title: Презентація на тему «Театральна культура України ХІХ ст»

text:
Театральна культура України ХІХ ст.
З 40-х рр. XIX ст. театральна справа в Україні набуває більшої систематичності.
Якщо в першій половині XIX ст. Україна висувала лише окремих талановитих митців, які в складі російських труп, театрів зрідка виступали й українською мовою (М. Щепкін, К. Соленик, С. Гулак-Артемовський та ін.), то з кінця 50-х років почали складатися спочатку аматорські, а потім професійні театральні гуртки й трупи, засновниками яких були П. Ніщинський, М. Кропивницький, М. Старицький, І. Карпенко-Карий, М. Садовський, П. Саксаганський, П. Маркович, а в Галичині - О. Бочинський, А. Моленицький та ін.
Розвиток  театру
 портрети
Протягом цього періоду український репертуар збагачується різножанровими творами Т. Шевченка, Я. Кухаренка, С. Писарев-ського, Л. Глібова, О. Стороженка, М. Стеценка, С. Гулака-Артемовського, Р. Моха, І. Гушака, П. Свєнціцького, К. Устинови-ча, О. Огоновського, Ф . Царевича та ін.
 Репертуар
Українська драматургія другої половини XIX ст. уславилася цілою низкою імен як драматургів, так і акторів, чий талант підніс українську культуру, сприяв розвитку національної свідомості та національно-духовному відродженню українського народу. Серед них Іван Нечуй-Левицький ("Маруся Богуславка"), Марко Кропивницький (1841-1910, "Дай серцю волю, заведе в неволю"), Михайло Старицький ("За двома зайцями", "Сорочинський ярмарок", "Різдвяна ніч"), Іван Карпенко-Карий, "Наймичка", "Безталанна", "Сто тисяч", "Мартин Боруля"). Значним був драматургійний доробок П.Мирного ("Лимерівна", "Повія"), І. Франка ("Украдене щастя", "Учитель", "Кам'яна душа"), Б. Грінченка ("Степовий гість", "Ясні зорі"), Л.Українки ("Лісова пісня", "Бояриня").
Творчість
Портрети
Біля витоків українського професійного театру стояли видатні українські актори М. Кропивницький, М. Садовський, І. Тобілевич, Л. Квітка, М. Заньковецька, М. Старицький, П. Саксаганський. Завданнями українського театру були: боротьба проти русифікаторства; формування шанобливого ставлення до українського народу та його культури; порушення соціально значущих питань тощо.
«Батьки » українського  театру
Портрети
У 1864 р. у Львові було засновано український театр "Руська бесіда", який очолив О.Бачинський.
"Руська бесіда"
Академік М. Грушевський так оцінив значення українського театру на межі століть: "Для широкої публіки при нестачі книжок український театр мав велике значення. Українські трупи почалися з одної, але з часом множилися, ставали все розповсюдженим явищем і, не вважаючи на убогість репертуару і на високі прикмети більшості п'єс (цензура театральна була надзвичайно сувора), вони підтримували пам'ять народного слова і любов до нього винародовленої міської людності".
Значення театру для розвитку України
Розвиток художньої культури - образотворчого мистецтва та архітектури - тісно вплітався у загальнокультурний розвиток України. Від середини XIX ст. міське будівництво житлового та громадського призначення у зв'язку з пануючим у Європі утилітаризмом переймається еклектикою - поєднанням різних історичних стилів в одному архітектурному ансамблі. Серед її напрямів особливо поширюється віденський ренесанс. 3агальне архітектурне обличчя українських міст приймає віденську моду. Зокрема, найхарактернішим зразком цього стилю є оперні театри Одеси, Львова та Києва.
Українське мистецтво останньої чверті XIX ст.
Театри


title: Презентація на тему «Емський указ і Валуєвський циркуляр»

text:
Емський указ і Валуєвський циркуляр
Зміст:
Валуєвський циркуляр
Відомості про циркуляр
Знаменита фраза з листа Валуєва Імператору
Проти українські заходи Олександра 2
Емський указ 1876 року
Інструкції щодо указу російського царя
Історія винекнення указу
Етапи вступу Емського указу в силу
Наслідки

Валуєвський циркуляр
Валуєвський циркуляр (1863) — таємне розпорядження міністра внутрішніх справ Російської імперії Петра Валуєва до територіальних цензурних комітетів, в якому наказувалося призупинити видання значної частини книг, написаних українською мовою. Згідно з указом заборонялась публікація релігійних, учбових і освітніх книг, однак дозволялась публікація художньої літератури.Мотивом до видання циркуляру став страх царської влади, що публікації книг українською мовою стимулюють зростання сепаратистських, пропольських та антицарських настроїв.Дію Валуєвського циркуляру було закріплено і розширено шляхом видання Емського указу.
Відомості про циркуляр
У січні 1863 р. в Польщі спалахнуло давно очікуване повстання проти російського засилля. Напади на царські гарнізони відбувались і на Правобережній Україні, де існував значний прошарок польського населення (485 тис. чол., або 9,2 %). Хоч українські селяни участі в цих подіях не брали, вважаючи їх, як і в 1830 —1831 pp., «панською справою», російські шовіністи після придушення польського повстання зажадали від уряду приборкати український національний рух.

Ще влітку 1862 р. Олександр II наказав позакривати недільні школи, започатковані, як зазначалося в рескрипті, «під впливом і за участю осіб, котрі мали завданням потрясіння держави». Викладачі багатьох україномовних шкіл не бажали послуговуватись офіційними підручниками з історії, які заперечували існування українського народу. Популярний публіцист М. Катков, редактор газети «Московские ведомости», закликаючи владу посилити наступ на українську культуру, силкувався довести, що «малоросійської мови ніколи не було й, незважаючи на всі зусилля українофілів, і досі не існує».
Хоч Валуєвський циркуляр перешкоджав поширенню українського слова, він не зупинив тих діячів культури, котрі зробили метою свого життя утвердження національної свідомості в народних масах. Композитори М. Аркас, М. Лисенко, Д. Січинський, попри заборону, озвучували патріотичні вірші Т. Шевченка, О. Духновича, 1. Франка та ін. поетів. Письменники М. Кропивницький, 1 Нечуй-Левицький, П. Мирний, М. Старицький та ін. своєю творчістю підносили українську літературу до європейського рівня.
Знаменита фраза з листа Валуєва Імператору
Дослідники стверджують, що фраза з валуєвського листа — «никакого особенного малороссийского языка не было, нет и быть не может» — цитувалася в українській публіцистиці безліч разів і стала найзнаменитішою, але в тексті вона не є думкою самого Валуєва — він, як і Новицький, знову-таки посилається на думку «большинства малороссиян». А сам лише приєднується до цієї думки, вважаючи її «весьма основательной».
Проти українські заходи Олександра 2
Вершиною усіх протиукраїнських заходів царату був таємний, ніколи не оголошений, самим царем Олександром II. підписаний у травні 1876 р. (у м. Бад Емс, Німеччина) ганебної слави «Емський указ».
Після Валуєвського з 1863 р. це був черговий тяжкий удар в українську мову-літературу-культуру. А пригадаймо, що історичним передвісником обох указів була заборона ще у 1720 р. друкувати церковні книги українською мовою, а в 1769 р. українські букварі для дітей, та наказ відбирати ті букварі, що вже були в ужитку.

