Сприяти ознайомленню широких кіл української громадськості з Декларацією прав людини;
Сприяти виконанню статей Прикінцевого Акту з питань безпеки і співпраці в Європі;
Домогтися, щоб на всіх міжнародних нарадах, де мають обговорюватися  підсумки виконання Гельсінських угод, Україна як суверенна держава була представлена окремою делегацією;
З метою вільного обміну інформацією та ідеями домогтися акредитування в Україні представників зарубіжної преси;
Розповсюджували інформацію про незаконні арешти, положення в'язнів у в'язницях, таборах, засланні.

Напрям діяльності УГС
Валентин Мороз
(1936)
  Український історик, один із представників українського національного руху, політв'язень, дисидент.
Активна форма діяльності, яку влада вважала найбільш небезпечною і багаторазово застосовувала силу для розгону масових заходів, організованих дисидентами.

22 травня щорічно дисиденти організовували мітинг біля пам'ятника Т.Г.Шевченкові в Києві в пам'ять про перепоховання тіла Кобзаря в 1861 році.

Організація мітингів, демонстрацій
Василь Симоненко
(1935-1963)
Український поет і журналіст,шістдесятник.
У 1967 р. в структурі КДБ створюється спеціальне “п'яте управління”, на яке було покладено обов'язки по боротьбі з “ідеологічними диверсіями”, а по суті, з інакомисленням.
У 1971 році ЦК КПРС прийняв дві постанови, націлені на розгром опозиції. Особлива увага в постановах була приділена ліквідації “самвидаву”  і припинення ввозу “тамвидаву” до СРСР.
Заходи радянського керівництва на боротьбу з дисиденством
Іван Гель
(1937-2011)
  Український правозахисник, дисидент, політик, публіцист, релігійний діяч, один із засновників УГС, колишній радянський політв'язень.
У 1972-1973 і 1977-1978 рр. прокотилася хвиля арештів дисидентів. У ці роки заарештували І.Світличного, В.Стуса, В.Чорновола, С.Параджанова, І.Дзюбу, М.Руденка, О.Тихого та інших. Вони вважалися особливо небезпечними злочинцями.
У таборах загинули В.Стус, В.Марченко, О.Тихий, Ю.Литвин.

Іван Світличний
(1929-1992)
Літературознавець, мовознавець, літературний критик, поет, перекладач, діяч українського опозиційного руху .
Крім тюремно – табірних закладів, на захист тоталітарного режиму була кинута каральна медицина. Найбільш небезпечних для радянської системи дисидентів ув'язнювали в психіатричних лікарнях спеціального типу. Серед цих лікарень виділялася Дніпропетровська, яку було перетворено на справжню психіатричну в'язницю особливо жорстокого режиму. Жертвами тюремно – психічного терору стали П.Григоренко, Л.Плющ, М.Плахотнюк, З.Красівський, В.Рубан, Й.Тереля, М.Ковтуненко та інші відомі дисиденти.
Заходи радянського керівництва на боротьбу з дисиденством
Олекса Тихий
(1927-1984)
  Український дисидент, патріот і правозахисник, педагог, мовознавець, член-засновник УГС.
Відсутність у дисидентів чіткої політичної програми.
Бракувало належної організованості.
Адміністративний тиск, репресії ідеологічної та каральної державної машини.
Причини поразки дисидентів
Юрій Шкрумеляк
(1895-1965)
Український журналіст, поет, перекладач і дитячий письменник, січовий стрілець
Дисиденти сприяли формуванню суспільної свідомості, заснованої  на демократичних цінностях.
Боротьба дисидентів прискорила кризу радянської системи.
Дисиденти зберегли традиції національно – визвольної боротьби українського народу, поставили за мету вихід України зі складу СРСР

Значення дисидентського руху
Євген Сверстюк
(1928-2014)
  Український письменник, філософ, засновник та з 1989 незмінний редактор православної газети «Наша віра». Доктор філософії. Автор одного з найважливіших текстів українськогосамвидаву — «З приводу процесу над Погружальським».
Опозиційний рух в Україні відродився досить швидко: у 1988 р. українські дисиденти створили Український Гельсінський Союз, який продовжив боротьбу за демократію і суверенітет.

Відродження опозиційного руху
Левко Лук’яненко
(1927)
Український дисидент і політик. Герой України. Письменник. Автор Акту про Незалежність України.
Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Landscape paintings»

text:
Landscape paintings

Our life seems to be impossible without art. It really occupies an important part in our daily life. Also it makes our life brighter, richer and more intellectual. So, art units different people, influences the development of personality, makes our world richer, feels our soul with different feelings.
Landscape art is the depiction in art of landscapes, natural scenery such as mountains, valleys, trees, rivers, and forests.
Sky is almost always included in the view, and weather is often an element of the composition.
Painters depict a real or an idealized scene.Many painters focus their attention on the atmospheric effects ,dissolved into a haze of colour and light, to express their feelings for nature’s grandeur and immensities.
Famous landscape painters
   16th century
Dosso Dossi (Italy)
“Landscape with scenes from the life of the Holy”
17th Century
Jacob van Ruisdael
“A Bleaching Ground in a Hollow by a Cottage”
Albert Jacobs Cape
“A Hilly Landscape with Figure”
Nicolas Poussin
“Landscape with Orpheus and Eurydice”
Claude Lorrain
“Landscape with David at the Cave of Adullam”
Rembrandt
"Christ in the storm on the Sea of Galilee"
Heysbreht Leytens
“Winter Landscape”
18th century
Hubert Robert
“Fantastic View of Tivoli”
 Claude Vernet
“A Seastorm”
Francois Boucher
“Landscape near Beauvais”
19th century
Ivan Shishkin
“Birch Forest”
Camille Pissarro
      “The Garden of the Tuileries on a Winter Afternoon”
Édouard Manet
“My Garden”
Van Gogh
“Autumn Landscape with Four Trees “
Paul Gauguin
“Winter Landscape”
Ivan Aivazovsky
“The Ninth Wave”
Arkhyp Kuindzhi
Sea. Crimea.
 Vasily Polenov
"Indian summer"
 Claude Monet
“Poppies”
Alfred Sisley
“Houses on the banks of the Loing”
20th century
Konstantin Korovin
“Spring”
Konstantin Bohaievsky
“Tropical Landscape”
Albert Marquet
“Harbor in Menton”
Maurice Vlaminck
“Over Water”
Renato Guttuso
“Winter Landscape in Lombardy”
 George Bellows
“Blue Snow”
   Winslow Homer
“Rocky Shore”
Rockwell Kent
“Sunny Shine”


