title: Презентація на тему «Держава Карпатська Україна»

text:
Презентацiя на тему:«Держава Карпатська Україна»

Карпа́тська Украї́на (до 26 жовтня 1938 Підкарпатська Русь) — автономна республіка у складі Чехословаччини в 1938-1939 рр., Українська незалежна держава на Закарпатті в березні 1939 року.Назва неофіційно вживалася і до 1938 року для означення території теперішнього Закарпаття.
                                           Прапор                                                    Герб
Столиця - Хуст Мова - УкраїнськаРелігії - Греко-католицизм (уніанство),Православ'яФорма правління - РеспублікаПрезидент - 1939 - Августин ВолошинПрем'єр-міністр -1938 - Андрій Бродій 1938 -1939 Августин Волошин 1939 Юліян РевайЗаконодавчий орган - СоймВалюта - Чехословацька крона
                                                                              Августин       Волошин
                  Карта Карпатської України. Червоною лінією позначено територію, яка увійшла до Угорщини 2 листопада 1938 року.

                                 У складі ЧехословаччиниПісля розпаду Австро-Угорської імперії закарпатські українці активно виступали за об'єднання Карпатської України з іншими українськими землями. 21 січня 1919 року на Народних Зборах («Соборі Русинів») у Хусті, де зібралося більше 400 депутатів з усього Закарпаття, було проголошено злуку Карпатської України з Українською Народною Республікою. Однак несприятлива міжнародна ситуація і критичне становище Директорії УНР внаслідок агресії більшовицької Росії, не дозволили здійснити надії закарпатських українців на возз'єднання в єдиній Українській державі.На основі рішень Сен-Жерменського мирного договору 1919 р. і Тріанонського мирного договору 1920 р. Карпатська Україна увійшла до складу Чехо-Словаччини на правах автономії. Проте реальний автономний статус Карпатської України, передбачений договорами, так і не був забезпечений чехословацьким урядом. У 1920-1930-х рр. українська громадськість і політичні партії на Закарпатті активно виступали за надання Карпатській Україні автономії, створення Української національної держави і возз'єднання у Соборній незалежній українській державі. Для цього регулярно проводилися народовецькі з'їзди.

                       Запровадження автономії
Після Мюнхенського договору  чотирьох держав (30 вересня 1938 року) складне міжнародне становище Чехо-Словаччини і всезростаюча боротьба українського населення за політичні права примусили чехословацький уряд погодитися надати Карпатській Україні статус автономної республіки. 8 жовтня 1938 р. було утворено перший автономний уряд на чолі з Андрієм Бродієм (затверджений центральною владою 11 жовтня 1938 р.) 22 листопада 1938 р. празький парламент ухвалив конституційний закон про автономію Карпатської України, після чого Чехо-Словаччина перетворилася на федеративну державу чехів, словаків і карпатських українців.
26 жовтня 1938 року А.Бродія, який намагався проводити проугорську політику, було усунуто з посади голови уряду і прем'єр-міністром Карпатської України обрано Августина Волошина. Рішенням Першого Віденського арбітражу 2 листопада 1938 р. значна частина Карпатської України (Ужгородський, Мукачевський і Севлюський повіти) з містами Ужгород, Мукачево і  Берегово були приєднані до Угорщини. За цих умов столицю Карпатської України 10 листопада було перенесено до Хуста.

                               Діяльність
Для захисту державної незалежності і боротьби з угорськими та польськими терористичними формуваннями було створено збройні сили Карпатської України  — Організацію Оборони «Карпатська Січ», велику допомогу в створенні якої надала Організація Українських Націоналістів. Проблема тероризму, як з боку поляків так і угорців, стала дуже важливою проблемою, навіть перекривалися кордони з Угорщиною та Польщею. Влада неоднаразово посилала ноти протесту, але офіційні Варшава та Будапешт їх відверто ігнорували. Уряд А. Волошина активно здійснював заходи, спрямовані на розбудову української держави. Налагоджувалася робота промисловості, транспорту, торгівлі, українізувалась система освіти, видавнича справа, державна адміністрація.
                              Культурне життя
Незважаючи на важкі тогочасні умови в Карпатській Україні працювали школи, були відкриті нові освітні заклади. Виходив щоденник «Нова свобода» (редактор В.Гренджа-Донський), національно свідома молодь видавала газету «Наступ» (редактор С.Росоха), селяни мали свій друкований орган — «Карпатську Україну» (редагував Ю.Таркович). До Хуста приїхали відомі українські письменники Олександр Олесь, Улас Самчук, які створили літературно-мистецьке товариство «Говерля», і почали видавати однойменний місячник під редакцією Олега Ольжича-Кандиби. Своє товариство створили російськомовні письменники. До Хуста перебрався державний театр «Нова сцена» (режисер Ю. Шерегій), який наприкінці листопада 1938 р. показав виставу «Запорожець за Дунаєм». Каленик і Петро Лисюки з української діаспори, створивши першу в Закарпатті кіностудію, розпочали зйомки фільму, котрий пізніше назвали «Трагедія Карпатської України.
              Проголошення незалежності
12 лютого 1939 р. відбулись вибори до Сойму Карпатської України, на яких абсолютну більшість голосів виборців (близько 92,4 %) здобули кандидати Українського Національного Об'єднання.                                            Посли Сойму Карпатської України.

15 березня 1939 р. Сейм (голова А. Штефан) проголосив повну державну самостійність Карпатської України. Прийнята парламентом конституція Карпатської України (Конституційний закон ч.1), визначила назву держави (Карпатська Україна), державний устрій (президентська республіка), державну мову (українська).Державним прапором та гімном республіки були визнані синьо-жовтий стяг і український національний гімн «Ще не вмерла Україна». Герб — червоний ведмідь на лівому срібному півполі й чотири сині та три золоті смуги у правому півполі та тризуб з хрестом на середньому зубі.Президентом Карпатської України було обрано Августина Волошина, який призначив прем'єр-міністром нового уряду суверенної держави Юліана Ревая.Головою Сойму обрано Августина Штефана, заступниками Степана Росоху та Федіра Ревая.Волошин після проголошення Незалежності відразу ж звернувся з телеграмою особисто до Адольфа Гітлера з проханням про визнання Карпатської України під охороною Рейху та недопущення її захоплення Угорщиною.Августин Волошин:«Від імені уряду Карпатської України прошу Вас прийняти до відома проголошення нашої самостійності під охороною Німецького Рейху. Прем'єр-міністр доктор Волошин. Хуст».Але вранці німецький консул у Хусті порадив українцям «не  чинити опір угорському вторгненню, бо німецький уряд у цій ситуації не може, на жаль, прийняти Карпатську Україну під протекторат».

                         Окупація Карпатської України
Міжнародна ситуація напередодні
Міжнародне становище Карпатської України з кожним днем ускладнювалось. Угорщина, територіальні претензії котрої рішенням Віденського арбітражу були задоволені не повністю, безперервно здійснювала антиукраїнські дипломатичні демарші, направляла в Карпатську Україну провокаційні терористичні групи. Уряд Польщі також неодноразово порушував перед Берліном питання про передачу, крім анексованої поляками Тєшинської області ЧСР, ще й північних районів Закарпаття. Польщу влаштовувало навіть повне підпорядкування його Угорщині. Тодішній режим Польщі ніяк не міг змиритися з існуванням поряд з Галичиною осередку української суверенності й також засилав сюди свої диверсійні групи для саботажу та здійснення терористичних актів.
Гітлер намагався використати ситуацію в своїх цілях. Схиляючись до думки віддати все Закарпаття Угорщині, він робив це поступово, щоб іще більше прив'язати її до німецьких інтересів. І домігся свого, диктатор Угорщини М.Горті 24 лютого 1939 р. оголосив про приєднання до антикомінтернівського пакту.
У цих умовах Москва кваліфікувала наслідки Віденського арбітражу як порушення міжнародних норм. А поширювані пресою й дипломатами західних країн чутки про можливе використання закарпатської державності в цілях анексування інших українських земель розглядала як пропагандистські вигадки.
Нарком іноземних справ СРСР М.Литвинов ще 19 грудня 1938 р. заявив: «Ми навіть не впевнені, що... Гітлер серйозно ставиться до української акції. Можливо, що маємо справу з дипломатичною диверсією». Гітлер, як засвідчили наступні події, не збирався відновлювати українську державність у будь-якій формі чи сприяти цьому. У січні 1939 р. Радянський Союз розірвав дипломатичні відносини з Угорщиною як з країною, що не має самостійної зовнішньої політики, рухається у фарватері фашистської Німеччини, зазіхає на українські землі.10 березня 1939 р. на повідомлення західної преси і дипломатів, що нібито існують плани приєднання до Карпатської України Радянської України, відреагував Й. Сталін. Він назвав такі вигадки «підозрілим шумом», мета якого спровокувати конфлікт СРСР з Німеччиною без наявних на те підстав, не втримавшись від недолугих епітетів щодо Закарпаття.На жаль, не всі українські діячі повністю усвідомлювали реальну ситуацію. Лідери Карпатської України сподівалися, що фашистська Німеччина погодиться на створення невеликої української держави в Карпатах. Але то було великою ілюзією, бо Берлін дбав лише про власні інтереси на Сході. Вирішення «українського питання»... аж ніяк не вписувалося в його загарбницькі плани.6 березня 1939 року Гітлер вирішив остаточно ліквідувати Чехословаччину, окупувавши Богемію і Моравію та давши дозвіл на окупацію Угорщиною Карпатської України.

                                   Вторгнення
В ніч з 13 на 14 березня 1939 р. (гортіська) хортистська Угорщина, за підтримкою гітлерівської Німеччини розпочала війну проти Карпатської України. Прем'єр А. Волошин віддав наказ видати резервну зброю Карпатській Січі. Після зіткнень із чеськими військами під командуванням генерала Прхали, що намагалися роззброїти карпатоукраїнські війська, Карпатська Січ взяла під контроль територію країни, хоча в цей час угорські війська вже захопили перші українські села: Підгіряни, Кольчине і Коропець.
З перших же годин угорського вторгнення частини Карпатської Січі вели кровопролитні бої з переважаючими силами противника по лінії Ужгород-Мукачево-Берегово-Севлюш. Зрозуміло, що шансів виграти в цьому зіткненні не було, але як сказав Михайло Колодзінський:
«коли вже немає розумного виходу з тяжкого становища, то треба вміти вмерти по-геройськи, щоб така смерть була джерелом сили для молодих поколінь».Найбільший бій відбувся на Красному полі. 16 березня 1939 р. зазнавши значних втрат, ворог зумів захопити Хуст, а 18 березня, більша частина території Карпатської України була окупована угорськими військами. До 7 липня 1939 року вона була анексована.
У гірських районах Карпатської України загони «Карпатської Січі» продовжували боротьбу з угорськими регулярними частинами до кінця травня 1939 р.
У кінці березня 1939 р. президент республіки Августин Волошин і частина уряду на чолі з прем'єром Ю. Реваєм виїхала через Румунію в еміграцію. Повноважні карпатоукраїнські представники залишили край через півтора місяці після початку прямої агресії Угорщини. До 30 квітня 1939 року в Хусті офіційно діяла Українська евакуаційна комісія на чолі з Володимиром Бірчаком.
При захисті Карпатської України, за різними даними, загинуло від 2 до 6,5 тис. осіб.
Недовгий період існування Карпатської України став однією з найяскравіших сторінок багатовікової боротьби карпатських українців за встановлення української державності.

Презентацiю виконала: учениця 10Б класу, ХСШ №155Прокопенко АнастасiяПеревiрив вчитель: Возний I.В.


title: Презентація на тему «Голокост в Україні» (варіант 2)

text:
Голокост в Україні
       Кошак Яна
учениця 11-В класу
Голокост (від англ. the Holocaust, з дав.-гр. ὁλοκαύστος — «всеспалення») — переслідування і масове знищення євреїв у Німеччині під час Другої світової війни; систематичне переслідування і знищення європейських євреїв нацистською Німеччиною і колабораціоністами протягом 1933 — 1945 років; геноцид єврейського народу в часи Другої світової війни.
Cистематичне винищення євреїв на українських територіях, окупованих нацистською Німеччиною в 1941–1944 роках.
Передісторія
За даними Франка Гольчевскі, на час окупації нацистами українських земель тут залишалося близько 1 млн євреїв, багато євреїв було вивезено в евакуацію за Урал, а чоловіки призовного віку потрапили в Радянську армію.
 За даними словника «Голокост» за редакцією Вольфганга Бенца,на 1941 рік в СРСР проживало близько 2 млн євреїв.
Історія
Зініційовані нацистами єврейські погроми, в яких брали участь місцеві жителі, зокрема погром у Львові в кінці липня 1941 року.
Після погрому кінця червня, на початку серпня 1941 року, українська допоміжна поліція «відзначила» «день Петлюри», знищивши близько    5 000 львівських євреїв.