Емський указ 1876 року
Емський указ — розпорядження російського імператора Олександра II (1876), спрямоване на витіснення української мови з культурної сфери і обмеження її побутовим вжитком.Указ забороняв ввозити на територію Російської імперії з-за кордону книги, написані українською мовою, видавати нею оригінальні твори і робити переклади з іноземних мов, тексти для нот, театральні вистави і публічні читання.Заборонено навчання українською.
Інструкції щодо указу російського царя
Емський указ мав форму таємної інструкції, випрацьованої м.ін. з участю полтавського поміщика, таємного царського радника Мих. Юзефовича, а зміст цієї інструкції був такий:1.    Заборонити довіз будь-яких українських книг і брошур з-за кордону.2.    Друкування і видавання українських творів та перекладів в імперії заборонити, крім: а) історичних документів і пам’яток, та б) художніх творів, з яких перші наказано друкувати, дотримуючись правопису оригіналів, а другі — без будь-яких відхилень від загальноприйнятого російського правопису і лише після розгляду рукописів у Головному управлінні в справах друку.3.    Українські сценічні вистави та читання, а також слова при нотах заборонити.У 1881 p., в період деякої відлиги в російській імперії, з доручення царя Олександра III., окрема комісія переглянула Емський указ 1876 р. і вирішила цей указ визнати діючим, але доповнила його такими пунктами:1.    Дозволити друкувати малоруські (тобто українські) словники з умовою збереження правопису або загальноросійського, або того, що його вживали не пізніше, як у XVIII ст.2.    Дозвіл на сценічний показ малоруських п’єс і публічне виконання українських пісень (не заборонених цензурою) — залишити до вирішення місцевим органам російської адміністрації. Дозвіл на друк українських текстів при нотах узалежнити від головного управління для справ друку.А дальше була заборона організувати спеціально український театр чи театральні трупи для виконання виключно українського репертуару.
Історія винекнення указу
Свою назву Емський указ отримав від німецького міста Бад Емс, де Олександр II вніс поправки і підписав підготовлений спеціальною комісією указ. До складу комісії увійшли міністр внутрішніх справ Олександр Тімашев, міністр народної освіти граф Дмитро Толстой, шеф жандармів Потапов і помічник попечителя Київського навчального округу Михайло Юзефович. Вважається, що виданню указу передував меморандум, надісланий імператору Юзефовичем, в якому той заявляв, що українці хочуть «вільної України у формі республіки з гетьманом на чолі».
Наслідки
1.    Заборона видавати твори з різних ділянок науки змушувала українських авторів вдаватися до белетристичного викладу наукового матеріалу.
2.    Белетристичні твори, хоч на них повної заборони не було, переслідувались дуже послідовно. Навіть у поетичних творах (як от у Самійленка) скреслювано алегоричні порівняння.
3.    Щодо заборони українського театру, то указ 1876 p., не був в силі знищити його, бо українські театральні традиції вже так вкорінились у народі, що адміністрація не зважувалась переслідувати відважних організаторів таких вистав. А втім такі виступи відбувались приватно, без афішів (як от у Києві) і без продажу квитків, але поліційні шикани, наскоки й кари все одно були на денному порядку.

Етапи вступу Емського указу в силу
1721 рік – Знищення Чернігівської друкарні.
1764 рік – Інструкція Єкатерини Другої князю Вяземському про посилення русифікації України, Смоленщини, Прибалтики та Фінляндії.
1775 рік, серпень. – Маніфест Єкатерини Другої «Об уничтожении Запорожской Сечи й причисления оной к Малороссийской губернии» і про закриття українських шкіл при полкових козацьких канцеляріях.
1784 рік – Русифікація початкової освіти в Україні.
1800 рік – Указ Павла Першого про встановлення в Україні будівництва церков у московському синодальному стилі і заборона церковного будівництва у стилі козацького бароко.
1817 рік – Закриття Києво-Могилянської академії.
1831 рік – Скасування царським урядом Магдебурзького права на українських землях.
1862 рік – Закриття українських недільних і безплатних шкіл для дорослих.
1863 рік, 18 липня. – Циркуляр міністра внутрішніх справ Росії Валуєва про заборону друку книг українською мовою в Російській імперії.
1869, 1886 роки. – Укази царської адміністрації про доплати за успіхи в русифікації України чиновникам «в десяти Юго-Западных губерниях лицам русского происхождения, исключая, однако, “местных уроженцев”.

Над презентацією працювала:Петрушина Катерина


Презентація на тему «Богдан Хмельницький»


title: Презентація на тему «Внутрішня та зовнішня політика Скоропадського»

text:
Внутрішня та зовнішня політика П.Скоропадського
Проголошення гетьманату П. Скоропадського.
Повернення Української Центральної Ради у супроводі німецьких і австро-угорських військ населення сприйняло по-різному: переважно вороже або байдуже, оскільки значними були її прорахунки й хиби. Після вступу німецьких і австро-угорських військ в Україну влада УЦР ставала все більш обмеженою, формальною. В останні дні свого існування УЦР ухвалила проект Конституції УНР, обрала Президентом УНР М. Грушевського. Однак відсутність ефективно працюючого адміністративного апарату, широкої народної підтримки і деякі інші фактори призвели до занепаду Української Центральної Ради.
29квітня 1918 р. за погодженням з німецькою військовою адміністрацією Українська Центральна Рада була скинута, і гетьманом України на Всеукраїнському землеробському конгресі в Києві (майже 8 тис. делегатів) був проголошений генерал Павло Скоропадський. Замість Української Народної Республіки був проголошений гетьманат за назвою «Українська держава».
П.Скоропадський
   Причини гетьманського перевороту:

- криза соціальної політики УЦР і неприйнятність цієї політики поміщиками і промисловцями;

- втрата авторитету УЦР серед широких        верств населення в умовах окупації;

-ослаблення УЦР розбіжностями між українськими партіями в самій             Центральній Раді;

- зацікавленість окупаційної адміністрації у владі, спроможній виконати зобов'язання щодо постачання продовольства Німеччині та Австро-Угорщині.
Нова держава ґрунтувалася як на республіканських, так і на монархічних засадах. Згідно із «Законами...», уся влада, зокрема законодавча, зосереджувалася у руках гетьмана. Гетьман призначав отамана (голову) Ради міністрів, затверджував склад кабінету.За формою це була диктаторська влада з атрибутами національної традиції, за політичною суттю - авторитарний режим.
  Внутрішня політика:
був налагоджений дієздатний адміністративний аппарат;
у промисловості було ліквідовано робочий контроль на виробництві, заборонялися страйки, скасовувався 8-годиний робочий день і встановлювався 12-годиний;
відповідно до головного пріоритету у внутрішній політиці - земельного питання - у липні 1918 р. був розроблений «Проект загальних основ земельної реформи», що викликав різкий протест більшості селян і невдоволення великих землевласників. У цілому ж можна констатувати відновлення в державі поміщицького землеволодіння.
          Внутрішня політика:
гетьманом Павлом Скоропадським була здійснена спроба створення національної армії, чисельність якої повинна була перевищити 300 тис. осіб. Гетьман прагнув також відродити козацтво в Україні.
в Український державі була реформована банківська мережа, вжиті заходи для становлення української грошової системи.
при гетьманаті були обмежені демократичні права і свободи. Проводилася політика переслідувань більшовиків, представників інших лівих партій. Під жорстку цензуру потрапили газети, заборонялося проведення зборів, мітингів, маніфестацій.
 Національно-культурна політика П. Скоропадського
Новою владою були здійснені спроби українізації державного апарату і системи освіти:
- поряд із російськими гімназіями утворювалися українські, яких восени 1918 р. нараховувалося 150;
- був прийнятий закон про обов'язкове вивчення української мови і літератури, історії та географії України;
- відкрилися нові українські університети, перші з який - у Києві і Кам'янець-Подільському;
- у російськомовних університетах - Київському, Харківському, Одеському почали працювати кафедри української мови, літератури, історії та права.
24 листопада 1918 р. була відкрита Українська Академія наук, першими академіками якої стали відомі вчені Д. Багалій, А. Кримський, В. Вернадський, В. Косинський та ін. Президентом УАН був обраний В. Вернадський.
В.Вернадський
Зовнішня політика П. Скоропадського
Одним із головних завдань гетьманського уряду була боротьба за міжнародне визнання Української держави. Найважливішими напрямками зовнішньої політики були:
- союз із Німеччиною, з якою були встановлені дипломатичні відносини;
- встановлення дипломатичних відносин з іншими країнами; у період гетьманату Україну визнали 30 країн, a 10 із них мали свої представництва в Києві; Україна мала своїх представників у 23 країнах;
- підписання мирного договору з радянською Росією (12 червня 1918 р.);
- дипломатична боротьба з Австро-Угорщиною, що намагалася анексувати (захопити) східногалицькі землі та Холмщину;
- було встановлено політичні та економічні відносини з Кримом, Доном, Кубанню.
Підсумки перебування у влади П. Скоропадського
 В цілому в Україні вдалося досягти стабілізації економіки, дати могутній імпульс розвитку української культури, досягла успіхів у зовнішній політиці.
Однак реставрація дореволюційних порядків на селі, однобічна орієнтація гетьманату на великих землевласників і буржуазію відштовхувати від нього селянство, національну інтелігенцію, робітників. Крім того, опора на німецьку військову адміністрацію не виправдала сподівань П. Скоропадського, тому що Німеччина програвала війну й на її території зріла революція.
14грудня 1918 р. П. Скоропадський відрікся від влади.
Основні причини падіння гетьманату:

- відсутність численної дієздатної регулярної української армії;
- посилення впливу в Українській державі російських консервативних кіл;
- відновлення в державі поміщицького землеволодіння;
- вузька соціальна база гетьманату;
- підкорення соціально-економічної політики інтересам панівних верств та окупаційної влади;
- скрутне становище трудящих;
- наростання напруженості у суспільстві та формування організованої опозиції;
- поразка Німеччини та її союзників у Першій світовій війні


title: Презентація на тему «ЗУНР»

text:
Презентація       на тему          ”ЗУНР”
Підготувала
Учениця 10-Б класу
Красноармійського НВК
Шевченко Елліна
  Західно Украї́нська Наро́дна              Респу́бліка
   Українська держава, що фактично існувала протягом 1918–19 рр., на території Західної України зі столицею у Львові.
   Постала після Першої світової війни в результаті розпаду Австро-Угорщини. Проголошена 19 жовтня 1918 року. Охоплювала територію заселену українцями — Галичину, Буковину й Закарпаття.
     22 січня 1919 року ЗУНР об'єдналася з Українською Народною Республікою, отримавши назву Західна Область Української Народної Республіки (ЗОУНР).
Окупована 18 липня 1919 року в ході українсько-польської війни. До 15 березня 1923 року уряд ЗУНР перебував у еміграції.

      Дипломатія
    1 листопада 1918 р. УНРада ЗУНР розпочала розсилати телеграфні ноти про утворення Української держави..
26 листопада 1918 р. було надіслано дипломатичну ноту президенту США Вудро Вілсону.
Наприкінці 1918 р. у «Французькому готелі» Відня розмістилася Українська пресова служба, яка невдовзі стала найголовнішим українським інформаційно-пропагандистським осередком у Европі
 Устрій

Адміністративно-територіальний                 устрій
   Після анексії Закарпаття, Буковини до складу ЗУНР входили 40 повітів, очолюваних державними повітовими комісарами.
   Дорадчим органом при державних повітових комісарах були повітові Українські Національні Ради.
   Державні повітові комісари керували фактично всіма цивільними організаціями і справами повіту, окрім війська, суду, залізниць, пошти.
    Державний секретаріат розробив «Закон про повітові трудові ради», за яким нова адміністрація повітів обиралась загальним голосуванням, комісари ставали їй підконтрольними.
 Військово-адміністративний             устрій
   Територія країни була поділена на 3 військові області з центрами у містах
Львові, Станіславові, Тернополі.

Вони поділялись на 12 військових округів з центрами у містах:
 Львові, Перемишлі, Раві-Руській, Самборі, Станіславові, Стрию, Коломиї, Чернівцях, Тернополі, Золочеві, Чорткові, Бережанах
Громадський порядок

   Забезпечувався державною жандармерією.
   Команду державної жандармерії з осідком у Львові було сформовано у листопаді 1918 року. перший комендант — Лев Індишевський.
   У лютому 1919 р. його змінив підполковник Олександр Красицький.
   Команда (згодом — корпус) жандармерії підпорядковувалась безпосередньо Державному Секретаріяту військових справ.
   Поряд з українцями служили поляки, німці. Територія країни була поділена на 23 відділи жандармерії.
   В Львові, Гусятині, Щирці, Чорткові, Станіславі, Тернополі діяли відділи жидівської міліції.

 Влада

Судова влада
   21 листопада 1918 року Українська Національна Рада видала закон «Про тимчасову організацію судівництва», відповідно до якого судова система новоствореної Республіки складалося з трьох ланок:
повітових судів,
окружних судів
 Вищого суду
   Передбачалося створення органів військової юстиції, якими мали стати: окружний військовий суд, обласний військовий суд і Найвищий військовий трибунал.

   Населення
    Відповідно до Австро-Угорського перепису 1910 року, на території мешкало близько 5,4 мільйонів осіб.
   Приблизно 60 %- українців, 25%- поляків, 12%- євреїв. Решту становили німці, угорці, румуни, чехи, словаки, цигани, вірменита інші.
   В містах та містечках мешкали переважно поляки та євреї, в сільській же місцевості в абсолютній більшості переважали українці.
                            Освіта
   13 лютого 1919 року був прийнятий «Закон про основи шкільництва». Згідно з ним:
українська мова — основна у всіх державних школах
публічні школи оголошені державними, вчителі — держ. Службовцями
дозволено засновувати приватні школи
за нац. меншостями (поляками, євреями) визнано «право на школі на рідній мові».
  Спеціяльним законом від 14 лютого 1919 року націоналізовано:
	українські приватні ґімназії в Долині, Городенці, Копичинцях, Рогатині, Чорткові, Яворові
	учительські жіночі семінарії в Коломиї, Львові, Тернополі.

   Всього було відкрито 30 укр. середніх шкіл. в т. ч. 20 ґімназій, 3 реальні школи , 7 учительських чол. і жін. Семінарій.
   Українізація проходила з труднощами, бракувало дипломованих вчителів, тому працювали старшокурсники університетів. Було закрито немало старших класів.
   У Станіславі безперервно працювали німецька та євр. держ. ґімназії. Для поляків залишили польські держ. ґімназії у Станіславі, Тернополі, Коломиї, Дрогобичі, але вони не діяли, бо не вистачало вчителів, які склали службову присягу.
   У листопаді 1918 р. діяли школи деревного промислу у Станіславі, Коломиї, кошикарський курс у Коломиї (учням призначено невеликі стипендії).

Дякую за    увагу!!!


Презентація на тему «Діяльність Івана Мазепи»


title: Презентація на тему «Культура України наприкінці XVII — у XVIII ст.»

text:
Культура України наприкінці XVII — у XVIII ст.
  Українська революція 1648—1676 pp., поступальний розвиток буржуазних відносин, перебування українських земель у складі різних іноземних держав, загальноєвропейські ідеї та процеси періоду пізнього ренесансу, доби реформації, часів просвітництва наклали помітний відбиток на розвиток української культури.   Наприкінці XVII—XVIII ст. відбуваються значні зміни у сфері побутової культури. Зокрема, поступова еволюція господарчого розвитку зумовила вдосконалення сільськогосподарських та ремісничих знарядь праці. У цей час модернізується український плуг — його форма стає асиметричною, що сприяє зростанню продуктивності праці. На Лівобережжі та Слобожанщині з´являється своєрідний примітивний культиватор — багатозубне рало, що служило для спушування ґрунту. Для виготовлення тканини дедалі більшого поширення поряд з вертикальним набуває горизонтальний верстат. У ремеслі та промислах активно запроваджується примітивна механізація, що базується на використанні енергії вітру та води.
Розширення торгівлі та майнова диференціація стимулювали появу нових засобів пересування. У чумацькому промислі для перевезення на далекі відстані вантажів використовували великі вози — мажі. У другій половині XVIII ст. виникає новий різновид мажі — хура. Намагаючись не відставати від Європи, старшина замовляла для власних потреб англійські та німецькі карети, коляски-полукаретки, розшиті золотом й сріблом, прикрашені дорогою бахромою, оббиті сап´яном.   Історичні особливості заселення та розвитку господарства українського Лісостепу, зокрема поширеність майже до XVIII ст. у ході народної колонізації практики «займанщини», зумовили появу в цьому регіоні безсистемних поселень. Проте з припиненням процесу вільної колонізації та посиленням капіталістичного розвитку виникають вуличні, рядові, радиальні, шнурові та інші види регулярних поселень.
На Слобожанщині більшість поселень мали квартальну або ж гніздову форму планування, через те що вони виникали в ході державної та поміщицької колонізації. Оскільки при будівництві житла використовували, як правило, місцеві матеріали, то зі зникненням лісових масивів жителі степової та лісостепової зон дедалі частіше зводять хати-мазанки, для будівництва яких широко застосовується глина.  Зокрема, наприкінці XVII—XVIII ст. одяг населення свідчив про майнову диференціацію (якщо селяни та рядові козаки шили одяг з полотна, то феодальна еліта — із золототканих тканин іноземного виробництваіноземні впливи (українська знать Правобережжя своїм одягом наслідувала польську шляхту, прагнучи в такий спосіб протиставити себе простому людові) тощо.