title: Презентація на тему «Пантікапей»

text:
Пантікапей
Презентація
Учениці 6-А класу
Ліцею №144 ім. Г. Ващенка
М. Києва
Савагірової Мар’яни
Як Мітрідат став царем
Після занепаду правління Александра Македонського, у 120 р. до н. е. став правити Мітрідат VI Євпатор. Він правив Понтійським царством ( від слова «понт»- чорне море).Мітрідат зробив своєю столицею Пантікапей (нинішнє місто Керч). Римляни боялися Мітрідата, тому що він був чудовим полководцем.
Трохи про Мітрідата
Мітріда́т VI Евпато́р (132—63 до н. е.) — останній понтійський цар.
Після його 3-го походу у Крим Боспорська держава була приєднана до Понтійського царства. Спроба Мітрідата VI поширити владу на центральні і західні області Малої Азії призвела до трьох так званих Мітрідатових воєн з Римом. Під час війн, які йшли із змінним успіхом, створив антиримську коаліцію з Вірменією та багатьма іншими країнами Причорномор'я. Зазнав поразок від Сулли та Лукулла. Внаслідок 3-ї війни у 71—70 рр. до н. е. добре вимуштрувані римські війська оволоділи Понтійським царством. Мітрідат втік до Пантікапея, де, побачивши безнадійність своїх змагань (антимітрідатське повстання очолив його син Фарнак), наклав на себе руки.

Гора Мітрідат
Вчесть славного царя Мітрідата У місті Пантікапей поставили гору з його ім’ям. Цю драбину що вела до вершини гори перебудовували два рази. Всього у ній 428 сходинок. Раніше там стояли храми богів та палац Мітрідата. Зараз на горі стоять монумент під назвою «Керч місто-герой».

Легенда про гору Мітрідат
Колись жив чоловік у якого не було нічого. Він тяжко працював у Пантікапеї. Одного разу він зустрів мудреця і той сказав йому: «Ти можеш отримати все за дарма, тільки якщо підеш зі мною у гору Мітрідат». Чоловік погодився і мудрець повів його туди. Він завів його у печеру і відкрив двері. За дверима були сховані алмази. Чоловік хотів бува все взяти, що тільки можна та мудрець сказав: «Це перша кімната, а є ще дві і ти можеш обрати лише одну». Чоловік подумав і поклав все дорогоцінне каміння назад (він точно відмовився від прикрас). Мудрець повів його далі. У наступній кімнаті було багато золота та срібла, але чоловік не взяв нічого. Мудрець повів його у третю кімнату. Там лежала дівчина неземної краси. Він обрав третю кімнату та тільки він доторкнувся до дівчини стіни затріщали, все почорніло і він хотів вибратися та вже було пізно. За легендами там досі блукають чоловік із своєю обраницею.
Пантікапей
Пантікапей був заснований у 1-й половині 6 століття до н. е. на західному березі Керченської протоки (на місці сучасної Керчі) переселенцями з Мілета та інших центрів Давньої Греції. З 2-ї половини 6 століття до н. е. карбував власну монету. З утворенням близько 480 до н. е. Боспорської держави став її столицею.
Пантікапей
Мелек-Чесменський курган
Дромос- коридор, що веде в глиб кургану. У Мелек-Чесменському кургані був похований хлопець 12-ти років. За версією археологів це був син одного з Римських царів. Зараз курган розташований поблизу автовокзалу.
Курган містить оригінальний варіант уступчатого склепу: квадратна камера переходить в чотиригранну піраміду.
«Гончарная мастерская»
Гонча́рство -виготовлення керамічних виробів з гончарної глини: посуду, кахлів, іграшок, прикрас, сувенірів тощо. Давнє ремесло багатьох народів світу, в тому числі українське ремесло, господарська діяльність та мистецька культура українців.
«Гончарная мастерская»
У дворі музею є гончарна майстерня. Там розміщено великі вази, побутові речі скіфів, та сонячний годинник. У магазині сувенірів можна купити маленькі копії амфор або  сонячного годинника.

Побутові речі скіфів
Сонячний годинник
Церква Іоанна Предтечі
Церква Іоанна Предтечі складається з двох частин. Перша побудована у 8 столітті н. е., а друга побудована приблизно у 10-12 столітті н. е..  Під час реставрації знято близько 1 метра пізніх нашарувань (реставрація проходила під час побудови другої частини церкви).
Частинаперша                                          друга


title: Презентація на тему «Lady Gaga»

text:
Lady Gaga
Lady Gaga may be considered the most controversial singer of our time because of the style of her clothes. Rate it most shocking sight costumes.

At the moment, Lady Gaga is the most popular of celebrities. It is full of unique and extravagant about anything to do with her music career.

Lady Gaga has shocked people with her fashion choices, but for many it has become a fashion icon, a woman who likes to emphasize their individuality and challenging the society their clothes.

How many designers create clothing for the supernatural Lady Gaga!

Since Lady Gaga is always shocking, even when everyone is convinced that there is nothing more striking, we made a "collection" the most unusual outfits Lady Gaga.