Знищення євреїв
У Києві у відповідь на   акти саботажу радянських партизанів  29-30 вересня    1941 року київські євреї були зібрані нацистами під приводом переселення й розстріляні в Бабиному Яру.
Також в яру розстрілювали полонених червоноармійців і психічно хворих людей.              Всього, за даними Державного архіву Харківської області, було розстріляно близько               16 000 — 20 000 чоловік.
 Щодня з гетто виводили групи по 250–300 чоловік, яких вели на розстріл в Дробицький Яр.
Участь українців у антиєврейських акціях
У секретних німецьких донесеннях часто з розчаруванням згадувалося про те, що українці не підтримують акцій проти євреїв. "Майже ніде населення не було втягнено в дії проти євреїв, "        —з донесень нацистської окупаційної влади.
В перші місяці окупації німці намагалися створити враження, що масові страти євреїв є суто українською справою.
Порятунок євреїв українцями
Багато українців, ризикуючи життям, рятували євреїв від знищення.Вдалося встановити        2 363 прізвища рятівників-українців, які одержали почесне звання «Праведник народів світу».
У листопаді 1942 року Андрій Шептицький    видав пасторського листа             «Не убий», що засуджував будь-які види вбивства, але насамперед з політичною чи ідеологічною метою, як то було у випадку з євреями.Шептицький наказав сховати понад                      300 єврейських дітей та цінні єврейські документи.
пам'ятники загиблим                  у голокості
Міжнародний день пам'яті жертв Голокосту відзначається        27 січня.


title: Презентація на тему «В’ячеслав Чорновіл» (варіант 2)

text:
В'ячеславЧорновіл
В'ячеслав Максимович народився у грудні 1937 року на Черкащині. За кілька місяців до народження було заарештовано його дядька Петра Чорновола - з заслання він більше не повернувся.
В 1960-му він із відзнакою закінчив Київський університет імені Шевченка (журналістика).

Студент Київського університету
Працював на телебаченні, потім на хвилі хрущовської "відлиги" захопився історією української літератури, особливо - донедавна забороненим в СРСР Борисом Грінченком.
В 1963-64 рр. брав участь у будівництві Київської ГЕС.
У 1964-му вступив до університетської аспірантури, але не був зарахований через політичні переконання.

З батьками та сестрою. Черкащина, 1960-ті
В 1965 році виступив разом із Дзюбою і Стусом на прем'єрі "Тіней забутий предків" у кінотеатрі "Україна" із протестом проти арештів інтелігенції.
За відмову давати свідчення на закритому суді братів Горинів засуджений до трьох місяців примусових робіт.
Підготував збірку текстів "Лихо з розуму" (Портрети двадцятьох "злочинців") - про арештованих у 1965-му шестидесятників - яка була видана на Заході і стала справжньою подією в СРСР і закордоном. В результаті у 1967-му отримав три роки таборів суворого режиму.

У Житомирі - в гостях у письменника Євгена Концевича
В 1969 році на засланні одружується з Атеною Пашко. Вона померла в 2012-му - незадовго до 13-ої річниці смерті чоловіка.

 З Атеною Пашко
Родина: син Тарас, дружина Атена Пашко, її донька Ірина Волицька, зять Віктор Зубко та онук Василь
В 1970-му створює підпільний журнал "Український вісник".
Під час масового погрому шестидесятників у 1972 році отримав від радянської влади ше один термін - шість років таборів і три роки заслання.
Письменник-дисидент Михайло Хейфець назвав свій тюремний нарис про Чорновола "Зеківський генерал".

Марка Підпільної пошти України, присвячена Чорноволу - "борцю за права людини"
Після виходу з мордовських таборів мешкав на засланні у Якутії. У травні 1979 став членом Української Гельсинської групи (УГГ).
У квітні 1980-го заарештований за сфабрикованими звинуваченням (фактично - за участь в УГГ). Засуджений на 5 років тюрми.
В 1985-му повернувся в Україну. Працював кочегаром, бо більше ніде не міг працевлаштуватися. Відновлює підпільне видання "Українського вісника".
У 1988 році ініціював створення Української Гельсинської спілки як опозиційної КПРС організації партійного типу.

На засланні в Якутії
Від моменту створення Народного руху (вересень 1989 року) - його активний член, з 1992-го - співголова.
У березні 1990-го обраний депутатом Львівської обласної ради, з квітня 1990-го до квітня 1992-го - голова облради.
 Гетьман Українського Козацтва, 1990-ті
Восени 1991 року В'ячеслав Чорновіл був кандидатом у президенти України (2 місце, 7 420 727 голосів або 23,27%).
За словами Атени Пашко, так відреагував на свій програш Кравчуку: "Програв не я. Програла Україна".

З Марґарет Тетчер
З 1990 року - народний депутат.
Керівник депутатської фракції Народного руху України. У січні 1999 року частина рухівців-"прагматиків" на чолі з Юрієм Костенком організувала розкол у партії, створивши альтернативний Рух (зараз Українська народна партія).
З друзями-дисидентами - Ларисою Богораз, Мустафою Джемілєвим, Вацлавом Гавелом
25 березня 1999 року Чорновіл загинув у автокатастрофі, коли повертався з поїздки у Кіровоградську філію Руху.
Під Борисполем автомобіль політика врізався у навантажений зерном "КамАЗ" із причепом, який здійснював розворот посеред траси.

 Той самий "КамАЗ"...
Прощання з політиком
Похорони В'ячеслава Чорновола у Києві зібрали 200 тисяч людей
Поле Чорновола: син Тарас, Віктор Пинзеник, Володимир Стретович, Микола Кульчинський збирають пшеницю, яка була посаджена з зерен, що були в кузові "КАМАЗа". Відтак її роздали по всіх областях
У березні 2011 року Генпрокуратура передала справу про загибель Чорновола міліції - на додаткове розслідування.
У червні 2011 року було здійснено ексгумацію тіла загиблого.
Могила В'ячеслава Чорновола на Байковому цвинтарі


Презентація на тему «Західноукраїнські землі 1921-1939»


Презентація на тему «Окупаційний режим в Україні» (варіант 2)


Презентація на тему «Княгиня Ольга»


Презентація на тему «Бій під Крутами» (варіант 3)


Презентація на тему «Київська Русь» (варіант 1)


Презентація на тему «Музичні Ритми»


title: Презентація на тему «Повчання Володимира Мономаха»

text:
Повчання Володимира Мономаха
«Повча́ння ді́тям» Володимира Мономаха — визначна пам'ятка літератури Київської Русі. Збереглося (без закінчення) в Лаврентіївському списку «Повісті минулих літ» під 1096 р. у кількох неповних частинах.
Точної дати написання не встановлено, ймовірно 1117 рік.
«Повчання» — оригінальний твір, у якому Володимир Мономах висловлює думки загальнодержавного, політичного та морального характеру, повчає своїх дітей бути розумними правителями, захищати інтереси Русі, боротися з князівськими міжусобицями, самим учитися й поширювати освіту, власною поведінкою подавати приклад іншим. Свої настанови він підкріплює прикладами із власного життя, розповідає про численні походи, викликані необхідністю зміцнення єдності Русі та її захисту від зовнішніх ворогів.
Вперше текст «Повчання» Володимира Мономаха був опублікований графом О. Мусіним-Пушкіним 1793 р.


title: Презентація на тему «Слов’яни»

text:
Слов'яни
Слов'яни є споконвічним, населенням Східної Європи в цілому й  України зокрема.  Витоки історії слов'янська людність бере з рільницько -скотарської культури  трипільських племен. Корені найдавнішого слов'янства за археологічними пам'ятками простежуються з кінця II тисячоліття до н.е. У писемних джерелах уперше слов'ян під назвою венедів (венетів) згадує на початку I ст. н.е. римський історик  Пліній Старший.
 Вони розселилися (хоча і не суцільно) на значних територіях від Лаби (Ельби) та Вісли на заході до середнього Подніпров'я на сході та від Карпат, Дунаю й Причорномор’я на півдні до Прибалтики на півночі. На цих просторах у ранній період свого розвитку вони стикалися на південному сході зі скіфами , сарматами, фракійцями, а на півночі - з готами і фінно-угорськими племенами.

Головним заняттям слов'ян було землеробство, хліб вважався основною стравою. Хліборобство визначило й осілий спосіб їхнього життя. Стародавні слов'яни також ходили на полювання, рибалили, вирощували свійських тварин: велику рогату худобу, овець, кіз, свиней. Потужною тягловою силою поряд з волами стали коні. У густих лісах у деревах вирубували дупла - борті для диких бджіл, а потім збирали мед. Це заняття називалося бортництвом.
Поступово перетворювалося в самостійну галузь ремесло. Відбувалосяі групування ремісничого населення в окремих селищах, де виділялися ремісники-ковалі й виготовляли досконалі знаряддя праці з металу - наральники, лемеші, плуги, серпи, ножі, коси-горбуші. Кравці шили ОДЯГ, шевці - взуття, лимарі - збрую для коней. Вправними були і ювеліри. Виділення ремесла в окрему галузь господарства сприяло розвитку торгівлі, заснуванню та зростанню міст-фортець (градів) і майновому розшаруванню населення.

Землеробство визначало не лише спосіб життя, а й побут, вірування, культуру слов'ян. Вони, як і предки багатьох інших сучасних народів, обожнювали сили природи, від яких залежали врожай хлібів, добробут у домі, численна і здорова худоба в хлівах, власне як і все життя людей.
Верховним божеством у них вважався бог сонця Даждьбог. Всесильним божеством вважали також і бога неба Сварога. Богиню неба називали Колядою. За повір'ям, у найдовшу зимову ніч Коляда народжувала новий рік - Божича. Щоліта влаштовувалося свято на честь бога врожайності Купала. Ця ніч називалася купальською.
Серед головних богів був і бог грому Перун, творець і володар небесного вогню. Поклонялися і богу весни Ярилу та богині любові й щастя Ладі.
Слов'яни обожнювали землю, а богиню землі називали Мокош. Вона вважалася матір'ю-заступницею і годувальницею. Поклонялися слов'яни також вітру — Стрибогу, місяцю - Хорсу. Задобрювалась і богиня зла - лиха Мара.

Слов'янські язичники не будували храмів. Вони складали з каміння невеликі жертовники - капища, на яких ставилися ідоли божеств. Частіш за все це були чотирикутні стовпи з вирізьбленими з усіх боків у три яруси (уособлення неба - горішній, землі - середній і підземного царства - долішній) зображень богів, людей, землі, загробного світу. На капищах відбувалися релігійні обряди та принесення жертв. Культовий характер мали спалювання мерців і поховання покійників, що іноді супроводжувалися принесенням людських жертв. Віра в загробне життя спонукала класти в домовину горщик з їжею, побутові речі. Військових вождів хоронили у великих могилах, у розкішному одязі, прикрашеному дорогоцінностями. Разом з ними клали зброю, коней, а інколи вбивали й прислужників. Над могилою споруджували високий, до 10 метрів, насип. Після похорону влаштовувався обід з ритуальними войовничими танцями - тризна.

3 вірою в сили природи пов'язаний побут слов'ян та зародження культури. Вони відзначали прихід весни, літа, осені, зими. Радіючи весні, пращури українців виходили за селище на вигін чи толоку, водили хороводи, палили багаття, приносили смачну страву, співали веснянки. Хлопці й дівчата влаштовували ігри, змагання, намагалися переспівати, перемудрити один одного: «А ми просо сіяли, сіяли. Ой Див, Ладо, сіяли, сіяли. А ми просо витопчемо, витопчемо».
Коли не було дощу, хлібороби викликали його обіцянкою: «Іди, іди, дощику, зваримо тобі борщику в полив'янім горщику!». Співом освячувалися весілля, обрядові свята. Влітку - це бадьорі, веселі пісні в супроводі танців. Взимку - протяжні щедрівки та колядки. Пісні й танці супроводжувалися награванням та наспівом музик.
Розклад  родоплемінного устрою у слов'ян у перші ст. нашої ери набирав сили. Посилення майнової нерівності та зосередження багатств у племінної знаті ставали все більшими. У групі східних слов'ян, які мешкали на території теперішньої Правобережної України, розпочався процес утворення великих племінних об'єднань державногоо типу. Спочатку такі племінні союзи-держави мали нестійкий характер і часто розпадались.
Найпершим слов'янським державним утворенням на території  України був антський племінний союз.
 Антам часто доводилося воювати з різними кочовими племенами, які рухалися через їхні землі з півночі на південь, як готи, або зі сходу на захід, як авари, булгари, хозари. Постійно чекали нападу ворогів, які палили села, забирали в рабство людей, навіть орати й сіяти хліб доводилося зі зброєю. Сучасники стверджують, що антські вожді могли виставити військо у 100 тис. воїнів. Під час навали гунів предки українців не лише змогли співіснувати із завойовниками, але й своєю вищою культурою почали впливати на диких кочівників.