Певної трансформації цієї доби зазнали і традиційні форми громадської організації народу. Зокрема, сільська територіальна община (громада) під впливом розвитку товарно-грошових відносин, закріпачення селянства поступово втрачає свої позиції. Характерно, що цей процес у різних регіонах розгортався нерівномірно. Його суть полягала в еволюційному переході від колективних форм землеволодіння до приватної власності на землю. На Правобережжі та в Західній Україні під впливом інтенсивного розвитку фільваркового господарства поземельна община починає розкладатися вже у XVI—XVII ст., а на Лівобережжі та Слобожанщині цей соціальний інститут не тільки зберігся, а й активно функціонував ще в XVIII ст., як і в усій Російській імперії.   Зазнає змін і первинна ланка суспільної організації — сім´я, що була осередком господарського та духовного життя. Вона зберігала свій патріархальний характер — її главою був батько або дід. Водночас завдяки українській ментальності помітну роль у сім´ї відігравала жінка. Розвиток товарно-грошових відносин у XVIII ст. зумовив посилення процесу заробітчанства в інших місцевостях, залучення жінок та дітей до процесу виробництва, зростання економічної незалежності дітей від батьків, що стимулювало розпад традиційної великої сім´ї.
 Своєрідним критерієм рівня духовної культури народу є стан освіти та науки в суспільстві. У середині XVIII ст. на території семи полків Гетьманщини діяло 866 шкіл, тобто одна школа припадала на кожну тисячу осіб місцевого населення. На Слобожанщині освітянська статистика була дещо гіршою — одна школа на 2,5 тис. осіб, але вже через сто років у цьому регіоні (Харківщина) одна школа припадатиме на 4,3 тис. осіб. Характерною ознакою шкільництва було те, що сільські громади своїм коштом утримували вчителів, дбали про шкільні приміщення. У тих місцевостях, де населення жило на хуторах, дітей навчали мандрівні дяки. У період Гетьманщини було зроблено першу спробу в Україні запровадити обов´язкову освіту. Зокрема, 1760—1762 pp. лубенський полковник І. Кулябко наказав сотенним правлінням всіх козацьких синів, здатних до науки, направляти до парафіяльних шкіл, а «нездібних і у літах перерослих» навчати військової справи. Ця ініціатива була підтримана гетьманом і невдовзі Генеральна військова канцелярія розіслала аналогічні розпорядження до всіх полків, що, безумовно, збільшило кількість письменних серед населення.
  Важливу роль у розвитку освіти та культури в Україні відігравали середні навчальні заклади — колегіуми, які були засновані в Чернігові (1700), Харкові (1727) та Переяславі (1738). Вони готували служителів релігійного культу, державних службовців та вчителів початкових класів. Перлиною серед колегіумів, осередком освіти та науки, центром культурного життя в Україні була Києво-Могилянська колегія, яка 1701 р. грамотою Петра І одержала статус і права академії. У стінах академії було вироблено чітку систему організації навчання, розраховану на 12 років, яка не поступалася за змістом навчальному процесові тодішніх європейських університетів. На початку XVIII ст. в ній навчалося дві тисячі студентів. Тривалий час Києво-Могилянська академія була єдиним вищим навчальним закладом Східної Європи. Саме тут сформувався один із центрів філософської думки (І. Гізель, Г. Кониський, Г. Сковорода та ін.), зросла літературна та поетична школа (К. Сакович, Л. Баранович, М. Довгалевський та ін.), утворився осередок щодо розроблення теорії українського поетичного мистецтва (Ф. Прокопович, М. Довгалевський, Г. Кониський та ін.).
Сакович Кас´ян (Каліст) (прибл. 1578—1647) — письменник, культурно-освітній і церковний діяч. Народився у с Потеличі (Галичина), син православного священика. Навчався в Замойській академії та Краківському університеті. У1620—1624 pp. — ректор Київської братської школи. У1625 р. перейшов в уніатство, в 1641 р. — у католицизм. Тривалий час був абатом Лубенського василіанського монастиря. Його твір «Вірші на жалосний погреб... Петра Конашевича Сагайдачного...» (1622) став визначним внеском в українську літературу. Автор філософських навчальних посібників (1620,1626), а також прокатолицьких богословсько-полемічних трактатів, виданих у 1641—1644 р.
Гізель Інокентій (прибл. 1600—1683) — історик, освітній та політичний діяч. Народився в Пруссії в німецькій реформаторській родині. В1642 р. закінчив Києво-Могилянський колегіум, продовжив навчання за кордоном. 31645 р. — ректор згаданого колегіуму. З 1650 р. — ігумен Кирилівського, з 1652 р. — Миколаївського монастирів у Києві. Від 1656 до 1683 р. — архімандрит Києво-Печерської лаври і управитель лаврської друкарні. Захищав інтереси Української держави в російсько-українських переговорах 1654 р. Завдячуючи йому, Київщина за Андрусівським перемир’ям залишалася в складі Росії. Автор трактату «Мир с Богом человеку» (1669), який містить багато відомостей з історії України XVII ст. За гуманістичну спрямованість та критичний аналіз дійсності цей твір у 1690 р. був заборонений Синодом. Широке визнання здобула також праця Гізеля «Твір про всю філософію» (1645—1647).
  Прокопович Феофан (у миру Єлисей, Єлізар) (1681—1736) — письменник, учений, культурно-освітній діяч. Народився в Києві у небагатій родині крамаря Церейського. Навчався в Київському і Римському єзуїтських колегіумах. Закінчив Київську академію. У 1704 р. вступив до Київського братства, постригся в ченці і став професором, а згодом ректором Київської академії. В 1716 р. за наказом Петра І переїхав до Петербурга, де фактично став на чолі Російської православної церкви. Активний прихильник реформ Петра І, був його головним помічником у духовних справах.
Саме в Києво-Могилянській академії здобули освіту 21 із 23 ректорів Московської академії та 95 із 125 її професорів. Чимало випускників академії працювали вчителями у школах Росії, розповсюджуючи систему освіти та знання, орієнтовані на західні зразки.   Дещо іншою була ситуація в галузі освіти на Правобережжі та західноукраїнських землях. Хоча по селах працювали дяківські школи, все ж форсований наступ католицизму призвів до закриття багатьох братських шкіл та занепаду тих, що продовжували існувати, зокрема Львівської та Луцької. Офіційна влада підтримувала лише єзуїтські та уніатські школи, які стали засобами асиміляції Українського населення. Середня освіта майже цілком була підконтрольна єзуїтському ордену, під патронатом якого діяли Львівський, Кам´янецький, Перемишльський та інші колегіуми. Після ліквідації ордена наприкінці XVIII ст. у Речі Посполитій було проведено шкільну реформу. У цей час сфера освіти потрапила під вплив монахів-василіан, але навіть реорганізовані школи залишалися осередками полонізації українського народу. Важливим центром науки та культури у західноукраїнському регіоні був Львівський університет, заснований ще 1661 р. Проте діяльність цього навчального закладу суворо регламентувалася, а навчання велося латинською мовою, що перешкоджало піднесенню його ролі в розвитку української національної культури.
 Однією з фундаментальних засад розвитку освіти, науки та культури в цілому було книгодрукування. Наприкінці XVII—XVIII ст. в українських землях діяло 13 друкарень у Києві, Чернігові, Львові, Луцьку, Кременці, Умані та ін. Провідну роль відігравала друкарня Києво-Печерської лаври, яка тільки 1760 р. надрукувала 2 тис. букварів. У західному регіоні найпотужнішою була львівська друкарня А. Піллера, яка до 1800 р. видала понад 250 книжок іноземними мовами, а 1776 р. видрукувала першу газету в Україні — «Львівську газету» французькою мовою. Значним зрушенням у видавничій справі стало запровадження «гражданського» шрифту (вперше це було здійснено в Єлисаветграді 1764 p.), після чого кирилицею друкувалися тільки церковні видання, а «гражданкою» — світські. Цей крок звільнив світську літературу з-під впливу церкви, а також сприяв розвитку народної літератури та мови.   Культурний процес в українських землях наприкінці XVII—XVIII ст. значною мірою ускладнювався мовною політикою російського та польського урядів. Спочатку в Польщі 1696 р. було видано закон, який виключав українську мову з адміністративного вжитку, зберігши її лише у церковній сфері. Незабаром у мовну політику вніс корективи і царський уряд. У 1720 р. заборонили книгодрукування українською мовою в Києво-Могилянській академії, а з другої половини XVIII ст. на Лівобережжі та Слобожанщині всі освітні заклади під тиском влади поступово перейшли на російську мову.
 У XVIII ст. певні зрушення відбулися в науковій сфері. Предметом наукових студій українських вчених стали астрономія, математика, медицина, географія. Зокрема, І. Галятовський активно вивчав причинно-наслідкові зв´язки таких природних явищ, як сонячне і місячне затемнення, дощ, вітер, блискавка тощо. Є. Славинецький переклав та популяризував книгу Везалія «Космографія», присвячену проблемам астрономії. Наукові студії українських вчених досить часто мали прикладний характер. Так, Ф. Прокопович 1707—1708 pp. підготував для слухачів Київської академії курс з арифметики та геометрії і підручник «Скорочення змішаної математики». «Народи, які засвоїли геометрію, — зазначав вчений, — набагато перевищують інші народи у всіх науках і мистецтвах».   Інтенсивно розвивається в цей час медицина. Про порівняно високий рівень медичної науки в українських землях свідчить той факт, що багато лікарів-українців (І. Полетика, М. Кружень, П. Погорецький, Н. Максимович, І. Руцький, М. Тереховський та ін.) здобули вчений ступінь доктора медицини. Перша в Україні польова аптека з´явилася 1707 р. у м. Лубнах, а вже 1787 р. в Єлисаветграді відкривається перша медична школа. Українські вчені Є. Мухін та Д. Самойлович не лише описали епідемії чуми та холери, а й запровадили щеплення проти віспи та інші запобіжні заходи для боротьби з небезпечними захворюваннями.
Позитивні зрушення відбулися не лише у сфері природничих наук, а й у науках суспільних, що сприяло поступальному розвитку політичної культури. На межі XVII і XVIII ст. посилюється процес перетворення історичних знань в історичну науку. Суть цього процесу полягає у відмові від традиційного провіденціалізму (розуміння причин суспільних подій як вияву волі Бога) та пошуках при-чинно-наслідкових зв´язків історичних подій та явищ; критичному ставленні до джерел; виокремленні історії із сукупності гуманітарних знань; базуванні викладу історичних праць на принципах системності та послідовності. Найяскравішими серед історичних творів XVIII ст. були фундаментальні козацькі літописи — «Літопис Самовидця» (фахівці вважають найімовірнішим його автором Р. Ракушку-Романовського), літописи Г. Грабянки та С. Величка. Ці праці характеризуються новизною тематики та викладу, чималим обсягом, використанням багатьох джерел. Особливо значними були здобутки С. Величка. Він розширив поняття «український народ», до якого зараховував усі суспільні класи та верстви, тоді як його попередники обмежувалися тільки козацтвом; чіткіше, ніж у інших історичних творах, окреслив поняття «Україна» (Україна — це територія по обидва боки Дніпра); на Противагу багатьом історикам XVII—XVIII ст. висвітлив історію України не ізольовано, а у світовому історичному контексті.   Філософська традиція цього періоду була репрезентована плеядою українських вчених-мислителів — С. Яворський, Ф. Прокопович, І. Гізель, Г. Щербацький та ін. Серед них був і Г. Сковорода.
Сковорода Григорій Савич (1722—1794) — мислитель, прозаїк, поет. Народився в с. Чорнухи на Полтавщині. Походив із козацького роду. В1734—1753 pp. з перервами навчався в Києво-Могилянській академії. В 1741—1744 pp. був співаком придворної капели в Петербурзі. В 1745 р. з місією генерала Вишневського виїхав до Угорщини в м. Токай, де перебував до 1750 р. У1751 р. деякий час викладав поетику в Переяславській семінарії. У1753 р. працював учителем сина багатого поміщика, а потім здійснив подорож до Москви. Майже рік провів у Троїце-Сергієвій лаврі, поповнюючи свої знання в Ті бібліотеці. Після повернення в Україну знову посідає місце домашнього вчителя до 1758 р. У 1759— 1768 pp. викладав у Харківському колегіумі. В 1768 р. був запрошений читати курс етики у додаткових класах при колегіумі. Останні більш ніж 25 років життя Сковорода мандрував Слобожанщиною.
Піднесенню української літератури в цей час сприяв поступовий перехід від винятково релігійних ідеологічних засад до світських. У 1798 р. було видано поему І. Котляревського «Енеїда», що поклало початок новій добі в розвитку української літератури. Поема була першим твором нової української літератури, написаним народною мовою, її джерела — народний фольклор, просвітницькі ідеї та традиції української літератури.   Виразних національних рис набуває театр. У межах традиційної шкільної драми виникають невеличкі п´єси — інтермедії, які виконувалися між актами спектаклю і мали велику популярність. Суть інтермедії полягала в показі складних проблем суспільного життя (релігійних утисків, сваволі та зажерливості панів тощо) через збільшувальне скло сатири та гумору. Характерними ознаками цих п´єс були народна мова, насичена прислів´ями та приказками; динамічність сценічної дії; жвавий діалог акторів тощо. Поява інтермедій свідчила про розвиток українського театрального мистецтва в руслі європейської традиції, адже еквівалентом української інтермедії були того часу комедія дель арте в Італії, фарси — у Франції, інтерлюдії в Англії. Донині збереглося понад 40 інтермедій. Непересічне значення інтермедій полягає в тому, що вони вивели на сцену українську пісню та мову.
  Розвивається і вертепна драма — старовинний український народний ляльковий театр. Перша згадка про вертеп датується 1666 р. Як правило, вертепна драма поділялася на дві частини: релігійну, в основі якої лежав біблійний сюжет про народження Христа, та світську — трагічні або ж комічні сцени з народного побуту. У другій половині XVIII ст. в Україні зароджується професійний театр. У 1798 р. у Харкові виник перший театр з постійною трупою.