Lady Gaga costume for the MTV Video Music Awards 2010 again shocked the audience.
"Meat" dress Lady Gaga threw all by surprise! Shoes and dress look really incredible, because they were made of cloth, accurately simulating the pieces of raw meat.
Another odd choice, but at the Award Ceremony British Awards 2010 - white dress, trench coat, which looked just awkward.


title: Презентація на тему «Запорізька Січ та музей»

text:
Презентаціяна тему:«Запорізька Січ та музей»
Пілготували:
Учениці 8 класу
Трояновска Таміла та Дукова Аліна
На острові Хортиця розташовується історичний і культурний центр «Запорізька Січ» - це реконструйована старовинна козацька фортеця XVI-XVIII століття. Запорізька Січ обнесена зміцненням з частоколу - це був військово-політичний центр запорізьких козаків і столиця козацької землі. На Хортиці в XVI-XVIII століттях розташовувався стратегічний пункт, який захищав Україну від татарських набігів, тут також було зведено до мінімуму політичний вплив, що виходив від Польщі, якій тоді була підконтрольна більшість території українських земель.Засновником легендарної Запорізької Січі вважається Д. Вишневецький (відомий також як Байда) - він був засновником першого замку на Малій Хортиці, яка також є островом. Підстава Січі датується приблизно першою половиною XVI століття. Ну а далі в різній місцевості за дніпровськими порогами стали виникати, приходячи на зміну один одному, 8 фортець, які були об'єднані загальною назвою - Запорізька Січ, яка з тих пір стала козацькою столицею.Під кінець XVI століття посилився національний і релігійний гніт з боку Речі Посполитої - це сприяло перетворенню Січі в центр для українців, які вели визвольну боротьбу під проводом Богдана Хмельницького. Однак під кінець XVIII століття Запорозька Січ стала зазнавати утисків з боку уряду Росії, а в 1775 році цей оплот українського козацтва був знищений.
Запорізька Січ - унікальний об'єкт культурної та історичної спадщини. За технологіями, які застосовувалися для його будівництва, Національний заповідник на о. Хортиця був названий як одна з головних визначних пам'яток України згідно інтернет-голосуванню за участю 77 тис. Жителів України.
ЗАПОРІЗЬКАСІЧ

У Запоріжжі на острові Хортиці знаходиться музей запорізького козацтва, це одна з головних визначних пам'яток не лише міста а й країни в цілому, це те місце, яке потрібно обов'язково відвідати. В музеї знаходиться велика кількість виставок і експонатів, присвячених історії острова Хортиця та запорізького козацтва. Відкриття музею запорізького казачесства змагання проводилися 14 Жовтень 1983 года, а спочатку він включав в себе матеріали про історію острова Хортиці з давніх часів до сучасності, а також деякі відомості про запорозьке козацтво у світлі радянської ідеології. Більшу частину всієї інформації займали відомості про боротьбу за соціалізм. У ті часи музей називався "Музей історії Запоріжжя". Із здобуттям незалежності України музей перепрофільовано в Музей історії запорізького козацтва, а розділи експозиції, присвячені епосі соціалізму, були демонтовані.
На сьогоднішній день Музей козацтва на Хортиці є одним з найпопулярніших місць відвідування туристів, і одне з найбагатших історичними матеріалами місць в Запорізькому краї. У музеї діє безліч цікавих експозицій, присвячених практично всім сторонам історії життя острова Хортиця. Експозиція "Хортиця в найдавніші часи" оповідає про період історії Хортиці від епохи пізнього палеоліту до раннього залізного віку. Наступна експозиція - "Острів Хортиця в часи Київської Русі", представлена численними історичними знахідками цього часу, в тому числі - безліч об'єктів з поселення "Протолче".
Недалеко від території заповідника розташовуються рідкісні пам'ятники, які теж можуть бути оглянуті туристами. Серед них є стародавні святилища - це дуже великі кола з каменів на землі, біля яких проводилися молитовні богослужіння. Ще важливо зауважити, що на території самого музею «Запорізька Січ» не так давно проходили кінозйомки фільму «Тарас Бульба». Всі побутові подробиці з життя козаків були відзняті саме біля стін Запорізької Січі, за огорожею якої була розміщена кузня, гончарня і майстровий містечко. Так що всі любителі історичного кіно зможуть прогулятися по тих місцях, де проходили зйомки, щоб потім неодмінно дізнатися їх у фільмі.

Періоду запорізького козацтва присвячено дві експозиції - "Причини виникнення та формування запорозького козацтва", і "Військове мистецтво запорізьких козаків". Тут можна побачити колелкцію козацької зброї, монети, і польські предмети, також тут виставлені макети козацьких возів і козацького судна - "Чайки".

На території музею також діють тематичні виставки "Запорізьке козацтво у визвольній війні під командуванням Б. Хмельницького", "Духовний світ запорізького козацтва", "Запорізькі Вольності в часи Нової Січі", "Запорізькі землі після ліквідації Січі", "Заселення Запорізького краю", і "Зброя козацьких часів". Всі виставки представлені багатими колекціями цікавих матеріалів, доносять до відвідувачів докладні відомості про цікаві факти історії з життя наших предків на Запорізьких землях.

Кінець


title: Презентація на тему «Дисидентський рух в Україні»

text:
Дисидентський рух в Україні
Виконала
учениця 11-А класу
Родіонова Євгенія
План
1. Хто такі дисиденти?
2. Основні течії дисидентства.
3. Методи боротьби дисидентів
4. Реакція влади.
5. Українська Гельсінська група.

Помітний вплив на формування інакодумства справляли зовнішні фактори. Передусім це стосується антикомуністичних виступів у країнах "соціалістичного табору", зокрема 1956р. в Угорщині, потім Польщі, Східній Німеччині, розгортання світового правозахисного руху, стимульованого прийнятою у 1948 та розповсюдженою в Україні з 1963 року "Загальною декларацією прав людини".
Дисидентсво– виступ проти існуючого державного ладу чи загальноприйнятих норм певної країни, протистояння офіційній ідеології й політиці.
Чотири основні течії в українському дисиденстві
САМОСТІЙНИЦЬКА: представники входили до таких політичних об’єднань, як Об’єднана партія визволення України (1953-1958 р.р.), Український національний комітет (1957-1961 р.р.) та ін. Боролись за державну незалежність України шляхом агітації за вихід її зі складу СРСР.
НАЦІОНАЛЬНО-КУЛЬТУРНИЦЬКА: представлена колишніми шістдесятниками, які вимагали духовного і культурного відродження, збереження і примноження традицій , мови, правдивого  висвітлення історичного минулого, виступали проти незаконних арештів, за надання українській мові статусу державної в республіці.
ПРАВОЗАХИСНА: учасники виборювали права людини, вимагали дотримання  Конституції та законів, ідей гуманізму та демократії, свобод і прав людини, захищали права національних меншин.
РЕЛІГІЙНА:
представники  виступали за свободу совісті населення  та захист прав заборонених конфесій, вільне здійснення релігійних обрядів, повернення відібраних державою храмів та відбудову зруйнованих, звільнення засуджених за віру, реабілітацію страченого духовенства.
Найрадикальнішим, а тому й найбільш переслідуваним, був самостійницький напрям. Яскравими представниками цього напряму були :