Протягом палеоліту первісне стадо змінилося родовою общиною ,люди навчилися виготовляти знаряддя праці, здобувати вогонь, виготовляти одяг, будувати житло. Подальше вдосконалення знарядь праці за доби мезоліту та неоліту дало поштовх розвитку суспільства. Відбувся перехід від привласнюючих форм господарювання (полювання і збиральництва) до відтворюючих (хліборобства і скотарства). Першими хліборобами і скотарями в межах сучасної України були племена культури лінійно-стрічкової кераміки та племена трипільської культури. Розвиток господарства поступово спричинив поділ праці в суспільстві - на осілих землеробів та скотарів-кочівників.
Перший суспільний поділ праці згодом доповнився другим - виділеннямремесла, що, у свою чергу, спричинило третій розподіл – розвиток і відокремлення торгівлі. Родова община перейшла від матріархату до патріархату та до утворення великих об'єднань - племен.
Останнє тисячоліття до н.е. стало добою широкого застосування металів - міді, бронзи і головним чином заліза. Це привело до удосконалення знарядь праці, зброї, що у свою чергу сприяло розвитку виробництва, накопиченню багатств, розкладу родового суспільства, появі майнової нерівності. Союзи племен об'єднуються в держави. Першими племенами на території України, які мали власну державність, були кіммерійці. Їх по черзі змінили скіфи та сармати. Одночасно з ними на північних берегах Чорного моря існували грецькіколонії - міста-держави („поліси"). Вони єднали українські землі з античним світом. Перших століттях першого тисячоліття нової ери, під час Великого переселення народів, через Україну пройшли численні завойовницькі племена - готи, гуни, авари, булгари, хозари, угри. Але основним постійним населенням, яке остаточно посіло територію України, стали слов’янські племена. Вони створювали великі й маліплемінні об’єднання. Наймогутнішим з них був антський племінний союз. Усі названі племена і народи взяли участь у формуванні постійного населення, з якого з часом утворився сучасний український народ.


title: Презентація на тему «Іван Мазепа» (варіант 1)

text:
Іван Мазепа та його внесок в культуру України
Мазепа Іван Степанович народився 20 березня 1639 р. у с. Мазепинці (нині Білоцерківський район Київської області).
Невідомий художник Портрет Івана Мазепи в латах з Андріївською стрічкою, кін. XVIII ст.
Курилас О. Портрет Івана Мазепи, 1909 р.
І.Мазепа був першим українським гетьманом, який незмінно тримав гетьманську булаву протягом майже 22 років (8081 днів). Цей період характеризувався економічним розвитком України-Гетьманщини, стабілізацією соціальної ситуації, піднесенням церковно-релігійного життя та культури.
Лопата В. Портрет Івана Мазепи, 1991 р.

Підтримка освіти та культури
Усвідомлюючи значення освіти для розбудови держави, Мазепа постійно опікувався навчальними закладами. Зокрема, його коштом будувалися корпуси Києво-Могилянської академії та Чернігівського колегіуму, які пізніше також були збагачені сучасними на той час бібліотеками й рідкісними рукописами.
Коштом І.Мазепи було збудовано, реставровано та оздоблено велику кiлькiсть церковних споруд:
Києво-Печерська Лавра:
 А) Троїцька надбрамна церква
(1106-1108; перебудови XVII-XX ст.)
 відновлена коштом І.Мазепи

Б) Успенський собор
(1073-1089; перебудова XVII-XVIII  ст.)
 відновлений коштом І.Мазепи (1690) + подарунки.
В) Церква Всіх святих над Економічною брамою
(1696-1698)
 побудована коштом І.Мазепи
Г) Кам’яний мур
 (1696-1701)
 будувався коштом І.Мазепи:

2. Софіївський собор у Києві
 (1697-1700)
3.Успенська мурована трапезна церква Густинського монастиря
4.Троїцький собор Троїцько-Іллінського монастиря у Чернігові
 (1679-1695)
5.Михайлівський Золотоверхий монастир в Києві
 6.Хрестовоздвижениський собор Полтавського Хрестовоздвиженського монастиря
. Вознесенський собор у Переяславі
 (1700)
Храм Преображения Господня Лубенського Мгарського монастиря
Крiм будiвництва нових або перебудови старовинних храмiв княжої доби, гетьман робив церквам коштовні подарунки. Серед них - iкони, хрести, чашi, митри, ризи, дзвони, срiбнi домовини для святих мощей, богослужбовi книги, виготовлені з коштовних матеріалів, оправленi та оздобленi золотом, срiблом, коштовним камiнням, парчею, оксамитом та шовком.

Гетьман І.Мазепа також опiкувався станом православної церкви за межами України. Серед подарункiв, зроблених Мазепою iноземним православним патріархатам, найбільш відомим є срiбна плащаниця, що зберiгається у вiвтарi грецького православного собору Воскресіння при Гробi Господньому в Єрусалимi i використовується лише в особливо урочистих випадках. Iншим вiдомим дарунком було Євангелiє 1708 р., переписане та оздоблене гравюрами коштом для богослужбового вжитку православних сiрiйцiв м. Алепо. Крiм цих подарункiв, гетьман видiляв певнi кошти на милостинi та допомогу православним християнам за кордоном.
Для розвитку культури того часу велике значення мали заходи гетьмана щодо видання творів української літератури, зокрема творів Афанасiя Заруднього, Дмитра Туптала, Григорiя Двоєслова та багатьох iнших. Як І.Мазепа підпирав літературу найкраще свідчать численні видання релігійного і світського змісту, що тоді появлялися друком. А треба підкреслити, що ті видання були саме найкращими виданнями взагалі з цілої української продукції - відзначалися гарним друком, прекрасними гравюрами, майстерною оправою.
В добу Мазепи театр у формі шкільної та історичної драми, інтермедії, вертепу та інших був так тісно зв’язаний із школою вищого типу, якою була Київська академія, що меценатство Мазепи тут безсумнівне. В той час шкільна драма не тільки набирає літературної вартості, але приходить народний елемент, як це ми бачимо в популярній драмі „Комедія на Різдво Христове" Дмитра Туптала зі сценою пастухів тощо. Новий тип „трагікомедії" виявляється у творі „Володимир", автором котрого був професор поетики в Київській академії Феофан Прокопович. Була вона вперше виставлена в академії 3 липня 1705 року і присвячена „добродію і ктитору" гетьману І .Мазепі. Відповідаючи духові часу та інтенціям самого І.Мазепи, провідною думкою драми була боротьба поступу та освіченості із застоєм і темнотою.
Загалом, за підрахунками козацької старшини, зробленими одразу після смерті І.Мазепи, за 20 років свого гетьманування гетьман на меценатські цілі витратив щонайменше 1 110 900 дукатів, 9 243 000 злотих та 186 000 імперіалів!!!
Бернігерот М. Іоанн Мазепа, 1706 р.
Дякую за увагу!


Презентація на тему «Петро Порошенко»


title: Презентація на тему «Скіфська культура» (варіант 1)

text:
Скіфська культура

Витончене мистецтво скіфів

Приклад Емальєрного мистецтва.
V ст. до н.е.

Пектораль(IV ст. до н.е.)
Шедевр ювелірного мистецтва світового значення, золота нагрудна прикраса скіфського царя вагою 1140 г і діаметром понад 30 см. Знайдена в 1971 р. при розкопках кургана Товста Могила (Дніпропетровська обл.).

Західний Крим
Мелітопільська могила
Скіфські могили (кургани)
Дякую за увагу


title: Презентація на тему «Кирило-Мефодіївське товариство»

text:
Кирило-Мефодіївське товариство
Підготувала:
Учениця 9-А класу
Колпакчі Яна
Київ
січень 1846 –  березень 1847 р.р.
Зміст
Історія створення
Програмні положення братства
Члени братства
Засновники
Микола Костомаров
 Василь Білозерський
 Микола Гулак
Члени
Пантелеймон Куліш
 Тарас Шевченко
 Опанас Маркович (Іван Посяда, Георгій Андрузький, Микола Савич. Олександр Навроцький, Олександр Тулуб, Дмитро Пильчиков)
4. Розгром товариства
5.Значення

ІСТОРІЯ СТВОРЕННЯ
Ініціаторами створення братства і його засновниками виступили Василь Білозерський, Микола Гулак, Микола Костомаров, Пантелеймон Куліш, Опанас Маркевич.
Організація була названа іменами відомих слов'янських просвітителів Кирила і Мефодія.
Знаком братства став перстень з написом «Св. Кирило і Мефодій, січень 1846»
Крім організаторів, до братства незабаром увійшли: Георгій Андрузький, Олександр Навроцький, Дмитро Пильчиков, Іван Посяда, Микола Савич,Олександр Тулуб.
У квітні 1846 року до братства вступив Тарас Шевченко.
Восени 1846 року загальна кількість членів братства, за даними слідства, становила 12 осіб. Кирило-Мефодіївське товариство (братство) виникло у Києві на початку січня 1846 р. і діяло до кінця березня 1847 р.З появою Кирило-Мефодіївського братства на арену політичної боротьби вийшла українська розночинна інтелегенція.

Зміст
ПРОГРАММА
Кирило-Мефодіївське братство ставило своїм головним завданням побудову майбутнього суспільства на засадах християнської моралі, шляхом здійснення ряду реформ; створення демократичної федерації слов'янських народів, очолюваної Україною, на принципах рівності і суверенності; знищення царизму і скасування кріпосного права і станів; встановлення демократичних прав і свобод для громадян; зрівняння у правах всіх слов'янських народів щодо їх національної мови, культури та освіти.
 Серед першочергових конкретних заходів:
  скасування кріпацтва;
  ліквідація відмінностей між станами;
  доступність освіти.

Зміст
Члени братства вели активну громадсько-політичну діяльність: вони поширювали ідеї братства через розповсюдження його програмних документів, прокламацій («До братів-українців», «До братів-великоросів і поляків»), твори Тараса Шевченка; займалися науковою працею і виступали з лекціями в навчальних закладах Києва, в яких проповідували свої погляди; піклувалися про розвиток народної освіти, збирали кошти на відкриття народних шкіл, написання і видання нових книг (зокрема, Пантелеймон Куліш підготував перший підручник з історії України «Повість про український народ», виданий 1846року, та ін.).

Зміст
Течії серед кирило - мефодіївців

Помірковано - ліберальна
Радикальна
М. Костомаров,
 М. Маркевич,
 П. Куліш,
В. Білозерський
 РЕФОРМИ
Т. Шевченко, О. Навроцький,
М. Гулак, І. Посяда
РЕВОЛЮЦІЙНИЙ
 ПЕРЕВОРО
2 течії

Зміст
ТАРАС ШЕВЧЕНКО 1840 року цей учорашній кріпак видає свою першу невеличку збірку поезій і стає водночас найпомітнішою постаттю серед прогресивної української інтелігентської молоді 40-х років.

МИКОЛІ ІВАНОВИЧ КОСТОМАРОВ видатний український історик, письменник, педагог, етнограф, публіцист – таким він був на схилі літ, після арешту, тюремних казематів заслання в кінці свого довгого тяжкого життя. В молоді роки Костомаров викладач університету Св. Володимира у Києві, і був одним із засновників Кирило – Мефодіївського братства.
(1814 — 1861)
(1817 — 1885)
Зміст
ПАНТЕЛЕЙМОН КУЛІШ письменник історик, фольклорист,етнограф, критик і перекладач Крім літературно – художніх творів, Куліш надрукував першу навчальну книгу з української історії для дітей старшого шкільного віку.