Певні зміни в XVII—XVIII ст. відбулися в музичній культурі українського народу. Зріс професіоналізм музичного мистецтва. Найвідомішими осередками музичної освіти були Глухівська співацька школа та Києво-Могилянська академія, у стінах яких здобули музичну освіту найяскравіші зірки Дмитро Бортнянський (1751 — 1825), Максим Березовський (1745—1777) та Артемій Ведель (1767—1808).   Використовуючи українську народну пісню та традиції київських церковних співів, М. Березовський створив вишукані за композицією та досконалі за формою оперу « Демофонт» та сонату — найперші відомі твори оперного та камерно-інструментального жанрів у вітчизняній музиці. Ведель був не тільки композитором, а й блискучим співаком та виконавцем. Його творчість зосереджувалася переважно на релігійній тематиці, якій присвячені більшість із його 30 хорових концертів. Найпопулярнішими були і залишаються «Літургія», «Всеношна», «Херувимська». Видатним реформатором церковного співу, духовним композитором, диригентом був Д. Бортнянський. Почавши свою музичну освіту в Глухівській школі, він вдосконалив знання та вміння в Італії і незабаром став управителем Придворної капели. У творчій спадщині композитора опери «Креонт», «Алкід», «Квінт Фабій», «Сокіл», «Син-суперник» та понад 100 творів церковної музики.
  Поширюються також романси — специфічний жанр камерної вокальної музики, в основі яких були, як правило, народні мотиви, а їх сюжети навіяні ліричними або ж гумористичними роздумами про людську долю. До нас дійшли тогочасні популярні пісні-романси «Всякому городу нрав і права» Г. Сковороди, «Дивлюсь я на небо» М. Петренка, «їхав козак за Дунай» С. Климовського.   Характерною ознакою розвитку культури українських земель у XVII—XVIII ст. було використання в архітектурі та мистецтві стилю бароко, який динамічно розвивався і в українській поезії (І. Величковський, С. Яворський, Д. Туптало, Г. Сковорода та ін.). Бароко (від італ. barocco — вибагливий, примхливий) — це стиль у мистецтві наприкінці XVI — в середині XVIII ст., якому притаманні підкреслена урочистість, пишна декоративність, динамічність композиції.   Які ж причини поширення цього стилю в українських землях? Він значною мірою відповідав ментальності українців, оскільки органічно поєднував відчуття святковості, динамічності, яскравої багатобарвності світу з ліричною, поетичною, філософською сентиментальністю. До того ж українці, як і всі народи, що мали контакти зі Сходом, у сфері мистецтва тяжіли до пишності, емоційності, декоративності, а саме ці елементи становили основу барокового стилю.
Бароковий стиль в українських землях з´явився ще наприкінці XVI ст., але поширення набув у другій половині XVII—XVIII ст. На Правобережжі бароко розвивалося на основі європейської традиції і було досить близьким до свого першоджерела. У європейському бароковому стилі виконані Успенський собор Почаївської лаври, церква св. Юра у Львові. У Гетьманщині та Слобідській Україні під впливом канонів давньоруського мурованого будівництва та традицій дерев´яного народного конструювання сформувався оригінальний варіант барокової архітектури, який отримав назву «українського» («козацького») бароко. Перлинами цього національно забарвленого стилю стали Андріївська і Покровська церкви в Києві, Троїцький храм у Чернігові, храм Воздвиженського монастиря в Полтаві.   Українське бароко відрізнялося від західноєвропейського більшою поміркованістю в декоративності, виваженістю форм. Найпомітнішим був місцевий вплив в архітектурі, менш відчутним — у скульптурі та живописі.
Висновок:
 Отже, наприкінці XVII—XVIII ст. у розвитку культури України відбулися помітні зрушення. Характерними особливостями культурного процесу в українських землях цієї доби були урізноманітнення форм культурного життя та методів і засобів художнього самовиразу; підвищення рівня освіти; поступове витіснення у сфері культури релігійних підвалин світськими; помітний вплив європейських культурних процесів та тенденцій; деформування та гальмування культурного розвитку після втрати національної державності.