 Поет В. Стус
МистецтвознавецьВ. Горинь
Історик В. Мороз
Вчителька О.Мешко
Журналіст В. Чорновіл
Правник Л.Лук‘яненко
Представниками національно-культурницького напряму є:
З.Франко
М.Коцюбинська
І. Світличний
І. Дзюба

Об’єднана партія визволення України (ОПВУ) розпочала діяльність в 1955 році в Івано-Франківській області. Її членами були молоді робітники та студенти: Богдан Германюк, Ярема Ткачук, Богдан Тимків, Мирослав та Василь Площаки, Іван Струтинський , Микола Юрчик, Іван Конєвич та інші. Ця організація створювалась на засадах ОУН, але її діяльність була суто пропагандистською. ОПВУ проводила агітаційну роботу серед населення, поширювалися листівки, віддруковані на друкарській машинці, мала свій статут, програму і текст присяги.
Українська робітничо-селянська спілка (УРСС) – перша підпільна організація партійного типу в Україні повоєнного періоду, що після поразки ОУН-УПА вдалася до ненасильницьких, правових методів здобуття незалежності. УРСС можна вважати першою саме дисидентською організацією і за засобами боротьби, і за метою. Створена на Львівщині в 1959 році за ініціативою юриста Левка Лук’яненка та партійного працівника Степана Віруна. Згодом до них приєднуються Василь Луцьків та Олександр Лібович. У 1960 році Левко Лук’яненко залучає до організації адвоката Івана Кандибу. Згодом до організації ввійшли Йосип Боровницький та Іван Кипиш. До 1961 року група нараховувала близько 10 чол.
Український Національний Комітет (УНК) – дисидентська підпільна організація, що діяла в період 1957 – 1962 років на території Львівської та Рівненської областей.
Український Національний Фронт  (УНФ)- назва кількох нелегальних політичних організацій, що діяли на Західній Україні в 1960-1970-х роках. До організації входили: Дмитро  Квецко,  Зеновій  Красівський, , Мирослав Мелень .
Комуністична система активізувала боротьбу  проти учасників дисидентського руху в Україні. В 1965 році загалом було кинуто до тюрем більше 20 представників української інтелігенції. Всім було пред’явлено стандартне звинувачення – «антирадянська націоналістична діяльність».
Левко Лук’яненко
Михайло Горинь
Богдан Горинь
Валентин Мороз
    Опанас Заливаха
Святослав Караванський
        В’ячеслав Чорновіл
       АРЕШТИ 1972-1973 РОКІВ
     Євген Сверстюк
Іван Світличний
Ігор Калинець
    Ірина Калинець
Микола Плахотнюк
Надія Світлична
Сергій Параджанов
Українська Гельсінська Група
Іван Кандиба
Микола Руденко
  Левко Лук’яненко
Оксана Мешко
Олекса Тихий
Олесь Бердник
 Петро Григоренко
Українська громадська група сприяння виконанню Гельсінських угод, відома також як Українська Гельсінська група (УГГ), об'єднання діячів українського правозахисного руху, утворене в Україні 9 листопада 1976.
Микола Матусевич
Преслідуючи українську культуру, мову, національну еліту комуністичний режим прагнув остаточно перетворити Україну на денаціоналізовану російську провінцію. Але на захист української самобутності піднялося, хоч і не численне, та самовіддане покоління борців. Зорганізувавши український дисиденський рух вонорзасвідчило, що з розгромом ОУН і УПА традиції руху опору в Україні  не припинилися, що ідея Української самостійной соборної держави-невмируща.
Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Український авангард» (варіант 1)

text:
«Український авангард»

Богомазов Олександр Костянтинович
«Мистецтво — нескінченний ритм, митець — його чутливий резонатор», — казав Олександр Богомазов

Пилярі. 1927 р.

Трамвай. 1914
Бурлюк Давид Давидович

Весна  в селі

Портрет поета-футуриста
В. А. Каменського

Голубий кінь

Пейзаж з будинком
Єрмилов Василь Дмитрович

Обкладинка журнала «Авангард». 1929

Обкладанка журналу «Літстрой», 1933

Архипенко Олександр Порфирович

Жінка, що вкладає волосся ("Lady combing her hair")

Бюст Карла фон Вайнберга (Carl von Weinberg) (1961)

Гондольєр
Екстер Олександра Олександрівна

Три жіночі фігури,1910

Побудова площин по руху кольору. 1918

Місто вночі. 1919

Кольорова конструкція

Міст. Севр.

Берег моря

Натюрморт с пейзажем

Илюстрація до книги Сафо «Вірші"


title: Презентація на тему «Київська держава за перших князів»

text:
Київська держава за перших князів

План
Походження назви Русь.
Князювання Аскольда.
Правління Олега.
Князь Ігор.

Походження назви Русь-Україна
"Русь", "Руська земля“
 вживається для визначення
територій Київщини,
Чернігівщини, Переяславщини
(землі полян, сіверян І древлян).
Назву "Русь", "руси", "русичі"
одержали племена, котрі мешкали
 на берегах річок Рось, Росава,
Роставиця, Роска та ін.
Термін "Русь", "Руська земля"
літописи ХІІ-ХІІІ ст.
відносять до всієї території
Київської Русі.
Україна - назва, що означає
поняття "край", "земля".
 Уперше вживається
 у Київському літописі 1187 р.
щодо Переяславської землі.
Територія України - основа
держави
Київська Русь ІХ-ХІІ ст.

2. Князювання Аскольда
		На основі полянського племінного княжіння в Середньому Подніпров’ї близько середини IX ст. сформувалося Київське князівство.
		За своєю територією воно було досить невеликим і охоплювало, головним чином, полянські землі навколо Києва. У літописі його називають «Руською землею», а його правителями — князів Аскольда та Діра.
Постать в історії
		Князь Аскольд (? — 882) уславився своїми воєнними походами проти Візантії у 860, 866 та 874 рр. Справжнім жахом для візантійців став світанок 18 червня 860 р., коли вони побачили 200 лодій руського флоту князя Аскольда під мурами Константинополя. Русичі взяли місто в облогу, візантійський імператор був змушений погодитися на укладання з ними угоди і сплату данини. Так уперше Київське князівство сповістило середньовічний світ про своє існування, розпочало боротьбу з Візантією за першість на Чорному морі та перетворення його на «Руське море».