МИКОЛА ГУЛАК царський чиновник, педагог і юрист. На квартирі М. Гулака найчастіше відбувалися зустрічі братчиків. Разом з М. Костомаровим був ініціатором введення особливої символіки – перстнів із написами: “Св. Кирило і Мефодій”, а також печатки з девізом:”І зрозумієте істину, і істина визволить вас”
(1819 — 1897)
(1821 — 1899)
Зміст
ВАСИЛЬ БІЛОЗЕРСЬКИЙ студент університету, один із фундаторів товариства

ОПАНАС МАРКОВИЧ членом товариства теж став у студентські роки. У подальшому фольклорист, етнограф, чоловік відомої письменниці МАРКО ВОВЧОК.
(1825 — 1899)
(1825 — 1899)
Зміст
 Кирило – Мефодіївське товариство проіснувало 14 місяців.
  За доносом студента університету Св. Володимира Петрова Олексія Михайловича про існування між студентами слов'янської спільноти братство було викрите і розгромлене жандармами
  Членів товариства засудили до різних строків заслань, а Т. Шевченка віддали в солдати на 10 років із забороною писати й малювати.
Розправа царизму над членами товариства
Зміст
Значення Кирило-Мефодіївського товариства
 Це була перша політична організація української інтелігенції.
 Поява та діяльність товариства стала початком переходу від культурницького до політичного етапу боротьби за національний розвиток України.
Зробили значний внесок у розвиток української національної ідеї. У програмних документах  товариства,перше поєднати українську національну ідею із загальнолюдськими християнськими цінностями та ідеєю слов'янської єдності.
Їхня діяльність продовжувала суспільну думку, спонукала до пошуків шляхів для вільного розвитку України, була взірцем  і дороговказом для наступних поколінь українських борців за соціальне і національне визволення.

Зміст

« Від Кирило - Мефодіївського братства веде
свою історію весь новий український політичний рух».

Михайло Сергійович Грушевський


title: Презентація на тему «Кирило - Мефодіївське братство»

text:
Презентація

На тему:
«Сільське господарство в українських землях»
Презентація
На тему:
«Кирило - Мефодіївське братство»

Занепад кріпосницької системи господарювання, активізація колонізаторської політики російського царизму одночасно з іншими чинниками зумовлювали дальший розвиток національного руху в Україні. Його найрадикальніших учасників уже не задовольняли культурно-просвітницькі заходи, що обмежувалися виданням українських книжок і журналів, публікаціями фольклорних записів, професійним вивченням та популяризацією історичних знань.

Представники нової хвилі патріотичної української інтелігенції у своїх програмах боротьби проти національного гноблення стали висувати вже й суспільно-політичні вимоги. Головними з них були:

• ліквідація самодержавно-кріпосницьких порядків;

• установлення демократично-республіканської форми правління;

• здобуття державної незалежності України.

Ще 1843р. Виник таємний гурток “Київська молода”. Гуртківці вбачали своє завдання в ліквідації кріпацтва “згори”, піднесенні культурно-освітнього рівня селянства та пробудженні його національної свідомості.
Члени гуртка не змогли вийти за межі пропагандистської та просвітницької діяльності. Після того, як гурток саморозпустився, його активісти у грудні 1845р. Створили таємну політичну національно- патріотичну організацію – Кирило-Мефодіївське товариство(братство).

Сама назва «братство» й обрання за своїх патронів святих братів-просвітителів слов'ян указували на його характер. У ньому не було представників аристократії. Членами Кирило-Мефодіївського братства були вчені, письменники, студенти віком від 19 до ЗО років — усього 12 осіб.

Цілком природно, що такий склад гуртка відбився й на його ідеологічних засадах. Братчики мріяли про те, що настане час, коли вся Слов'янщина встане і «не залишиться в ній ні царя, ні царевича..., ні князя, ні графа, ні герцога..., ні пана, ні боярина, ні холопа...».

Організаторами товариства виступили найактивніші представники київської молоді: професор університету Микола Костомаров, студент, а згодом учитель Полтавського кадетського корпусу Василь Білозерський, службовець канцелярії генерал-губернаторства Микола Гулак, викладач гімназії, етнограф і письменник Пантелеймон Куліш і вже добре знаний у той час поет Тарас Шевченко.

Історичні          постаті
Микола Костомаров

Мико́ла Іва́нович Костома́ров — видатний український і російський історик, поет-романтик, мислитель, громадський діяч.

Дитинство

Походження хлопчика визначало деяку подвійність його долі. Він з'явився на світ до взяття шлюбу місцевого поміщика Івана Петровича Костомарова з кріпачкою і за законами Російської імперії став кріпаком свого власного батька.
Раптова смерть батька (14 липня 1828 р.) поставила його родину в скрутне юридичне становище. Народжений поза шлюбом, Микола Костомаров як кріпак батька у спадок переходив тепер його найближчим родичам — Ровнєвим, які були не проти відвести душу, знущаючись над паничем.

Коли Ровнєви запропонували Тетяні Петрівні за 14 тисяч десятин родючої землі вдовину частку — 50 тис. карбованців асигнаціями, а також волю синові, вона погодилася без зволікань.

Залишившись із дуже скромними статками, мати перевела Миколу з московського пансіону (де він, щойно почавши вчитися, за блискучі здібності отримав прізвисько фр. enfant miraculeux — чудесна дитина) до пансіону у Воронежі, ближче до домівки. Навчання в ньому обходилося дешевше, але рівень викладання був дуже низьким, і хлопчик ледь висиджував нудні уроки, які практично нічого йому не давали. За «витівки» він був відрахований з цього пансіону і перейшов до Воронезької гімназії. 1833 року Микола вступив до Харківського університету на історико-філологічний факультет.

Роль Костомарова в розвитку української і російської історіографії величезна. Він був першим ученим Східної Європи, що радикально змінив підхід до роботи історика, поставивши наріжним каменем не опис подій і осіб, а історію народу в його соціокультурній цілісності і єдності найрізноманітніших сфер життя.

«Щира любов історика до своєї Батьківщини може виявлятися тільки в строгій повазі до правди», — повторював Микола Іванович. Цим принципом він керувався все життя.

Історичні          постаті
Василь Білозерський

Білозерський Василь Михайлович — український громадсько-політичний і культурний діяч, журналіст.
В 1843—1846 роках здобув вищу освіту в Київському університеті св. Володимира.
1846—1847 — учитель Петровського кадетського корпусу у Полтаві.
Разом з М. Костомаровим і М. Гулаком виступив організатором Кирило-Мефодіївського братства.
Брав участь у створенні «Статуту Слов'янського братства св. Кирила і Мефодія».
Був автором «Записки» — пояснень до статуту братства.
Розвинув ідеї християнського соціалізму, виступав за об'єднання всіх слов'янських народів у республіканську федерацію, в якій провідну роль відводив Україні.
1847 — був заарештований і засланий в Олонецьку губернію під нагляд поліції. Служив у Петрозаводському губернському правлінні.
1856 — звільнений із заслання. Оселився в Петербурзі, де став активним членом місцевого гуртка українців.
1861—1862 — редактор першого українського щомісячного журналу «Основа».
Згодом служив у Варшаві. Підтримував зв'язки з Галичиною, співпрацював у газетах «Мета» і «Правда».
Останні роки життя провів на хуторі Мотронівці.

Історичні          постаті
Микола Гулак

Мико́ла Іва́нович Гула́к— український вчений, громадський і політичний діяч, педагог, публіцист.
Микола Іванович Гулак походив із козацько-старшинського, згодом дворянського роду Гулаків.

Народився 25 травня 1821 року у Варшаві. Його батько — Іван Іванович Гулак — до виходу у відставку 14 років прослужив у Варшаві. Там проживала і його родина, зокрема й дружина Івана Гулака та мати Миколи — Надія Андріївна Суровцева. Вийшовши у відставку в чині майора, Іван Гулак залишок свого життя провів на хуторі Гулаківці на Полтавщині, працюючи копіїстом підкомінного (межевого) суду.
1843 року закінчив юридичний факультет Дерптського (Тартуського) університету. 1844 року здобув учений ступінь кандидата права.
У 1845—1847 роках — чиновник канцелярії київського, подільського та волинського генерал-губернатора.
У грудні 1845 — січні 1846 року разом із Миколою Костомаровим і Василем Білозерським заснував Кирило-Мефодіївське братство.

18 березня 1847 року заарештований і ув'язнений в Шліссельбурзькій фортеці, де перебував до 1850 р. Під час слідства тримався особливо мужньо, відмовившись давати свідчення і назвати будь-кого з учасників братства.
У 1850—1855 роках перебував під наглядом поліції в Пермі.
Від 1859 року працював викладачем математики, природничих наук та історії у навчальних закладах Одеси, Керчі, Кутаїсі, Тбілісі.
Йому належать праці з історії, математики, філософії, юриспруденції, переклади з грузинської («Витязь у барсовій шкурі» Шота Руставелі) й азербайджанської літератури

Історичні          постаті
Пантелеймон Куліш

Пантелеймо́н Олекса́ндрович Кулі́ш — український письменник, поет, драматург, фольклорист, етнограф, перекладач, критик, редактор, видавець.
 Пантелеймон Куліш (псевдоніми — Панько Казюка, Павло Ратай, Хуторянин та ін.) устиг проявити себе мало не в усіх сферах письменницької та гуманітарно-наукової діяльності. І Іро нього можна говорити як про поета і прозаїка, історика й етнографа, перекладача й мовознавця, публіциста й культурно-освітнього діяча. Творчу роботу Куліш поєднував із державною службою та громадською діяльністю. До того ж саме він розробив упроваджену н наступний період в Україні систему сучасного алфавіту і правопису, так звану кулішівку (на західних землях трансформовану в желехівку).

Навчався Куліш у Новгород-Сіверській гімназії, потім (1837—1839) на правах вільного слухача відвідував лекції в Київському університеті, хоча повного курсу навчання так і не пройшов. Опісля вчителював у Луцьку (1842) та Києві (1843—1845), де згодом почав працювати як археограф під керівництвом М.Максимовича. Тут він зазнав у релігійно-філософському плані впливу П.Авсенєва, зійшовся з М.Гулаком, М.Костомаровим і В.Білозерським, які стали засновниками унікального за ерудованістю і творчим потенціалом гуртка. Незабаром до них приєднався Т.Шевченко.

Тарас Шевченко
    Історичні                постаті

Тарас Григорович Шевченко народився 25 лютого (9 березня за н. ст.) 1814р. в с. Моринці Звенигородського повіту Київської губернії.

Його батьки, що були кріпаками багатого поміщика В. В. Енгельгардта, незабаром переїхали до сусіднього села Кирилівки.

1822р. батько віддав його “в науку” до кирилівського дяка. За два роки Тарас навчився читати й писати
Великий вплив мала творчість Шевченка на літератури слов'янських народів (болгарського, чеського, польського та ін.), що був виразно помітним уже в другій половині XIX ст. Шевченкова поезія стала етапом і в розвитку української літературної мови. Шевченко завершив процес її формування, розпочатий ще його попередниками (Котляревський, Квітка-Основ'яненко, поети-романтики та ін.), здійснивши її синтез з живою народною мовою і збагативши виражальні можливості українського художнього слова.

   На початку 1847р.     Члени братства були заарештовані, організацію було ліквідовано.