title: Презентація на тему «Небесна Сотня» (варіант 1)

text:
Небесна Сотня
Підготувала:
Учениця 9 класу
Подворна Галина
Нігоян Сергій
 21 рік.   Народився і жив у селі Березнуватівка Дніпропетровської області. Його родина переїхала до України, рятуючись від війни у Нагорному Карабасі. На Євромайдан приїхав 8 грудня 2013 року.   22 січня 2014   загинув під час штурму на вулиці Грушевського. Отримав три вогнепальних поранення картеччю на основі сплаву свинцю — в голову, шию і груди.

Капінос Олександр
29 років,  село Дунаїв, Тернопільська область. У 2012 році витримав 12 днів без їжі на знак протесту проти "мовного закону". Під час сутичок на Грушевського 18 лютого в нього влучили гранатою.Згар.  Йому пробили артерію. Сашка госпіталізували, але в лікарні він помер.

Зайко Яків
73 роки, Житомир. Народний депутат України 1 (12) скликання, головний редактор журналу "Голос громадянина". 18 лютого 2014 року помер від інфаркту, втікаючи від "Беркуту" на вул. Інститутській.

Кіпіані Давид
Кіпіані Давид з Грузії. Його тіло знайшли поряд з барикадою біля ЦУМа з двома кульовими пораненнями. Помер у "швидкій". У загиблого залишився маленький син.

Жизневський Михайло
 26 років,  Родом з Білорусі, звідки виїхав через політичні проблеми. В Україні був бійцем націоналістичної організації УНА-УНСО. Останнім часом жив і працював у Києві та в Білій Церкві. Був задіяний в охороні Євромайдану.    22 січня 2014   загинув під час штурму на вулиці Грушевського. Отримав наскрізне поранення в серце мисливською кулею.

Войтович Назар
17 років. Студент-третьокурсник кооперативного коледжу в Тернополі. Загинув 20 лютого 2014 року.

Голоднюк Устим
20 років, місто Збараж, Тернопільська область. Волонтер Демократичного Альянсу. Помер 20 лютого у готелі "Україна" внаслідок вогнепального поранення в голову.

Гурик Роман
19 років. Студент Прикарпатського університету, факультету психології. З Івано-Франківська. 19 лютого 2014 року Романа застрелив снайпер близько 12:15. Чітко у висок.

Кемський Сергій
33 роки, з Керчі. Він працював в Інституті політичних та економічних ризиків і перспектив, писав для "Україснької правди" статті. Загинув 20 лютого 2014 року. У нього залишився син, якому нещодавно виповнився лише рік.

Дворянець Антоніна
62-річна мешканка Броварів. 18 лютого її тіло виявили на барикаді, розташованій на вулиці Інститутській, біля верхнього входу в метро "Хрещатик".

Але герої не вмирають! Вони завше будуть в наших серцях. Слава Україні! Героям Слава! Слава Небесній Сотні!


title: Презентація на тему «Український театр ХХ століття» (варіант 2)

text:
Початок нового періоду в історії національного театру України
Український театр ХХ століття
Новий період в історії національного театру розпочався в 1918 році, коли у Києві утворилися Державний драматичний театр і «Молодий театр» (з 1922 року — модерний український театр «Березіль») Леся Курбаса та Гната Юри. На театральній сцені з'явилася когорта талановитих акторів — Амвросій Бучма, Мар'ян Крушельницький, Олімпія Добровольська, Олександр Сердюк, Наталя Ужвій, Юрій Шумський та інші.

«Молодий театр»
            “Класові суперечності”
У кінці 40-х — на початку 50-х років з'являються п'єси про «класові суперечності» на західноукраїнських землях. Я. Галан («Любов на світанку», 1948), А. Хижняк («На велику землю», 1951) та ін. не шкодують фарб для зображення переваг соціалістичних перетворень та «розвінчання» всього того, що їм протистояло. Розгортається процес примусової колективізації в Західній Україні. При цьому поза увагою авторів лишалися масові депортації трудівників до Сибіру, розгром греко-католицької церкви, вбивства колишніх активістів КПЗУ, взагалі весь-кривавий терор, який запанував на західноукраїнських землях після визволення їх од фашистського ярма. Трагедія народу, змученого змінами хижих режимів, безсилого довести своє природне й віковічне право на життя, узгоджене із своїми національними традиціями, характером, демократичними прагненнями, була трактована лише у «світлі» партійних догм.
      КПЗУ на Волині
Львівський академічний театр ім. Лесі Курбаса
Державний драматичний театр
Театр засновано у Вінниці 1920 року спільно Гнатом Юрою, Амвросієм Бучмою та Семеном Семдором. Першим очільником театру став Гнат Юра.
Відкриття театру відбулося 28 січня 1920 року виставою «Гріх» Володимира Винниченка, а протягом сезону театр здійснив 23 прем'єри.
1923 — театр був запрошений до тодішньої столиці Української СРР — Харкова. Серед найкращих вистав театру тих років — «Лісова пісня» Лесі Українки, «Ревізор» Миколи Гоголя (зокрема, у постановці режисера М. Г. Єсипенка), «Полум'ярі» Анатолія Луначарського, «Свята Йоанна» Бернарда Шоу, «97» Миколи Куліша.

«Березі́ль» — український театр-студія, заснований Лесем Курбасом у 1922 році в Києві. В 1926 році його було переміщено до Харкова, де він зайняв приміщення, яке до цього належало театру імені І.Франка під керівництвом Гната Юри (нині це будівля Харківського Українського академічного Драматичного театру ім. Т. Г. Шевченка). Зараз назву «Березіль» носить мала сцена Харківського Українського академічного Драматичного Театру імені Т. Г. Шевченка.
Державний драматичний театр і театр ім. Лесі Курбаса
Театр ім. Лесі Курбаса
Театр М.Садовського
28 серпня 1923 року опубліковано повідомлення, що сформована трупа Українського державного драматичного театру; до її складу увійшли артисти Вінницького театру ім. І. Франка, організованого у 1919 р. Також запрошено київських акторів Мещерську та С. Семдор, митця Романовського, митця-бутафора Крамича та на посаду завідувача музичною частиною — колишнього диригента Львівської опери Коссака. Головним режисером призначено Г. Юру, іншими режисерами — Коханенка і С.Семдор. При театрі організовано художню раду, до якої увійшли режисери та артисти Ватуля і Юрський, а при директорі — адміністративну колегію в складі директора театру Г. Юри (головою) та членів — артистів Ватулі, Коханенка, Т. Юри, представників Головосвіти та губполітосвіти, й товариства Робітничо-селянського українського театру.
Влітку 1926 року театр ім. І.Франка за рішенням уряду перевели до Києва, тоді як з Києва до Харкова переїхав театр«Березіль».
У 1978–2001 роках театр очолював Сергій Данченко.