Особливості правління
За літописними відомостями володів полянами і намагався підпорядкувати владі Києва племінні князівства деревлян, сіверян, уличів, полочан та кривичів
Після походу на Константинополь охрестився і здійснив у 860-х рр. перше хрещення Русі
Звільнив полян від сплати данини хозарам

Походи проти Візантії у 866 і 874 рр.; завершилися поразкою
У 860 р. здійснив успішний морський похід проти столиці Візантії Константинополя, у якому брали участь близько 6—8 тис. воїнів
Загинув 882 р., ймовірно, унаслідок змови язичницької знаті, незадоволеної прагненням князя запровадити християнство

Прибуття Аскольда і Діра до Константинополю. Малюнок із літопису.

Значення діяльності
		Київське князівство досягло розквіту та міжнародного визнання.
		Перетворилося на етнокультурний, політичний і соціальний осередок, навколо якого наприкінці IХ ст. сформувалася загальноруська держава

3. Правління Олега

Вбивство Аскольда новгородцями

Убивство Аскольда й утвердження Олега в Києві. Малюнок із літопису

Аскольдова могила (Київ, сучасний вигляд)

Князь Олег

Особливості правління
Розпочав правління зі створення у племінних князівствах опорних пунктів центральної влади і визначення порядку стягнення з них данини
Збільшив територію своєї держави за рахунок земель племен неслов’янського походження (меря, весь, чудь)
Правив на Русі від імені сина Рюріка Ігоря. Послугувався титулом «Великий князь руський». Від цього часу бере початок династія Рюриковичів

Князь Рюрик
Уклав мирну угоду з варягами, унаслідок якої київські князі протягом тривалого часу залучали до своїх воєнних походів варязькі дружини
Послідовно і наполегливо підпорядковував Києву східнослов’янські племінні князівства: деревлян, сіверян, радимичів, словенів і кривичів. Досяг згоди про союзницькі відносини з білими хорватами, тиверцями і волинянами

Полюддя (фрагмент картини К. Лебедєва).

Організовував опір угорським племенам, які в 893—896 рр. пройшли повз Києва, подолали Карпатські гори і переселилися у Середнє Подунав’я
За арабськими джерелами здійснив кілька походів на південно-західне узбережжя Каспійського моря проти Арабського халіфату
Здійснив два переможні морські походи на Константинополь (907 та 911 рр.) Домігся від Візантії вигідного для Русі мирного договору (911 р.)

Похід Олега на Царгород. Малюнок з літопису

Похід Олега на Константинополь у 907 р. Мініатюра з літопису.

Олег прибиває свій щит на воротах Константинополя.

Значення діяльності
Об’єднав Північну Русь з Південною, що ознаменувало початок створення загальноруської державності
Сприяв перетворенню Київської Русі на централізовану державу
Зміцнив військову могутність своєї держави, що дозволило Русі активізувати зовнішньополітичну діяльність
Здійснював збирання і консолідацію східнослов’янських земель навколо Києва

В. Васнецов. Прощання князя Олега з конем.
4. Князь Ігор
	Після смерті Олега князювати на Русі почав син Рюрика — Ігор
Особливості правління
Відновив владу над деревлянами та уличами
Продовжував воєнні походи на Візантію. Похід 941 р. завершився поразкою. До участі в поході 943 р. князь Ігор залучив величезні сили. Проте до битви справа не дійшла. Візантійці погодилися підписати нову угоду, що підтверджувала основні торговельні інтереси Русі

Князь ігор перед ідолом Перуна після походу на Константинополь

Намагався обмежити вплив варягів, які продовжували займати керівні позиції в дружині князя
Здійснив похід на Закавказзя (944 р.) проти войовничих горців, які були союзниками Візантії. Завершився великим успіхом. Русичі оволоділи багатими містами Дербентом і Бердаа
Уклав мир з кочовиками-печенігами, які 915 р. вперше з’явилися біля південних кордонів Русі. Печеніги відкочували до Дунаю. Проте в 920-х рр. вони порушили кордони Русі, що викликало війни Ігоря з цими племенами

В.Суриков Княгиня Ольга зустрічає тіло князя Ігоря (ескіз)


title: Презентація на тему «Битва за Дніпро “Східний вал”»

text:
Битва за Дніпро“Східний вал”
Виконала
Учениця 11-А класу
СЗШ №2
Очеретяна Каріна
План
Битва за Дніпро.
“Східний вал”.
Хід битви.
Дніпровська повітряно-десантна операція.
Форсування Дніпра.
Наслідки.

 битва за Дніпро — низка взаємопов’язаних стратегічних операцій Великої Вітчизняної війни, проведених в другій половині 1943 року на берегах Дніпра.

З обох боків в битві взяли участь до 4 мільйонів чоловік, а її фронт розтягнувся на 1 400 кілометрів. В результаті чотиримісячної операції лівий берег Дніпра був звільнений Червоною Армією від німецько-фашистських загарбників. В ході операції значні сили Червоної Армії форсували річку, створили декілька плацдармів на правом березі Дніпра, а також звільнили місто Київ. Битва за Дніпро стала однією з найбільших битв у світовій історії.

Основними битвами, сукупність яких і є Битвою за Дніпро, стали:
Чернігово-Прип’ятьськая операція (26 серпня — 30 вересня 1943)
Дніпровська повітряно-десантна операція (вересень 1943)
Мелітопольська операція (26 вересня — 5 листопада 1943)
Запорізька операція (10—14 жовтня 1943)
Київська наступальна операція (3—13 листопада 1943)
Київська оборонна операція (13 листопада — 23 грудня 1943)