Виконала учениця 9-Є класу
Бірюк Анна


title: Презентація на тему «Музична культура та театр в Україні 17-18ст»

text:
Музична культура та театр в Україні 17-18ст.
Театр

Наприкінці XVI — у першій половині XVII ст. на українських землях виник шкільний театр. У слов’яно-греколатинських школах учнів навчали складати й проголошувати вірші та промови. Учителі писали вірші у формі декламацій на світські й духовні теми, а учні виступали з ними у школах на різдвяні, великодні, зелені та інші свята, у церквах, під час урочистих зустрічей почесних гостей тощо. Виконавці виходили й декламували фрагменти твору, об’єднані спільною темою. Згодом декламувати твори стали у формі діалогу. У 30-х рр. XVI ст. у Львівській братській і Київській лаврській школах була започаткована шкільна драма і театр.
Першою з відомих пам’яток української великодньої драми вважається надрукований 1631 р. твір учителя Львівської братської школи Іоаникія Волковича «Роздуми про муку Христа Спасителя нашого». Розвитку шкільного театру в Києво-Могилянському колегіумі сприяли програми навчання у класах поетики та риторики. У листах і творах його викладачів є згадки про шкільні вистави, які виконувалися учнями колегіуму.
У першій половині XVII ст. з’явилися перші містерії — духовні драми на біблійні сюжети. Містерії виконувалися на майданах міст і містечок мандрівними акторами у дні церковних свят. Між діями містерії, а згодом шкільної драми розігрувалися інтермедії. У цих комедійних сценках із побутового життя значне місце посідала імпровізація, тобто виконання без попередньої підготовки.
У XVII ст. в Україні значної популярності набув різдвяний ляльковий театр — вертеп. Вертепник мандрував зі спеціальною скринею, розділеною на два поверхи, з бічними дверцятами, через які «заводили» ляльок.
На верхньому поверсі розігрували сцени, пов’язані з Різдвом, а на нижньому — казки, перекази, комедійні побутові сценки.
Ляльок майстер випилював із дерева й розмальовував. Вертепник водив їх за допомогою дротиків, розмовляв і співав за них. Його помічники співали хором і грали на музичних інструментах. Зростанню популярності вертепного театру сприяли учні Києво-Могилянського колегіуму, які ходили з вертепом людними місцями, домівками й заробляли собі на прожиття.
Музична культура
Відображенням високого рівня духовної культури українського народу були досягнення в музичному мистецтві. У пісенній творчості, як і в попередні сторіччя, були поширені обрядові, ліричні, жартівливі, епічні, танцювальні пісні.
Великої майстерності досяг партесний (багатоголосий) спів без нот та музичного супроводу. Його стали використовувати у православних церквах, на противагу католицькій церковній службі, що супроводжувалася грою на органі. На зміну «знаменам» або «крюкам» для запису церковних наспівів прийшло нотне письмо. Співу по нотах навчали досвідчені музиканти й регенти церковних хорів.
Виникли нові жанри світської музики. На основі віршової поезії складалися канти — церковні й світські пісні для триголосого ансамблю або хору. Існували урочисто-вітальні, моралістично-повчальні, жартівливі, сатиричні та інші канти. Розвивалася також сольна пісня із супроводом. У цьому жанрі, на відміну від канту, відображалися внутрішній світ людини, її життя і ставлення до різних явищ у суспільстві
Розвитку музичного мистецтва сприяли також козацькі військові музики. Вони грали під час походів, святкувань перемоги, військових і звичайних урочистостей. Серед інструментів найчастіше використовувалися сурми, труби, котли, кобзи, торбани. Козацькі музики виконували марші, танцювальну музику (гопак, козачок) і ліричні наспіви.


title: Презентація на тему «Хрущовська відлига» (варіант 6)

text:
Хрущовська відлига
1953-1964
Хрущовська «відлига»
Хрущовська "відлига" — неофіційна публіцистична назва періоду в історії СРСР після смерті Й. Сталіна (з 1953 по 1964-й рр.).
Плюси
Економічно-політичне життя
Великим досягненням Хрущова як політичного діяча була відмова від авторитарних методів у політиці.
Реформи в політичній сфері сприяли певній лібералізації та демократизації суспільно-політичного життя:
люди отримали можливість вільно висловлювати свої думки.
відновилися демократичні норми діяльності КПРС (регулярне скликання з’їздів, пленумів, критика і самокритика в партії).
зросла роль Рад – як в центрі, так і на місцях.
розпочалася реабілітація жертв масових репресій.
Хрущов здійснив ряд заходів в напрямку децентралізації і розширення прав союзних республік, в т.ч. й України:
українці частіше висувалися на керівні посади в республіці. В 1953 р. першим секретарем ЦК КПУ було призначено українця О.Кириченка;
розширились функції і підвищилась відповідальність КПУ;
активізувалась діяльність України на міжнародній арені;
внаслідок реформи управління економікою в 1957 р.. під контроль України перейшло 97 % заводів республіки проти 34 % в 1953 р..

Соціальне життя
З'явилися нові магазини, їдальні, кафе, ресторани, урізноманітнився асортимент промислових товарів.
У побут багатьох людей ввійшла нова техніка: телевізори, магнітофони, пральні машинки тощо.

	У побут багатьох людей ввійшла нова техніка: телевізори, магнітофони, пральні машинки тощо.
Скорочено тривалість робочого дня у передвихідні й передсвяткові дні на 2 години.
Скасовано закон 1940 р., що прикріплював робітників до підприємств, де вони працювали.
Збільшено тривалість відпусток, пов'язаних з вагітністю й пологами.
Установлено 6-годинний робочий день для підлітків 16-18 років.

Забудова м. Києва. 1950-і роки
Каховська ГЕС. 1950-і роки
На польові роботи. 1960-ті роки
Будівництво газопроводу Шебелинка-Острозька. 1960 р.

Підвищено заробітню плату низькооплачуваним робітникам і службовцям у середньому на 33,0 %
Розпочато поступовий перехід із 8-годинного на 7-годинний робочий день, а на шкідливих виробництвах — на 6-годинний.
Ухвалено закон про пенсії та допомогу членам колгоспів.
Масове житлове будівництво
	У липні 1957 р. була прийнята постанова «Про розвиток житлового будівництва в СРСР».
	У малих і середніх містах споруджувалися 2-3-поверхові житлові будинки, у великих — 4-, 5-поверхові (так звані «хрущовки»).Одержали або збудували собі житло майже 18 млн осіб.
	У 1960-1961 рр. була проведена грошова реформа.
	За розміром гроші 1961 року були набагато менше старих, і якщо старі гроші називали «портянками Сталіна», то нові – «Хрущовськими фантиками»

	Отже, бузсумнівним досягненням М. Хрущова була сильна соціальна політика, яка торкалася практично всіх сторін суспільного життя. Зміни, які відбулися в соціальній сфері тих років, кардинально змінили життя мільйонів громадян на краще.

Міжнародна діяльність
1953 УРСР була членом 14 міжнародних організацій, 1955 – 29;
1954 стала членом постійної комісії ООН;
1957 відкрито постійне представництво УРСР при ООН;
1957-прийняття до МАГАТЕ;
До 1959 УРСР підписала або приєдналася до 65 міжнародних договорів;
Надавала країнам Азії, Африки, Латинської Америки значну економічну підтримку
Ігнорувалися інтереси українського народу
Укр.дипломатія перебувала під контролем СРСР
Фактично Україна залишалася на становищі колонії радянської імперії
Після липневого 1955 р. пленуму ЦК КПРС ставлення державної партії до наукових досліджень змінилося.
Друга половина 50-х і перша половина 60-х років — це найбільш динамічна доба в історії української науки. За ці роки було створено багато нових установ, особливо у напрямах, які вважалися перспективними з погляду потреб воєнно-промислового комплексу.
Почали стрімко розвиватися:
Кібернетика
фізика атомного ядра
Ракетна техніка
Металургія
Атомна енергетика
Електрозварювання
Медицина

НТР, наука, освіта
За часів «відлиги» було розпочато не одну реформу освітнього простору. Найбільш вагомою була політехнізація навчання.
Далекою від розв'язання залишалася проблема забезпечення продуктами харчування, що спонукало кремлівське керівництво приділяти значну увагу сільському господарству. Вишукувалися різні способи швидкого збільшення виробництва, особливо зернових культур. 1954 року розпочалося освоєння цілинних земель у Казахстані, Сибіру, на Уралі та Північному Кавказі.
«Відлига» в українській культурі
Михайло Ромм
Леонід Гайдай
Ельдар Рязанов
Кадр з фільму «Застава Ілліча»
«Людина-амфібія»
«Ласкаво просимо, або Стороннім вхід заборонено»
«Карнавальна ніч»
Ленінська премія
Шістдесятництво в українській культурі

 Шістдесятники — назва нового покоління радянської та української національної інтелігенції, що ввійшла у культуру та політику в СРСР в другій половині 1950-х — у період тимчасового послаблення комуністично-більшовицького тоталітаризму та хрущовської «відлиги» і найповніше себе творчо виявила на початку та в середині 1960-х років.
Василь Симоненко
«Вино з троянд»
«Земне тяжіння»
«Проміння землі»
«Вітрила»
«Мандрівки серця»
Тетяна Яблонська «Тиша»
 Горська, Заливаха, Семинківська, Севрук, Зубченко
вітраж «Шевченко. Мати»
Висновки
Прагнув змін, тому відмежувався від політики репресій і завдав удару сталінізму
Почав реабілітацію безневинно засуджених
«Прочинив вікно до миру»
Демократизував народні господарства
Розгорнув велике промислове и житлове будівництво


title: Презентація на тему «Народні традиції, звичаї і побут»

text:
Народні традиції, звичаї і побут
Українського народу у п.п. ХІХ ст.
1. Основні риси господарського побуту
Більшість українського населення в період другої половини XIII — початку XVII ст. займалася землеробством.
Феодально-кріпосницький гніт гальмував розвиток господарства, зокрема уповільнював поліпшення землеробських знарядь праці. Дещо удосконалений зберігався плуг із залізними частинами, відомий на території України з VIII—IX ст., а також соха, рало, заступ, сапа, коса-горбуша, граблі, серп.
При молотьбі користувалися ціпом (складався з ударної частини — бича та держака-ціпильна); в деяких місцях зерна з колосся витоптували тваринами або витискували возом.Віяли зерно з допомогою лопати, решета, сита, мірки тощо; мололи на вітряних і водяних млинах, а також ручними жорнами. Для роздрібнення зерна на крупу застосовували ступу. Тканину виготовляли на ткацькому верстаті.

  2.Поселення, житло
Основною складовою частиною поселення в центральних районах України було займище — дворище з кількох осель, які найчастіше належали близьким родичам. Група таких дворищ становила громаду (селище — село). Якщо частина дворищ відокремлювалась від села, таке нове поселення називалося «висілком», «присілком», іноді «кутком», «землями».
Будівельний досвід, професійні навички, художня майстерність передавалися від покоління до покоління. На типи жител, садиб в цілому, безпосередньо впливали особливості історичного й соціально-економічного становища окремих регіонів, обставини заселення, природно-географічні умови тощо. Найбільш поширеним на Україні здавен був відкритий тип садиби (розміщення забудови біля вулиці).
Найпоширенішим типом селянського житла із зрубу в лісовій та лісостеповій зонах була хата, і мазанка — в степових місцевостях. Житло бідного селянина було однокамерним, іноді хата мала одну кімнату і сіни, що служили одночасно й коморою. В таких приміщеннях іноді жило дві родини. У заможних селян, які мали хату з двох кімнат, сіни були посередині: з одного боку від них розташовувалася кімната-світлиця, з другого — менша кімната, іноді комірчина. Дах був переважно чотирисхилий, критий соломою, дранкою. Стіни й долівка змазувалися жовтою глиною, стіни зовні й зсередини білилися розчином білої глини, крейди чи вапна. Але і в цьому на всіх етапах історичного розвитку спостерігаються відмінності, зокрема, запершу стіни білились тільки зсередини в кімнаті, в бідняків же часто-густо хата була небіленою тощо. В хатах могло бути декілька вікон (у бідних селян — одне-два). Майже до XIX ст. в лісових та лісостепових районах хати найбіднішого селянства були курними (без димаря), опалювалися глинобитними печами. Але не кожен селянин мав власну хату. Так, частина халупників, комірників жили у «хлівках», «стодолах» чужих господ.
Загалом селянські хати були подібні одна до одної: приземкуваті, з низькими зовнішніми дверима й високим порогом. У сінях зберігалися внаряддя праці — лопати, граблі та ін. Упорядження хати було дуже просте: піл ,стіл, ослін, одна — дві лави, колиска, мисник із простим глиняним посудом, інколи ткацький верстат, на стінах — божниця, рушники. Освітлювалася хата найчастіше каганцем (мисочка або черепок з лоєм — баранячим жиром). Іноді стіни, піч, сволок, двері, мисник прикрашалися рослинним орнаментом, зображеннями казкових птахів, сцен побутового характеру тощо.
Українські сільські житла можна поділити на постійні (дерев'яні, кам'яні, глинобитні) й тимчасові (курені, хижі, халупи, колиби —де жили переважно пастухи, рибалки, мисливці, козацька сірома.