Державний драматичний театр ім.Івана Франка
Один із перших українських радянських театрів. Назва театру походить від назви першого весняного місяця — березня. Датою народження театру прийнято вважати 31 березня 1922 року. Першу виставу «Березілю» було представлено 7 листопада того ж року. Вона називалася «Жовтень» і була створена за текстом творчого постановчого колективу. Працював як державний театр з 1922 до 1926 у Києві, а з 1926 до 1933 — у Харкові (тодішній столиці радянської України). Період життя та становлення театру у Києві вважають його «політичним» періодом, а харківський період — філософським.
Заснований Лесем Курбасом як Мистецьке об'єднання (МОБ) на базі однієї з груп колективу «Молодого театру», що почав свої виступи в частинах Червоної Армії. У час свого розквіту театр «Березіль» налічував 6 акторських студій (три у Києві та по одній у Білій Церкві, Умані та Одесі), близько 400 акторів і співробітників, режисерську лабораторію (режлаб), музей театру (нині Державний музей театрального, музичного та кіномистецтва України у Києві) та десять комітетів, у тому числі й так званий «психологічно-технічний» комітет, який застосовував методи прикладної психології для розробки нових методів навчання акторів та режисерів.

Театр ім. Лесі Курбаса
ХХ-ий вік приніс українській громаді значні зміни. Під тиском революційних подій і політизованого громадянства з одної сторони та реакції і переслідування з другої, — театр теж мусів визначити свою роль, бо був він традиційно важним фактором у процесі культурного ставання. Серед таких обставин прийшло до гарячої дискусії довкола театру, його завдань, місії. З’явилась пекуча потреба нового репертуару, нового актора, модерної режисери. Цілий похід проти традиційного театру підняла редакція київського журналу «Українська Хата», жадаючи від нього нової драми, — символу нових ідей.

Зміни в українському театрі
Цей рух за оновлення був співзвучний з аналогічним рухом на Заході, де теж театр перейшов свою різку революцію. Це був час, коли література опанувала театр і праця автора-драматурга почала надавати театрові нове обличчя. Драматург став першою і основною силою в театрі. Зменшилось теж значення актора, виросла роль режисера. Під час таких перших спроб оновлення теж українського театру (завдяки українським драматургам) прийшло до своєрідного феномену, який ми вже спостерігали в минулому.

Національний театр ім. Заньковецької
Театр на заході
“Потомки запорожців” О.Довженка
Новий виток актуалізації «класової боротьби» відбився і у п'єсі О. Довженка «Потомки запорожців» (1935—1953). У цьому творі вирішується конфлікт між колективістським та одноосібницьким світоглядами. Перемога — за ідеологією колективізму. Звертаючись до цього й подібних творів, сучасний читач (бо п'єсу «Потомки запорожців» навряд чи ставитимуть на сцені) має можливість відчути, якою ціною давалася перемога колгоспного ладу, яких безжальних експериментів зазнала народна свідомість. З огляду на це стає більш зрозумілим, чому так важко повертається до селян (і не тільки до них) любов до землі, почуття господаря в посткомуністичну добу. Талант художника дозволяв О. Довженку піднести поставлену проблему «наше чи моє?» на рівень світових питань. Безсилля художника, навіть геніального, за обставин тоталітаризму спонукало його до пошуку фальшивих рішень.
        О.Довженко
Було б помилкою нігілістично відкидати чи спрощувати двадцятилітній (40—50-ті роки) період історії української драматургії. Це був складний час творчого згасання, виродження мистецтва драми під впливом ідеології. Творчість українських письменників дає щедрий матеріал для роздумів про те, як нищівно вплинула комуністична ідеологія на свідомість народу, як пригнітила і згасила його думку, його духовний потенціал.
30—50-ті роки XX ст., найбільш політизовані й ідеологізовані, виявились найменш плідними з творчого боку для української культури. Саме трагічна для культури взаємодія з політикою на засадах підпорядкування, «служіння», тотальної громадянської заангажованості є найвагомішим аргументом на користь деідеологізації, деполітизації мистецтва.

                       Висновок


title: Презентація на тему «Культурне життя України в другій половині ХІХ ст»

text:
Культурне життя України в другій половині ХІХ ст.
Зміст:
Історичні умови розвитку освіти та науки
Розвиток освіти
Розвиток науки
Музика
Література
Архітектура
Історичні умови розвитку освіти та науки
Розвиток капіталізму в Україні викликав зростаючу потребу в піднесенні освіти й підготовці кваліфікованих кадрів інженерів, механіків, конструкторів та ін. Сприяв формуванню української нації, пробудженню національної свідомості та більш уважному ставленню українського населення до своїх історичних коренів і традицій. Дав свободу економічному підприємництву (незважаючи на збереження феодальних пережитків), яке вимагало демократизації в політичній сфері, тому почали зростати національно-демократичний і революційно-демократичний напрямки в розвитку культури.Побачивши в національній свідомості і русі, що пробуджувалися, потенційну загрозу своїм імперським інтересам, Росія й Австро-Угорщина всіляко перешкоджали розвитку української мови й культури, провадячи політику русифікації та, відповідно, онімечення (а також не заважаючи активній полонізації, що відбувалася в Галичині).
Розвиток освіти
Початкова освіта. За реформою 1864 р. всі початкові школи (церковнопарафіяльні, світські) перетворені на початкові народні училища, що стали загальностановими, і навчання в них велося за єдиними планами й програмами (читання, арифметика та Закон Божий). Якість підготовки була дуже низькою, особливо в селах.Частина училищ відкривалася земствами й називалася «земські школами», у яких викладали прогресивно налаштовані вчителі-різночинці. Повітові училища були перетворені на 6-річні міські училища, що готували випускників для роботи в промисловості, на транспорті, у канцелярії. У них додатково викладалися геометрія, креслення, фізика, ботаніка та ін. Недільні школи (1859–1862) — відкривалися громадами й були єдиними, де навчання велося не тільки російською, але й українською мовою за розширеними програмами викладання гуманітарних і природничих дисциплін. У 1862 р. були закриті царизмом як розсадники українського націоналізму.

Середня освіта давалася в 7-річних гімназіях, що поділялися на класичні (з поглибленим вивчанням гуманітарних дисциплін; випускники без іспитів приймалися до університетів) і реальні, де вивчали точні й природничі науки, готували учнів до вищих технічних закладів.
Вища освіта давалася в університетах Харкова, Києва, Одеси (Новоросійський університет). У Західній Україні — в університетах Львова й Чернівців. Вища освіта давалася в Харкові — у технологічному та ветеринарному інститутах; у Києві — у політехнічному; Ніжині — в історико-філологічному; Глухові — в учительському; Львові — в політехнічному та ін.У Західній Україні в цей період уряд іде на певні поступки українському руху — з’являються перші українські гімназії, а в 1894 р. при Львівському університеті було відкрито кафедру української історії, завідувачем котрої став М. С. Грушевський.

Розвиток науки
Був викликаний розвитком капіталізму. Науковими центрами стали університети й наукові товариства Харкова, Києва, Одеси та інших міст, що проводили дослідження й видавали праці з різних галузей науки. Найбільш відомими вченими були:

М. Бекетов — професор Харківського університету, який створив при фізико-математичному факультеті фізико-хімічне відділення та лабораторію фізичної хімії. Один із засновників нової науки — фізичної хімії.
І. Мечников — викладач Новоросійського університету в Одесі. Заснував разом із мікробіологом М. Гамалією першу в країні й другу у світі бактеріологічну станцію. Творець учення про імунітет.

О. Ляпунов — професор Харківського університету. Працював у галузі механіки, математичного аналізу, теорії диференціальних рівнянь, теорії ймовірності і т. п.
О. Єфименко — історик, етнограф, перша жінка — доктор історичних наук, автор праць «Історія українського народу», «Нариси історії Правобережної України» та ін.
розвиток промисловості після реформ 60–70-х рр., що потребував кваліфікованих спеціалістів і нових технологій;
загальноєвропейський прогрес у науці й техніці;
 поширення й подальше домінування філософії позитивізму, яка сприяла пошукові достовірних і точних вимірів фізичних і суспільних явищ;
відсутність ідеологічного забарвлення в дослідженнях, а отже,– конфлікту з владою, хоч і не завжди.