Коротко…

          Після завершення Курської Битви вермахт втратив всяку надію на рішучу перемогу над СРСР. Втрати були значними, і, що гірше, армія в цілому була набагато менш досвідченою, ніж раніше, оскільки безліч її кращих бійців загинула в попередніх битвах.До середини серпня Гітлер зрозумів, що радянський наступ зупинити не вдасться — принаймні до тих пір, поки в рядах союзників не буде досягнуто згоди. Тому його рішенням було виграти час за рахунок будівництва численних оборонних споруд для стримання Червоної Армії. Він вимагав, щоб солдати вермахту захищали позиції на Дніпрі за будь-яку ціну.З іншого боку, Сталін був повний рішучості форсувати Дніпро і повернути захоплені території. Найбільшу важливість в цьому відношенні представляли промислові регіони України, і внаслідок украй високої щільності населення, і внаслідок концентрації там вугільних і інших родовищ, які забезпечили б радянській державі бракуючі їй ресурси. Таким чином, південний напрям ставав основним напрямом атаки радянських військ, навіть за рахунок північних фронтів.Битва за Дніпро стала і однією найкровопролитніших — за різними оцінками, кількість втрат з обох боків (з урахуванням убитих і поранених) становила від 1,7 млн. до 2,7 млн. Враховуючи значний простір, на якому відбувалася битва, деякі історики відмовляються рахувати битву за Дніпро однією єдиною битвою. На їх думку, самою кровопролитною битвою в історії людства стала Сталінградська битва.

Битва за дніпро
“Східний вал”
Після поразки під Курськом німецьке командування розробило план оборони «Вотан», який передбачав створення так званого «Східного валу» від Балтійського до Чорного моря по лінії Нарва — Псков — Гомель і далі по Дніпру. Цей добре укріплений рубіж повинен був, за задумом німецького керівництва, зупинити просування радянських військ на захід.«Східний вал» почав зводитися ще взимку 1941—1942 рр., коли у зв’язку з провалом операції «Тайфун» і переходом Червоної Армії в наступ німецькі війська були відкинуті від Москви в середньому на 250 км. Над групою армій «Центр» нависла загроза повного знищення. У ставці ОХВ Гітлер і його фельдмаршали розглядали заходи, які повинні були зупинити просування радянських військ. І рішення було знайдене. 8 грудня 1941 року Гітлер підписав директиву № 39 про повсюдний перехід німецьких військ до оборони і вимагав від солдатів «з фанатичною завзятістю обороняти займані позиції». Саме з цієї миті і почав зводитися «Східний вал».Укріплення зводилися уздовж всього берега Дніпра, але надії на забезпечення надійної і масованої оборони за такий короткий термін невеликі. Як наслідок, «східна стіна» не була однаково міцною по всій довжині фронту. Найсерйозніші укріплення були сконцентровані в місцях найвірогіднішої переправи радянських військ: у Кременчука і Нікополя, а також в Запоріжжі.
На додаток до оборонних заходів, 7 вересня 1943 року сили СС і вермахту отримали наказ повністю спустошувати території, з яких доводилося відступати, з тим, щоб уповільнити просування Червоної Армії і спробувати ускладнити постачання її з’єднань.

«СХІДНИЙ ВАЛ» (OSTWALL) — стратегічний оборонний рубіж німецьких військ на радянсько-німецькому фронті, створений до осені 1943 р. на лінії р. Нарва, Псков, Вітебськ, Орша, р. Сож, середній перебіг Дніпра, р. Молочна.
«Східний вал» по берегу Дніпра для гітлерівців грав величезну роль. Гітлерівський генерал Отто Кнобельсдорф відзначає:
«Дніпро планувався як лінія опору ще після падіння Сталінграду… навесні 1943 р.; його велика ширина, низький східний берег і високий крутий західний, здавалося, повинні були стати нездоланним бар’єром для росіян».Фашистів цікавив Дніпро не тільки як зручний рубіж оборони. Західнонімецький історик К. Рікер дуже прямолінійно заявляє з цього приводу:«Володіючи родючими районами Західної України, залізняком Кривого Рогу, марганцем і кольоровими металами Запоріжжя і Нікополя, румунською… угорською і австрійською нафтою, Німеччина могла б продовжувати війну тривалий час».От чому фашистське командування робило відчайдушні спроби для утримання в своїх руках «Східного валу», над створенням якого фашисти трудилися з весни 1943 року.Оборонна лінія складалася з: протитанкових ровів, колючого дроту в 4 — 6 рядів, глибоких траншей і ходів сполучення, бліндажів, мінних смуг, дотів і дзотів, залізобетонних притулків і командних пунктів. На кожний кілометр оборони доводилося в середньому 8 бронековпаків і 12 дзотів.

генерал Отто Кнобельсдорф
Хід битви

24 серпня 1943 року радянські дивізії почали рух по всьому 1 400-кілометровому фронту, що розтягнувся від Смоленську до Азовського моря. Це була великомасштабна операція, в якій було задіянє 2 650 000 чоловік, 51 000 гармат, 2 400 танків і 2 850 літаків, розбитих на п’ять фронтів:

Центральний фронт (командуючий — генерал армії К.К. Рокосовський, 20 жовтня перейменований в 1-й Білоруський фронт)
Воронезький фронт (командуючий — генерал армії Н.Ф. Ватутін, 20 жовтня перейменований в 1-й Український фронт)
Степовий фронт (командуючий — генерал армії І.С. Конєв, 20 жовтня перейменований в 2-й Український фронт)
Південно-західний фронт (командуючий — генерал армії Р.Я. Малиновський, 20 жовтня перейменований в 3-й Український фронт)
Південний фронт (командуючий — генерал армії Ф.І. Толбухін, 20 жовтня перейменований в 4-й Український фронт)

К.К. Рокосовський             1-й Білоруський фронт

Н.Ф. Ватутін                                              1-й Український фронт
І.С. Конєв                                    2-й Український фронт
 Р.Я. Малиновський                3-й Український фронт
Ф.І. Толбухін
4-й Український фронт