3.Одяг,їжа
            Збереглося дуже мало даних. Але деякі вказівки літописів, фрески, малюнки, а також матеріали усної народної творчості допомагають відтворити ці елементи побуту. Серед селянського одягу найбільш поширеними були свита, сіряк, каптан, кожух, сорочка, штани (ногавиці) суконні й полотняні, а також гуні, гачі, плащі.. У гуцулів, наприклад, сердак шився з червоного або чорного сукна, прикрашався шнурками, обшивками, китицями. Селянський одяг шили з домотканого полотна (конопляного або лляного), сукна, смухів. Із чоловічих головних уборів слід назвати солом'яний бриль, сукняну та баранячу шапки. Для жіночого вбрання характерними були вишиті сорочки, поясним одягом служили плахта, запаска та фартух, на голову одягали хустку. Серед жіночих прикрас відомі намисто з коралів і янтарю, персні, хрестики, стрічки. Заміжні жінки на голову надівали очіпок, поверх якого пов'язувались наміткою. Дівчата заплітали волосся в одну або дві коси, укладаючи їх навколо голови. Із взуття відомі постоли (ходаки) з шкіри, лапті (личаки) з липової кори, чоботи.
Одяг феодальної верхівки, на відміну від селянського і бідного міщанського, виготовлявся з дорогого хутра, парчі, оксамиту й атласу, шовку, гаптованої китайки, тонкого сукна та ін., прикрашався золотими й срібними бляхами, перлами та іншим коштовним камінням. Поширеними в цих верствах були соболині шуби, жупани, кунтуші з позументом і вигаптованими різнобарвними візерунками, виткані з м'якої золотистої тканини пояси, чоботи із шкіри зеленого, жовтого й червоного кольору. За словами літописця, князь Данило Галицький, наприклад, одягався в кожух з грецького оловира, обшитий золотим мереживом, носив чоботи з зеленого сап'янцю, вишиті золотом.

4. Сімейні звичаї та обряди
Звичаї та обряди українського народу доби розвинутого феодалізму простежуються особливо чітко на таких побутових явищах, як шлюб, родини, похорон, розваги.
Весіллям здавна відзначали появу нової сім'ї; весільна обрядовість, отже, виконувала соціальну функцію, вона по суті стверджувала акт вінчання. Справляли весілля у вільний від польових робіт час: від великодня до трійці — весною, від жовтня до середини листопада — восени, на м'ясниці — взимку, тобто від різдва (25 грудня) до кінця лютого. Як більшість інших обрядів, українське весілля виникло на основі давньоруського. Так, викрадення нареченої, що відбувалося за згодою дівчини, як одна з найдавніших форм одруження (згадується ще в «Повісті временних літ»), побутувало на Україні і в XVII ст. Одним із давніх обрядів було укладення угоди про шлюб, домовленість про «віно» (посаг), обряд викупу молодої, замінений пізніше договором батьків.
Основні обряди, якими супроводжувався шлюб, складалися із сватання, заручин і весілля. Зміст сватання полягав в укладенні попередньої угоди між представниками молодого — старостами й батьками молодої (траплялися також випадки, коли сватів засилала дівчина до хлопця). Після сватання, якому часто передували оглядини, відбувалися заручини з участю родичів наречених і в більш урочистій обстановці.

4. Сімейні звичаї та обряди
Існував звичай, згідно з яким при похороні вбитого оголошувалося у супроводі прокльонів та заклинань ім'я вбивці (коли воно було відоме), що мало значення громадського вироку, який засуджував винуватця на смерть (родова помста). Похоронний обряд неодруженої молоді мав свої особливості: померлих одягали у весільне вбрання, як наречених, небіжницю несли тільки хлопці, небіжчика — дівчата. Виконувалися й суто весільні обряди: в похоронному почті йшли світилки, бояри, дружки, перев'язані рушниками і хустками, несли коровай.
Кожний похорон закінчувався поминальним обідом. Церковний обряд поминання померлих також був густо оплетений звичаями давніх, язичницьких часів.

5. Народні повір'я
Народні повір'я, породжені вірою у надприродні сили та різні чудодійства, довго жили в народі, передавалися із покоління в покоління і мали великий вплив на народну психологію.
В обрядовості, віруваннях та повір'ях українців важливу роль відігравав хліб, він супроводив людину від дня народження до смерті. «В житті — хліб усьому голова», — говорили в народі. З хлібом батько запрошував на хрестини, з хлібом йшли свататися, запрошували на весілля, коровай у весільному обряді грав одну з основних ролей, хлібом мати благословляла молодих до вінця і ним зустрічала, хлібом і сіллю вітали гостей, на домовині померлого клали загорнутий в рушник хліб прощання. У перший день сівби господар клав хліб із сіллю на межі, щоб був добрий урожай. При переході до нової хати на ніч клали в ній хліб, сіль і жито. У перший день новосілля в хату вносили діжу з тістом. На Бойківщині був звичай класти хліб у фундамент при закладанні підвалин нової хати (для забезпечення добробуту).

5. Народні повір'я
Ряд повір'їв стосувався новосілля і спорудження житла. Перед тим, як увійти в нову хату, впускали туди курку й півня або собаку і кота (щоб першою сконала та істота, яка першою переступить поріг нової хати). При будівництві житла не використовували поваленого бурею дерева (за повір'ям, буря — дія злих духів, і повалене дерево приносить лихо).
Частина народних повір'їв пов'язувалася з хатнім порогом, піччю, покуттю тощо. Так, через поріг не можна було вітатися. Піч вважалася місцем перебування домовика. Покуть — це почесне місце, і на нього садовили завжди поважну особу, гостя; в різдвяну ніч на покуті залишали кутю, вечерю.
Українська демонологія розвивалася у тісному зв'язку з демонологією сусідніх народів. Наприклад, в українському фольклорі, як і в російському, білоруському та молдавському, чорт завжди волохатий, рогатий, хвостатий, чорний, живе в кущах або руїнах будов; він часто буває об'єктом глузувань.
Українці, вірили в існування русалок. Русалками (нявками, мавками) вважалися дівчата-утоплениці, а в деяких місцевостях і ті, що померли на трійцю або не охрещеними. Мешкали вони у воді, а в певні часи збиралися на берегах річок та озер і принаджували людей, щоб залоскотати й утопити їх.

5. Народні повір'я
Існувало також чимало повір'їв про вовкулаків (людей-перевертнів), нечисту силу, мару, домовиків, водяників, відьом, перелесників, злиднів, упирів. Вірили, наприклад, що упирі виходять уночі з могил, нападають на людей, висмоктують із них кров.
Захист від ворожих сил, зокрема при лікуванні, вбачали в різних магічних діях, шептанні, заклинанні, виконавцями яких виступали чародії (чарівники й чарівниці), тобто ті, хто спілкувався з нечистою силою. Близько до чарівників і чарівниць стояли знахарі й знахарки, що разом із раціональними методами лікування вдавалися й до магічних прийомів.


title: Презентація на тему «Національне відродження В західноукраїнських землях»

text:
Презентація
На тему:
Національне відродження
В західноукраїнських землях
Початок 19 ст. характеризується:
Піднесенням національно-визвольного руху в Західній Україні
На перший план висувається питання про розвиток української мови
Утвердження української національної свідомості
Священики Української греко-католицької церкви взялися до видання підручників українською мовою

Яків Головацький
Маркіян Шашкевич                Іван Вагилевич
Відомі люди
Трохи про них
Яків Федорович Головацький народився 20 жовтня 1814 р. в с. Чепелях, Золочівського округу в Галичині в багатодітній родині священика. Навчався спочатку у так званій нормальній школі, а в 1825 — 1839 рр. у гімназії та університеті у Львові. Національно-визвольні ідеї М. Шашкевича, «Енеїда» І. Котляревського та збірки народних пісень М. Максимовича запалили Головацького до активної громадської та фольклористичної роботи. Збираючи пісні, описуючи мову і побут народу, він обійшов пішки Галичину, Закарпаття, бував на Буковині і в Угорщині.
Трохи про них
Маркіян Семенович Шашкевич народився 6 листопада 1811 року в селі Підлисє (Підлисся), Золочівського округу в Галичині. Дитячі роки провів у сусідньому селі Княжому, де його батько був священиком. Початкову освіту одержав дома, а потім навчався у нормальній школі в містечку Золочеві та в гімназії (Бережани, Львів).
       З дитинства Шашкевич любив народні пісні і ще в школі почав складати вірші. Навчаючись з 1829 року у Львівській семінарії, він розгорнув активну громадську і культурну діяльність, рішуче виступив за громадянські права української мови і фонетичний правопис, за літературу народною мовою, згуртував навколо себе передову молодь. Твори І. Котляревського та збірка пісень М. Максимовича окрилили Шашкевича і його однодумців Я. Головацького та І. Вагилевича у праці для народу.
Трохи про них
Іван Миколайович Вагилевич народився 2 вересня 1811 р. у селі Горішньому Ясені, нинішнього Калуського району, Івано-Франківської області, в родині священика. Після закінчення нормальної школи у м. Бучачі вчився у Станіславській гімназії. З 1830 по 1838 р. І. Вагилевич — в університеті у Львові. Там познайомився він з М. Шашкевичем і ввійшов до гуртка його однодумців. Захоплювався етнографією, історією та археологією, листувався з багатьма ученими-славістами і фольклористами: П. Шафариком, М. Погодіним, О. Бодянським, П. Лукашевичем, І. Срезневським та ін. У «Русалці Дністровій» опублікував свої перші наукові розвідки та художні твори, через що, як і інші члени «Руської трійці», опинився під наглядом поліції і після закінчення навчання в 1838 р. довгий час був безробітним.
У 1816 році Могильницький у Перемишлі заснував “Перше просвітницьке товариство греко-католицьких священників”

Могильницький А.Л.
У 30-х роках центром Українського Відродження став Львів.

Львів
“Руська трійця”
«Руська трійця» (1832—1837 рр.) — галицьке літературне угруповання, очолюване М. Шашкевичем, Я. Головацьким та І. Вагилевичем, що з кінця 1820-их років розпочало на Західних Українських Землях національно-культурне відродження.

Породжене в добу романтизму, воно мало виразно слов'янофільський і будительсько-демократичний характер. Учасники його вживали прибрані слов'янські імена (Шашкевич — Руслан, Вагилевич — Далібор, Головацький — Ярослав, його брат Іван — Богдан, Ількевич — Мирослав і т. д.). Його девізом були слова, що їх Шашкевич вписав до спільного альбому: «Світи, зоре, на все поле, поки місяць зійде».
Члени «Р. т.» «ходили в народ», записували народні пісні, оповіді, приказки та вислови. Цікаву подорож Галичиною та Буковиною здійснив Я. Головацький. Закарпаттям подорожував І.Вагилевич, який проводив агітаційну роботу серед селян, закликаючи їх боротися за свої права. За це його заарештували і заборонили з'являтися в Закарпатті.

Навколо «Р. т.» об'єднувалася молодь, що прагнула працювати для добра свого народу. Деякі її члени (М. Ількевич, М. Кульчицький та ін.) були зв'язані з польським революційним підпіллям. Збираючи усну народну творчість, вивчаючи Історію рідного народу, перекладаючи твори слов'янських будителів та пишучи власні літературні й наукові твори, учасники угрупування твердили, що «русини» Галичини, Буковини й Закарпаття є частиною українського народу, який має свою історію, мову й культуру.
Пам'ятник “Руська трійця”
«Русалка Дністрова»
Ясним блиском у темряві, серед якої блукали українці по обидва боки Дністра на початку XIX в., була «Русалка Дністрова» Маркіяна Шашкевича. Познайомлений основно з відродинами слов’янських літератур та з найвизначнішими творами доби відродження слов’янських народностей, заохочений першими літературними й етнографічними працями, що вийшли за Збручем, у великому захопленні красою рідної мови й рідної пісні, Маркіян Шашкевич узяв на себе завдання розігнати «мряки тьмаві», що нависли над виднокругом народного життя, дати початок народній літературі, «збрататися з повним ясним сонцем

». Цій високій ідеї відродження українського письменства полишився вірний по кінець свого життя. Своє захоплення вмів також передати іншим. Так, у 1832 р. приєднав він до себе двох талановитих товаришів — Якова Головацького й Івана Вагилевича, що стали разом до спільної праці. Цей гурток назвали «Руською трійцею». Аби свою ідею поширити серед широких кіл українського громадянства, видав Шашкевич у 1836 р. (з датою 1837 р.) у Будапешті альманах «Русалка Дністрова» в живій народній мові і за фонетичним правописом.

“Русалка Дністрова”
Презентація з
Історії України

Виконала:
Учениця 9-Є класу
Бірюк Анна

Використані матеріали:
Підручник О.Реєнта та О.Малій
“Історія України” ,
“Великий довідник школяра” 2006 року друку,
Мережа Інтернет ,
Та матеріал вчителя


Презентація на тему «Язицький світ східних слов’ян»


title: Презентація на тему «Освітня реформа 1864 року»

text:
Освітня реформа 1864 року
на територіях підросійської України
Серйозні зміни в економічному   житті викликали необхідність перетворень в усій державній системі. Тому протягом 60—70-х років було проведено низку реформ, які охопили основні сторони життя країни: земську, судову, військову, освітню, цензурну та ін.
Нова освітня реформа була запроваджена в 1860-х рр. міністром народної освіти О.Головніним. Вона торкалася майже всіх ланок системи освіти, доповнюючи відсутнів ній компоненти. Передбачався розвиток педагогічної, професійної і поза-шкільної освіти для оновлення вищої школи.
Згідно з освітньою реформою, яка почалася 1864 p., запроваджувалася єдина система початкової освіти, встановлювалися два типи гімназій: класична та реальна, навчання в яких було платним. Надавалася певна автономія університетам. Право вступу до університетів мали лише ті особи, які закінчували класичні гімназії.
Класична гімназія
Реальна гімназія
Закінчення реальної гімназії давало право на вступ до вищої технічної школи, а жіночої не передбачало взагалі ніяких прав, бо її місія, як проголошував шкільний статут, лише підготувати освічену «дружину і матір сім’ї». Для дорослого населення відкривалися недільні школи.
Печерська Гімназія
Земські школи користалися доброю славою. Земства організовували школи: чотирирічні, початкові, гімназії, професійні, технічні, курси для підвищення освіти вчителів, курси українознавства. В 1910 р. в цих школах навчалося понад 420 тис. дітей.
Під час реформування системи освіти було зроблено акцент на поширення писемності серед народних мас. Для цього створювалася популярна література, видавалися підручники, організовувалися недільні школи для дорослого населення.
Початкова освіта регламентувалась "Положенням про початкові народні училища". До початкових народних училищ відносились елементарні школи всіх відомств (церковнопарафіяльні, міністерські, земські, залізничні і ін.), міські і сільські, ті, що утримувались казною, товариствами або приватними особами.
Новим, згідно положення, було те, що початкові училища дозволялось відкривати органам місцевого самоврядування (земствам, містам), товариствам і приватним особам. Запроваджувались колегіальні органи керівництва школами – повітові і губернські училищні ради.
Вчителями могли бути або церковники або світські особи. На відміну від церковників, світські особи для вчительської діяльності повинні були мати спеціальний дозвіл училищної ради у вигляді посвідчення про добру моральність і благонадійність. Новим було й те, що вчителями початкових народних шкіл могли бути і жінки.
На кінець XIX ст. у порівнянні з його серединою початкових шкіл на Україні стало в 12 разів більше. Але потреби народу в початковій освіті вони не задовольняли. Рівень елементарної грамотності в кінці XIX ст. у різних губерніях України коливався 15-20%.
Якість навчання у народних школах була низькою. Особливо примітивну освіту давали церковнопарафіяльні школи, які становили на 1900 р. 80% усіх початкових шкіл. Вони існували на пожертвування парафіян. Навчання тут обмежувалося читанням слов’янською і російською мовами, початками арифметики та вивченням молитов.
1863 року було видано "Статут університетів", який виявився найбільш прогресивним із всіх університетських статутів дореволюційної Росії. Університетам дозволялась певна автономія: право вибору вченою радою ректора; вибирання на конкурсній основі професорів тощо.
Крім університетів існували вищі технічні, сільськогосподарські, економічні учбові заклади. Стан вищої освіти в Україні був вкрай незадовільним, на початок XX ст. тут всі вузи зосереджувалися тільки в чотирьох великих містах: Києві, Харкові, Одесі і Катеринославі.
Чернівецький національний університет імені Юрія Федьковича — один із небагатьох класичних університетів у державі.
Обмеженою була середня і вища освіта для жінок. Рівень освіти у всіх середніх жіночих закладах (жіночі гімназії, єпархіальні училища, інститути шляхетних дівчат) був набагато нижчим, ніж у чоловічих. Жінки практично не мали доступу в університети і вищі технічні школи, для них організовувалися лише Вищі жіночі курси.
Перша київська чоловіча гімназія
Перша жіноча гімназія (Фундукліївська) в Україні почала роботу 1859 року в Києві.
Фундукліївська жіноча гімназія. З листівки початку ХХ ст.
Початкова освіта для народних мас була відсталою, у той час, коли діти панівних станів отримували покращену початкову освіту в спеціальних підготовчих класах гімназій або в домашніх умовах.
Дякуємо за перегляд презентації


title: Презентація на тему «Хрущовська відлига» (варіант 3)

text:
1958
76,7
1959
77,7
1960
78,3
1961
81,3
1962
84,2
1963
85,4
1964
87,6


title: Презентація на тему «Товариство «Просвіта»»

text:
    Презентація на тему:                  «Товариство «Просвіта»»
Протокол «Просвіти» 1882 року.
Товариство «Просвіта» виникло в 1868 році в Галичині як противага антиукраїнським течіям у культурному житті: колонізаторській, підтримуваній цісарською владою, — з одного боку, і русофільській, — з другого.
 Основним завданням товариства стало сприяння просвіті українського народу в культурному, національно-політичному та економічному напрямках.
       Його створили майже 60 студентів на чолі з Анатолем Вахнянином
Анато́ль (Наталь) Климович Вахня́нин (* 19 вересня 1841 — † 11 лютого 1908) — український громадсько-політичний діяч, композитор, педагог і журналіст.
Редактором популярних видань «Просвіти» був письменник Юрій Федькович. Товариство Галичини обмінювалось друкованою продукцією зі світовими організаціями.
О́сип Ю́рій Федько́вич (повне ім'я і прізвище — Осип Домінік Гординський де Федькович; псевдоніми: Гуцулневір Юрій Коссован, О. Ф. та ін.; * 8 серпня 1834, Путила — † 11 січня 1888, Чернівці) — український письменник романтичного напряму, предвісник українського національного відродження Буковини.
У 1891 році «Просвіта» окрім популяризації рідного слова, культури почала займатись економічною діяльністю. Товариство заснувало:
рільничо-господарські та промислові спілки
 крамниці
ощадні та позичкові каси
господарські і промислові школи
А також допомагало людям придбати якісне насіння, машини, запрацювала і страхова компанія «Дністер», яка страхувала людей від пожеж.
А після Першої світової війни Український кооперативний рух був започаткований теж «Просвітою». Він допоміг багатьом українцям Галичини поліпшити свій матеріальний рівень. Товариство заснувало народний театр, кінотеатр, книгарні, торгове училище, допомагало українським вчителям, письменникам, студентам, людям мистецтва і навіть збудувало свій будинок.
Збір товариства «Просвіта»
Пам’ятник «Просвіті» у Львові


title: Презентація на тему «Роздробленість Русі»

text:
РОЗДРОБЛЕНІСТЬ РУСІ
Упродовж століть історики замислювалися над долею Київської Русі. Намагаючись збагнути причини її роздробленості, що в кінцевому підсумку привело її до загибелі.
Добу від середини XII до середини XIII ст. в історії Київської Русі дослідники називають добою роздробленості. Йдеться не про суцільну смугу міжкнязівських усобиць: хоч їх і справді не бракувало, проте траплялися вони і в попередні часи. Та якщо раніше Руська держава, переживши чвари й розбрат, лишалася централізованою монархією, то від середини XII ст. нею почало керувати об'єднання найсильніших князів — правителів удільних князівств
 Узаконена Любецьким з'їздом отчинна система розвинулась настільки, що удільні князі дедалі більше почувалися у своїх володіннях незалежними господарями. Власне, у зміцненні самостійності удільних князівств і полягає сутність роздробленості.

Сучасні історики роздробленість витлумачують не як розпад держави, як зміну її устрою та форми правління. Устрій Київської Русі часів роздробленості можна порівняти з сучасними федераціями — державами, що складаються з кількох державних утворень, за якими зберігається певна самостійність. Форму правління, властиву Київській Русі часів роздробленості, називають колективним сюзеренітетом: замість одного великого князя владу здійснює об'єднання найважливіших князів.
Причини роздробленості Київської Русі
Історики по-різному пояснюють причини роздробленості Київської Русі. Називають з-поміж них і великі розміри території держави та їх різний етнічний склад, і князівські усобиці, відсутність сталого порядку пристолонаслідування, напади степових кочовиків і занепад торговельного шляху «з варяг у греки».
Головною ж причиною більшість дослідників вважає розвиток феодального землеволодіння, зміцнення його вотчинної форми. Удільні князі не були зацікавлені у сильній владі великого київського князя. Більше того, вони прагнули для себе таких само повноважень. Недарма в XII ст. титул «великий князь» поряд з київським мали чернігівський, володимирівський та деякі інші князі.
Володарі удільних князівств провадили власну внутрішню політику, на свій розсуд вирішували питання війни та миру, укладали угоди з сусідами. Таких удільних князівств на середину XII ст. було близько 15, з яких 6 сформувалися на українських теренах: Київське, Чернігівське, Переяславське, Волинське, Галицьке й Новгород-Сіверське

Порівняння меж удільних земель із територіями племінних об'єднань східнослов'янських племен, що складалися впродовж доби розселення (V—VII ст.), наштовхнуло вчених на думку, що у роздробленості Київської Русі багато важив різний етнічний склад її територій.
Пригальмовані на якийсь час сильною централізованою владою процеси визрівання трьох східнослов'янських народів - українців, білорусів і росіян - пожвавилися, тілько-но та влада ослабла і коли склалися сприятливі умови в господарському житті. На слушність цієї думки вказує той факт, що одними з перших перестали коритися Києву Полоцьке князівство (Білорусь), Новгород та Володимиро-Суздальська земля (на російських теренах).

ВИСНОВОК
Та, попри незворотність розпаду і зростаючу самостійність земель-князівств, Київська Русь до середини XIII ст. була єдиною державою — з єдиною територією, спільними законами і єдиною церквою. Київ лишався, хоча дедалі більшою мірою формально, стольним містом, і за право покняжити в ньому змагалися руські князі з різних князівств.
ВИСНОВОК
Як і за часів Мономаха, князі (коли частіше, коли рідше) збиралися на з'їзди, де й намагалися розв'язати суперечливі проблеми — головним чином, пов'язані з організацією спільних походів проти половців. Кожен удільний князь, тілько-но здобував київський стіл, намагався скористатися своїм становищем для посилення великокнязівської влади й відновлення централізації держави.

Виконали
Учні 7-Б класу
КНВК
Воротинцев Артем
ДЯКУЄМО ЗА УВАГУ


title: Презентація на тему «Superstition»

text:
   Superstition
If you meet woman with
An empty bucket, You will
have bad luck.
You will have visitors , if you      see a spider in your house.
In Turkey if a black cat crossed the road , you will have bad luck. But if you touch your hair you will have good luck.
If you put the keys on the table, you will have  a quarrel.
If  the  baby looks like a mother , he will have  good luck.
You will have  bad day , if the  morning  you meet the  first a woman.
If the bird flew into the house , you will have news.
If your ears itch , will be a snowstorm.
If you look in a broken mirror , you will have bad luck.


title: Презентація на тему «New Zeland» (варіант 2)

text:
 Fact File
Official  name		New Zealand (English); Aoteraoa (Maori)
Capital city		Wellington
Largest cities		Auckland, Christchurch, Dunedin
Total area		268, 680 sq km
Population 		4,116, 000 people
Main religions		Christian, Catholic
Major ethnic groups	Europeans, Maori, Pacific Islanders, Asian
Consist of		North Island, South Island, Stewart Island,
			Chatman Islands and minor islands
Currency 		New Zealand Dollar (NZ$)
Official language	English, Maori
Form of government	parliamentary democratic monarchy
Natural resources	land (for farming, dairy farming, cattle 				breeding), forests
Flag 			the New Zealand Flag
Internet TLD (top-level domain) 		.nz

   The map of New Zealand
	New Zealand lies between the Equator and the South Pole in the southern Pacific Ocean, near the eastern coast of Australia.
	New Zealand is an island country with a total area of 268, 680 sq km.
	It has no land boundaries. Australia is New Zealander’s nearest western neighbour.  These two countries are separated from each other  by the Tasman Sea.
    The geographical  peculiarities
New Zealand is made up of three main islands – the North Sea, the South Sea and the Stewart Island. The South Island is separated from the North island by Cook Strait.
The Stewart Island
Cook Strait
The North Sea
The South Sea
      The geographical  peculiarities
There are also such smaller offshore islands as the Chatham Islands, Campbell Islands, the Antipode Islands, the Bounty Islands and the Auckland Islands.
The Antipodes Islands
The Kermadec Islands
Chatham Island
The Bounty Island
Campbell Island

       It’s interesting to know…
…New Zealand is 12 hours ahead of Greenwich Mean Time (GMT). So, it is one of the first places in the world to see the new day.