Всього в операціях було задіяне 36 загальновійськових, 4 танкових і 5 повітряних армій.Радянським військам протистояли два найбільших німецьких угрупування: групи армій «Центр» (командувач — генерал-фельдмаршал Г.Клюге) і групи армій «Південь» (командувач — генерал-фельдмаршал Е.Манштейн) у складі 62 дивізій, зокрема 14 танкових і моторизованих. Наземні війська підтримувалися силами 4-го і 6-го повітряних флотів. У кількісному складі: 1 240 000 чоловік, 12 600 гармат, 2 100 танків, 2 100 літаків.Через три тижні після початку наступу, не дивлячись на величезні втрати радянської армії, стало ясно — вермахт не може стримувати радянські атаки на рівному, відкритому просторі степів, де чисельна перевага Червоної Армії легко забезпечувала їй перемогу. Манштейн запросив в допомогу 12 нових дивізій в останній надії зупинити наступ, але резерви німців і так були небезпечно виснажені. Багато років потому, Манштейн написав в своїх мемуарах:З цієї обстановки я зробив висновок про те, що ми не можемо утримати Донбас силами, що маємо, і що ще більша небезпека для всього південного флангу Східного фронту створилася на північному фланзі групи. 8 і 4 танкові армії не в змозі довго стримувати натиск противника у напрямі до Дніпра.— Манштейн Е. «Загублені перемоги».Як наслідок, 15 вересня 1943 року Гітлер наказав Групі Армії «Південь» відступати до оборонних укріплень на Дніпрі. Битва за Полтаву була особливо кровопролитна. Місто було добре укріплене, а гарнізон, що обороняє його, чудово підготовлений. Після цілого ряду невдалих штурмів, які серйозно уповільнили радянський наступ, генерал Конєв вирішив обійти місто і вийти прямо до Дніпра. Після ще двох днів лютих вуличних боїв Полтавський гарнізон був знищений.Ближче до кінця вересня 1943 року радянські війська нарешті досягли низу Дніпра. Втім, найважчі бої були ще попереду.

Дніпровська повітряно-десантна операція
З метою ослаблення опору на правому березі Дніпра, радянське командування зважилося висадити на правий берег парашутний десант. Так, 24 вересня 1943 року була почата Дніпровська повітряно-десантна операція. Метою радянських десантників було захоплення плацдармів до підходу підкріплення.
Операція завершилася повним провалом. Через погане знання пілотами місцевості перша хвиля десанту була скинута на радянські ж позиції і, частково, до Дніпра. Другу ж хвилю з 5 000 десантників розкидало на площі в декілька десятків квадратних кілометрів.Більш того, через погано проведену розвідку місцевості, що не дозволила знайти механізовані частини німців, велика частина десанту, за відсутністю протитанкової зброї, була знищена незабаром після висадки.Окремі групи, втративши радіозв’язок з центром, намагалися атакувати німецькі частини постачання або приєднувалися до партизанського руху.Не дивлячись на великі втрати, Дніпровська повітряно-десантна операція відвернула увагу значної кількості німецьких механізованих з’єднань, що дозволило здійснювати переправу військ з меншими втратами. Проте, після невдачі В’яземської і Дніпровської десантних операцій, Ставка ВГК відмовилася від подальшого масового використання десанту.
Форсування Дніпра
9 вересня 1943 року Ставка Верховного Головнокомандуючого видала директиву «Про швидке і рішуче форсування річок і нагородження особового складу військ за успішне форсування водних перешкод».Перший плацдарм на правому березі Дніпра був завойований 22 вересня 1943 в районі злиття Дніпра і річки Прип’яті, в північній частині фронту. 24 вересня інша позиція була відвойована недалеко від Дніпродзержинська, наступного дня в тому ж районі — третя, і четверта 28 вересня поряд з Кременчуком. До кінця місяця було створено 23 плацдарми на протилежному березі Дніпра, деякі з них — 10 кілометрів завширшки і 1-2 кілометри вглибину.Форсування Дніпра є яскравим прикладом героїзму радянських військ. Солдати, використовуючи щонайменшу можливість до переправи, перетинали річку на будь-якому плавзасобі, що тримається на воді, під жорстоким вогнем фашистських військ терплячи важкі втрати. Після цього радянські війська практично створили новий укріпрайон на завойованих плацдармах, фактично закопавшись в землю від вогню супротивника, і прикриваючи своїм вогнем підхід нових сил.Незабаром німецькі війська почали потужні контратаки практично на кожній переправі, сподіваючись знищити радянські війська до того, як важка техніка дістанеться іншого берега річки і вступить в бій. Так, переправа у Бородаєвська, згадувана маршалом Конєвим в його мемуарах, піддалася могутньому артилерійському вогню противника.Бомбардувальники знаходилися практично скрізь, піддаючи бомбардуванню переправу і військові частини, що знаходяться біля річки.Коли радянська авіація стала більш організованою і поліпшила синхронізацію своїх дій з наземними військами фронту, при підтримці вогню сотень гармат і артформувань гвардійського міномета «Катюша», ситуація з обороною переправ стала налагоджуватися. Форсування Дніпра стало відносно більш безпечним для радянських солдатів. Незважаючи на утримання всіх місць переправи в руках радянської армії, втрати з її боку були справді колосальні — на початок жовтня місяця більшість дивізій зберегли лише 25-30 % кількості особового складу і озброєння.До середини жовтня сили, зібрані командуванням в районі нижніх переправ через Дніпро, були вже здатні почати першу масовану атаку на німецькі укріплення на протилежному березі в південній частині фронту. Так, на лінії фронту Кременчук-Дніпропетровськ була спланована потужна атака. Разом з цим, по всьому фронту були початі великомасштабні військові дії і переміщення частин військ з метою відвернення німецьких сил (і уваги його командування) від південних переправ і від району Києва.В кінці процесу форсування радянські озброєні сили контролювали район переправи довжиною більш ніж в 300 кілометрів і в деяких місцях глибиною плацдарму до 80 кілометрів. На південь від даного регіону, в Криму, радянським командуванням була проведена операція, яка завершилася відсіканням кримського угрупування військ німців від їх основних сил. Всі надії фашистів зупинити наступ радянських військ були втрачені.

Наслідки битви
Битва за Дніпро стала рідкісним в історії воєн прикладом такого масштабного і швидкого форсування широкої водної перешкоди при запеклому опорі потужних сил противника.На думку німецького генерала фон Бутлара, в ході цього наступу «російська армія продемонструвала свої високі бойові якості і показала, що має в своєму розпорядженні не тільки значні людські ресурси, але і прекрасну військову техніку».Про значення, яке надавало радянське керівництво прориву «Східного валу», свідчить той факт, що 2438 воїнів отримали за форсування Дніпра звання Героя Радянського Союзу (20% від загального числа нагороджених цим званням за всю війну. Серед них Боєнко Дмитро Петрович, Самбуров Іван Михайлович, Шелест Денис Андрійович; десятки тисяч були нагороджені орденами та медалями СРСР.Військові втрати: з боку Німеччини — 1 250 000 (загальні); СРСР — 1 500 000 (з них 373 000 вбитими), близько 5 тис. танків і САУ (без Київської оборонної операції), близько 1,2 тис. літаків (без Київської оборонної операції)
Боєнко Дмитро Петрович
Самбуров Іван Михайлович
Шелест Денис Андрійович
Питання:
Пояснити, що являє собою битва за Дніпро, дата та основні битви.
Що таке “східний вал”?
Чому німцям так потрібен був східний вал?
Назвати всі 5 фронтів, та генералів, що ними керували.
Якими є наслідки битви за Дніпро?