…The Maori people call New Zealand Aotearoa,  which is usually translated into English as “The Land of the Long White Cloud”.

…New  Zealand is also called “Godzone”, “Pig Isles”, “Shaky Isles”, “Quaky Isles”, “Maoriland” and “Kiwiland”

An interesting historical fact…

The name “New Zealand” came from Dutch cartographers, who called the islands “Nova Zeelandia”, after the Dutch province of Zeeland. British explorer James Cook adapted the name to the English language and the name became New Zealand.
      The geographical  peculiarities
	Though the country is so small there are so many beautiful things that attract  attention  - volcanoes, subtropical rainforests, geysers, fiords, beaches, glaciers and high mountain peaks.
	New Zealand lies on the plates that make geological movements. Volcanic action still continues on the islands. Earthquakes are frequent here though they are not  so damaging.
	 The North Island has a number of large active volcanoes, among them is Ruapehu.  The last eruptions were here in 1995 and 1996.
Ruapehu
      Flora and fauna of New Zealand
	Flora in New Zealand is very rich. There are about 2,000 species where 1,500 are endemic (which are only found in this country). It also has some of the oldest trees.
	Fauna in this country is also special. Long time ago, without enemies, some birds lost their ability to fly, and some insects became gigantic.

It’s interesting to know…

Before Europeans came to New Zealand there were no predatory animals at all.  This  was so good for many flightless birds. All wild mammals living in New Zealand at present were imported.
      Flora and fauna of New Zealand
Many of New Zealand’s native animals are found nowhere else in the world:

the kakapo – the world’s largest flightless parrot
 the tuatara – the oldest living reptile Tuataras live for 300 years. They can be
     traced back 190 million years to the Mesozoic era

kakapo
tuatara
Flora and fauna of New Zealand
 the biggest earthworms in the world
 the smallest bats in the world – the only native land mammals in New
     Zealand
 the weta – the heaviest insect in the world (70 gm and 20 cm long)
the weta
New Zealand bat
    Rivers and mountains
New Zealand is a very mountainous country. About one third of the islands is covered with mountains. The Southern Alps run along the western coast of the South Island and are the highest in New Zealand. Mount Cook is the highest mountain there (3, 050 metres above the sea level).
the Southern Alps
Mount Cook
      Rivers and mountains
It’s interesting to know…

Sometimes New Zealanders say that the North Island means “beaches” and the South Island means “mountains”
New Zealand’s rivers are mainly short and swift. The longest river is the Waikato. There are many lakes on both islands as well. The North Island’s volcanic interior contains New Zealand’s largest lake. Its name is lake Taupo.
Waikato
Taupo
     Climate
	New Zealand is known for its maritime climate which is quite good during the whole year. It is moist, temperate and is affected by latitude and the proximity of the ocean.
	Climate of this country has no extremes and no wide range of temperatures. The difference of winter and summer temperatures is about 10 degrees. That is why New Zealand is very attractive for tourists. Seasons here are reverse of the Northern Hemisphere like in Australia.
	Because of New Zealand’s wet and mild climate many inhabitants  of the country are busy with farming and dairy goods production.
	There are heavy rainfalls in New Zealand all year round which is very good for cattle –farming, sheep- farming, growing fruit, vegetables and flowers.
     Big cities
	More than 85 per cent of the population of New Zealand lives in urban areas.  The principal country cities are Wellington (the capital),  Auckland, Christchurch, Dunedin, Hamilton, Palmerston North,  Hutt City, Invercargill.  Early in the 20th century the first four mentioned cities were almost equal in importance but then they started to develop rapidly except for Dunedin.
	Wellington is the capital of the country, its second largest city, the main port, the centre of finance and commerce and a sit of the government. It is situated on the southern coast of the North Island.
	The population  of greater Wellington is about 350,000 people. Wellington has been the capital of the country since 1865.
     Big cities
An interesting historical fact…

Wellington’s nickname is “the windy city”. The first European name of the city was “Port Nicholson” named after a captain of the British navy who in 1839 bought the land from the local Maori tribe in exchange for blankets. In 1840  the first settlers arrived from Britain and called this settlement “Britannia”. And  “Britannia” later became “Wellington”.
	Auckland is New Zealand’s largest city and its former capital. It has a population of over a million people. Auckland was first established  as the capital of the British colonial government.
	Despite the fact that Auckland is much larger than Wellington it is geographically less central. So, this was the major deciding factor for transferring the capital to Wellington.
	Christchurch and Dunedin are two main cities of the South Island. These cities are very much like British ones because of their atmosphere.
     The population of the country

	The population of New Zealand is over four million people. It is unevenly distributed. The main part of the population lives on the North Island which is obviously closer to the Equator and warmer. About 50 per cent of the population lives in four cities of Auckland, Wellington, Christchurch and Dunedin.
It’s interesting to know…

Arthur Lydiard, a New Zealander,  invented jogging – the method of building  physical fitness by increasing stamina gradually through running slowly.  Bungee jumping was also invented in New Zealand.
     The population of the country
	Almost 70 per cent of the population is people of European  (mainly British) background. And about eight per cent is the Maori, New Zealand’s indigenous inhabitants or Aborigines.  There are also small minorities of Pacific Islanders and Asians.
	The Maori originate from a Polynesian people from south-east Asia. The exact date of Polynesian settlement  on islands of New Zealand is unknown. It could be between 950-1130 AD.
	The Maori tribes had lived on the islands of New Zealand for hundreds of years before the white people came there.
	Abel Tasman was the first European explorer who saw New Zealand in 1642. But captain James Cook, an Englishman, was the first who first set foot on New Zealand’s soil in 1769. After his voyages Europeans began to come frequently.
     The population of the country
        An interesting historical fact…

Before Europeans came to the island, the tribes of Maori did not have the name for themselves. They adopted the name “Maori” meaning “normal” to distinguish themselves from Europeans.
	The tribes  of Maori are well-known all over the world. The Maori are famous for their folk-songs and wood-work. They are often called “Vikings of Sunrise”.
     The population of the country
	In the 19th century there was a struggle between the Maori people and the British colonies. It was a series of the Maori Wars. Many of the Maori were killed and English settlers took their lands.
	Both English and Maori are official languages. English is more widely spoken, though the Maori language  is now coming back thanks to the revival of their native language Maoritanga and Maori culture.
     The symbols of New Zealand
	The symbol of  New Zealand is the kiwi – a flightless bird, native to this country.
	Kiwi has no 				       tail, almost no wings and is about the size 				       of a large hen. No other bird lays eggs				       so large in proportion to its size: the egg is 				       about one fifth of its own weigh. It means 				       that in many ways the kiwi does not look 				       like  an ordinary bird.  It is rare and very 				       much protected.

It’s                                                                        interesting to know:

The Kiwi as an emblem				         first appeared in the late 19th century.  				         During World War I the name “kiwi” was 				         used for New Zealand  soldiers.
     The symbols of New Zealand
	Today, New Zealanders overseas  (and at home) are called “Kiwis”. The Kiwi is closely associated with  the Armed Forces. The green fruit   with the brown skin that we call “kiwi” is known as “kiwifruit”.
	They often call small children “Kiwis”. In elementary school there are  such posters with the words: “Be a tidy kiwi!”
	The bird is now used in the coat of arms, crests and badges of many New Zealand cities, clubs and organisations.
     The symbols of New Zealand
	As for the New Zealand Flag, the stars of the Southern Cross show country’s  location in the South Pacific Ocean. The Union Flag shows that New Zealand was once a British colony.
     The symbols of New Zealand
	The New Zealand and Australian flags have very much in common. The only difference is that the Australian Flag shows the stars  of the Southern Cross  in white colour on a blue field while the New Zealand Flag shows the stars in red on a blue field.
     The symbols of New Zealand
	There are two national anthems of New Zealand and both have equal status. These are “God defend New Zealand” and “God Save the Queen”.  The first one is always used on sports occasions.
New Zealand’s coat of arms
     The political system of New Zealand
	New Zealand is an independent state and a member of the Commonwealth of Nations and the United Nations.
	This country is a constitutional monarchy.  The British monarch is the Head of State but Governor-General, usually a New Zealander, represents the Queen by carrying out responsibilities.
	The government consists  of the Governor-General, the Prime Minister who is the leader of the party  in power, Cabinet  (executive branch) and the Parliament (legislative branch).
John Key, the Prime Minister
     The political system of New Zealand
	The Parliament, contrary to the UK, consists of only one chamber – the House of Representatives. There are 120 members. Its members are elected every three years.
	The chief political parties are the Labour Party, the National Party and the New Zealand First Party.
     Some details of culture of New Zealand
	The culture of New Zealand is a mixture of different cultures: British, Aboriginal and other European countries.
	Today New Zealanders are highly educated and sophisticated urban dwellers.
	There is a cultural phenomenon in New Zealand known as “kiwiana”. You know that New Zealanders are called “kiwis” around the world after the native bird “kiwi”. Now their “kiwi” sense of humor, “kiwi” view of life make up “Kiwiana”, which is all the special things and details that show their national identity, their “kiwi nationhood”.
	Kiwifruit, for example, was once known as Chinese gooseberry, but the fact that it was imported from New Zealand made world call  this fruit – kiwifruit.
     Some details of culture of New Zealand
	There is a famous New Zealand dessert called “pavlova” (meringue, cream and kiwi topping). It was invented as a tribute to the Russian ballerina Anna Pavlova who toured to Australia and New Zealand  in 1926.
     Some details of culture of New Zealand
	New Zealanders love water. They have a strong passion for ocean- going craft. New Zealanders have won many medals for yachting, windsurfing, kayaking and rowing.
     Some details of culture of New Zealand
	Among the qualities valued by New Zealanders are individualism,  self-reliance and a genius for invention. Long time ago first people in New Zealand dealt with isolation and the elements, so that it developed their ingenuity and made them multi-skilled. That contributed a lot to their character.
	They also have a strong sense of fair play and teamwork. New Zealand was one of the first countries who gave women the right to vote.
	The language in this country is close to Australian English with some elements of the Maori language.

Wellington

Auckland
Christchurch
Dunedin

The Tasman Sea

Bungee jumping in New Zealand


Презентація на тему «Володимир Кирилович Винниченко» (варіант 1)


title: Презентація на тему «Перший зимовий похiд»

text:
Перший зимовий похiд
Підготували: Зарубін Михайло та Григоров АнтонПеревірив:     Самофалова І.Л

Харків.  2015р.
ПЛАН
Перший зимовий похід
Завдання походу
Хід операції
Бойовий склад
Результати походу
Оцінка операції
Орден Залізного Христа

Перший зимовий похід
Пе́рший зимови́й похі́д — похід Армії Української Народної Республіки тилами Червоної та Добровольчій армії під проводом Михайла Омеляновича-Павленка (6 грудня 1919 — 6 травня 1920)
Завдання походу
Головним завданням Зимового походу було збереження армії на українській території, у ворожому запіллі, шляхом партизанських дій.
Хід операції
Бойовий склад
Армію, перед вирушенням у похід було поділено на чотири збірні групи:
Запорізька збірна група або Запорізький корпус з усіма частинами, що до нього раніше входили, за винятком Гайдамацької бригади .
Київська збірна група, що складалася з 5-ї та 12-ї Селянських дивізій, полку Морської піхоти, частин Залізної дивізії  та Корпусу Січових Стрільців.
Волинська Збірна група, що складалася: з 1-го збірного полку, 2-го збірного пішого полку з 4-го полку сірожупанників, 2-го кінного ім. Залізняка полку, кінного полку ім. Гетьмана Мазепи та Волинської гарматної бригади, що утворилась з решток гарматних частин згаданих вище 3-х дивізій.
3-тя Стрілецька дивізія або група, до складу якої входили частини тієї ж 3-ї стрілецької дивізії, Спільна Юнацька школа.
Результати походу
За весь рейд запіллям ворога пройдено 2500 кілометрів, проведено більше 50-ти успішних боїв.
Оцінка операції
За оцінками воєнних істориків перший Зимовий похід Армії УНР є найгероїчнішою сторінкою воєнного мистецтва періоду національно-визвольних змагань в Україні в 1917 - 1921 років, під час якого українська армія вперше вдало застосувала партизанські методи боротьби з численними ворогами. Була здійснена головна найважливіша мета — збережена армія УНР. Зимовий похід дав зразки характерної партизанської війни
Орден Залізного Христа

Усі учасники Зимового походу, що повернулися, були нагороджені орденом Залізного Христа, який у системі відзначень українського війська посідав «безапеляційно перше місце».
ДЯКУЄМО ЗА УВАГУ!