Джерело:
http://museum.dp.ua/dneprforce.html
Кінець


Презентація на тему «Україна в умовах десталінізації» (варіант 3)


title: Презентація на тему «Метагалактика»

text:
WLM
dSph
Peg
dSph
n6822
leo1
dE3
IB(s)m
WMAP


Презентація на тему «Система «Земля-Луна»»


title: Презентація на тему «Театр в 19 столітті»

text:
Театр в 19 столітті
Театр 19 століття
У XIX ст. народився якісно новий драматичний театр. Вільна конкуренція буржуазного суспільства покликала до життя численні приватні театри, столичні і провінційні, які орієнтувалися на масового глядача. Поступово головною фігурою в театрі стає не актор, навіть найгеніальніший, а режисер, який створював художньо цілісні твори на сцені. Він повинен був не тільки відпрацьовувати мізансцени з акторами, але й співпрацювати з музикантами і художниками-оформлювачами. З таких режисерів в той час виділявся Людвіг Кронек зі знаменитого німецького Мейнінгенського театру. У своїх постановках він прагнув до ансамблевості у постановці п'єс, тобто єдності, узгодженості акторської гри, історичної правдивості декорацій, ретельної продуманості світлових і звукових ефектів. Особливо жвавими і різноманітними були у нього масові сцени. Театр все більше стає синтетичним видом мистецтва. Що ж до зачинателя сучасного нам «режисерського» театру, то ним вважається Анре Антуан, який створив у Парижі в 1887 «Вільний театр» — власне студійний, напівзакритий, відвідувати який могли лише особи, які купили абонементи на весь сезон. Це дозволяло режисеру обійти цензуру і відкривало більше можливостей для вибору п'єс для театрального репертуару. Він боровся за правдивий показ на сцені сучасного життя. Найповніше нові принципи в театральному мистецтві втілилися у творчості створеного в Росії в 1898 р. Московського художнього театру — дітища К. С. Станіславського, В. І. Немировича-Данченка, А. П. Чехова, О. М. Горького і цілої плеяди прекрасних акторів.
Театри Франції
Театри Великих бульварів:
Театри бульварів

«Театри бульварів» («Théâtres des Boulevards») . театри в Парижі, розташовані на так званих Великих бульварах, розбитих в 2-ій половині 17—18 століть. Наступний пов'язані з ярмарковими театрамі . Виникнення перших «Т. б.» відноситься до середини 18 ст. Серед найбільш відомих: «Амбігю комік», «Вар'єте амюзант», «Гете», «Порт-Сен-Мартен», «Фюнамбюль», «Ренесанс». У 18 ст тут ставилися пантоміми, «паради», арлекінади, комедії-водевілі, комічні опери, в яких висміювалися вдачі вищих станів, співчутливо зображалися люди з народу. Під час Великої французької революції на сцені «Т. б.» сформувалися жанри мелодрами і водевіля, в 1-ій половині 19 ст в їх діяльності виявилося вплив опозиційних правлячим кругам суспільних настроїв. З «Т. б.» зв'язане творчість видатних акторів демократичного театрального мистецтва — Же. Б. Р. Дебюро, Фредеріка-Леметра, М. Дорваль, П. Бокажа і ін.
Театр Вар’єте
Театр Порт-Сен-Мартен
Театр Жимназ
Актори французьких театрів:
Жан-Гаспа́р-Батист Дебюро́
Фредерік  Леметр
Марі Дорва́ль
П'єр Бокажа

Театри Англії
Ковент-Гарден у Лондоні
Актор англійського театру:
Едмунд Кін
У Лондоні на сцені володарював Едмунд Кін — актор, в мистецтві якого відчувалася глибока духовна близькість з Байроном. Серед його сценічних робіт найбільша слава випала на його романтичне трактування образів Гамлета і Отелло. Кін був легендою за життя, легендою стала і його смерть на сцені.
Російські театри
На початку XIX століття склалася мережа російських Імператорських театрів, які управлялися «Міністерством двору Його Імператорської Величності». У підпорядкуванні двору було 3 театру в Петербурзі - Олександрійський, Маріїнський і Михайлівський - і 2 у Москві-Великий і Малий.
Олександрійський театр

Маріїнськийтеатр

Михайлівський театр

Великий театр

Малий театр
Каратигін  Василій Андрійович
Щепкін Михайло Семенович

Мочалов Павло Степанович

Актори російських театрів:
Що ставилося:
П’єси Мольєра, Гоголя, Тургенєва, Шекспіра,  Островського.

Театр Японії
Кабукі
Кабукі (букв. «пісня, танець, майстерність») — один з видів традиційного театру Японії. Становить синтез співу, музики, танцю і драми, виконавці використовують складний грим і костюми з потужним символічним навантаженням.
Сцена в театрі кабукі має своєрідну будову.  Її авансцена ханаміті
(букв. «квіткова стежка»), якою актори виходять на сцену та з неї під час театрального дійства, розташована просто у глядацькому залі.

Актори театру Кабукі

Маски театру Кабукі

Но
Но ( «ефектність», «майстерність») — традиційний театр в Японії. Розвинувся з середньовічного мистецтва співу й танцю саруґаку.
У виставі кожній Но бере участь декілька осіб: актори (таті-ката), співаки (дзіута-ката) та музики (хаясі-ката). Актори поділяються на три категорії: виконавців головних ролей (сіте-ката), виконавців допоміжних ролей (вакі-ката) і виконавців інтермедій (кьоґен-ката). Співаки перебувають в ролі головних виконавців (сіте-ката).
Маски театру Но:
Театральна маска «Жінки»
Театральна маска «Юнака»
Театральна маска «Відьми»
Театральна маска «Баби»