Розвиток наук зумовлювали такі чинники:
Музика
Значний вплив на розвиток музичного мистецтва України справила творчість композитора й оперного актора Семена Гулака-Артемовського (1813-1873 рр). Його опера „Запорожець за Дунаєм” ставилася на сценах багатьох театрів і поклала початок українській опері. Популярністю користувалися опери Петра Сокальського (1832-1887) „Мазепа”, „Майська ніч”, „Богдан Хмельницький” та інші, самі назви яких говорять про їхній зміст.У музичному мистецтві вирізнялася творчість С. С. Гулака-Артемовського. У 1862 р. він створює першу українську оперу "Запорожець за Дунаєм".Основоположником української класичної музики був М. В. Лисенко, який у цей період написав чудові опери "Різдвяна ніч", "Утоплена", "Наталка Полтавка", "Тарас Бульба", оперету "Чорноморці", опери для дітей "Пан Коцький", "Коза-дереза" тощо. На Західній Україні слід відзначити творчість М. М. Вербицького.

Література
У другій половині XIX ст. романтизм у літературі поступився місцем реалізмові. Останній передбачав відображення реальної дійсності й оточення героя, точне відтворення всіх аспектів життя, обґрунтування дій і почуттів персонажів психологічними й соціальними умовами. Як і в інших європейських літературах, в українській літературі зародки реалістичного стилю були зв’язані з фольклором, з народними гумористичними й сатиричними оповіданнями, а також із давньою літературою.Художні й публіцистичні твори найвидатніших діячів української культури другої половини ХІХ ст. містять глибокі роздуми про тодішнє сучасне і майбутнє українського народу, відображають історичні подвиги минулого, оспівують визвольну боротьбу за державну незалежність України.
Перехід від романтизму до реалізму добре помітно на творчості Марка Вовчка (Марія Вілінська-Маркович, 1834–1907). Вона продовжила тему творчості Тараса Шевченка, присвячену становищу покріпаченого селянства, особливо жінок («Одарка», «Горпина», «Козачка»). Засобами фольклору письменниця скористалась у казках та оповіданнях для дітей.

Народницько-просвітницьку ідеологію сповідував Степан Руданський (1833–1873). Популярними стали його гумористичні «Співомовки», де переплелися національні й соціальні спостереження.
Реалістично змалював історію українського села Іван Нечуй-Левицький (1838–1918). У повісті «Микола Джеря» зображено поневіряння селянина, втікача від панщини.
Неперевершиним надбанням української літератури стала творчість геніального письменника Івана Франка (1856–1916). Майстерність стилю, злободенність проблем, багатство жанрів і багатоплановість тем, а також активна громадська позиція вирізняли І.Франка в історії української культури. Від романтизму й побутового реалізму письменник перейшов до реалістичних, психологічно насичених творів, зрівнявшись із видатними прозаїками Західної Європи.
В українській архітектурі другої половини XIX ст. поширюється еклектизм різноманітних стилів. Найзначнішими здобутками в цей період відзначались архітектори О. В. Беретті (Володимирський собор, будинок Першої гімназії у Києві), В. О. Шредер (будинок оперного театру і театру Соловцова у Києві), П. Главка (будинок резиденції митрополита Буковини у Чернівцях).

Таким чином, друга половина XIX ст. була складним і суперечливим періодом у розвитку української культури. Незважаючи на труднощі, культура збагатилася визначними здобутками практично в усіх провідних галузях.

Архітектура

Над презентацією працювала:Петрушина Катерина


title: Презентація на тему «Fencing»

text:
Fencing
Fencing is the activity of fighting with blades. The most common version of fencing today, also called olympic fencingor competitive fencing, is divided into three weapon categories: foil, sabre and épée. Classical fencing uses the same three weapons, but approaches fencing as a martial art.
Competitive fencing is one of five sports which has been featured at every one of the modern Olympic Games, the other four being Athletics, Cycling, Swimming, and Gymnastics.

History
The ancestor of modern fencing originated in Spain, where several books on fencing were written.  Treatise on Arms was written by Diego de Valera between 1458
and 1471 and is one of the oldest surviving manuals on western fencing shortly before dueling came under official ban by the Catholic Monarchs. In conquest, the Spanish forces carried fencing around the world, particularly southern Italy, one of the major areas of strife between both nations.
The mechanics of modern fencing originated in the 18th century in an Italian school of fencing of the Renaissance, and, under their influence, was improved by the French school of fencing. The Spanish school of fencing stagnated and was replaced by the Italian and French schools.
Universities and schools
Fencing has a long history with universities and schools for at least 500 years. At least one style of fencing, Mensur in Germany, is practiced only within universities. University students compete internationally at the World University Games. The United States holds two national level university tournaments including the NCAAchampionship and the USACFC National Championships[8] tournaments in the USA and the BUCS fencing championships in the United Kingdom.
Equipment costs and the relatively small scale of the sport limits university fencing to a small number of schools. National fencing organizations have set up programs to encourage more students to fence. Examples include the Regional Youth Circuit program[9] in the USA and the Leon Paul Youth Development series in the UK.

In recent years, attempts have been made to introduce fencing to a wider and younger audience, by using foam and plastic swords, which require much less protective equipment. This makes it much less expensive to provide classes, and makes it easier to take fencing to a wider range of schools than traditionally has been the case. There is even a competition series in Scotland – the Plastic-and-Foam Fencing FunLeague – specifically for Primary and early Secondary school-age children using this equipment.
The UK hosts two national competitions in which schools compete against each other directly: the Public Schools Fencing Championship, a competition only open to Independent Schools, and the Scottish Secondary Schools Championships, open to all secondary schools in Scotland. It contains both teams and individual events and is highly anticipated. Schools organise matches directly against one another and school age pupils can compete individually in the British Youth Championships.
Many universities in Ontario, Canada have fencing teams that participate in an annual inter-university competition called the OUA Finals.

Thank  you!


Презентація на тему «Київська Русь за правління Ярослава Мудрого»


title: Презентація на тему «Виникнення козацтва» (варіант 2)

text:
Виникнення
 козацтва

ПРИЧИНИ ВИНИКНЕННЯ УКРАЇНСЬКОГО КОЗАЦТВА

Грабіжницькі походи кримських
орд та султанських військ і
нездатність влади організувати
надійний захист.
Посилення соціального
і національно- релігійного
 гноблення.
Поширення панщини та
 запровадження
 кріпацтва спонукали українських
 селян до масових утеч.

Польський автор:
Від слова “коза”;
козаки були жвавими і
витривалими, як кози.
Турецькою мовою
слово “козак” означає бурлака,забіяка.
У мовах тюркських народів
це слово означає вільну озброєну
людину, що несе прикордонну
вартову службу.
Польський автор:
Від найменування легендарного
 отамана, що з давніх часів
 успішно боровся з татарами
Що означає
слово "козак"
“козак”-людина, яка живе за
 військового промисла,
вільна людина
Дмитро Вишневецький походив із давнього українського князівського роду. Вперше згадується в джерелах під 1545 р. Замолоду покинув батьківський дім задля лицарської слави. Рано виявив неабиякий хист полководця: вже 1550 р. король Сигізмунд-Август призначив його старостою черкаським і канівським. Потім він отримав посаду прикордонного стражника на Хортиці. Там, на Малій Хортиці, за його ініціативою запорожці збудували фортецю, яка стала військовою базою козацтва на пониззі Дніпра. Протягом 1556 р. організував численні походи запорожців у володіння кримського хана і на турецькі фортеці. Згодом був запрошений до Москви і як московський воєвода здійснював походи на татар. Останній похід Дмитра Вишневецького розпочався влітку 1563 р. Із загонами козаків князь рушив до Молдавії. Там потрапив у полон і невдовзі був переданий туркам. Народна пам'ять береже про князя-звитяжця численні легенди, перекази, пісні, у яких він діяв під іменем Байди.

Пам”ятник Д.Вишневецькому на Хортиці
1489р.-козаки супроводжували
 поляків в поході проти татар
1492р.-татарський хан
скаржився литовському князю,
 що укр. козаки  напали на
турецькмй  корабель
*Ухідники
Міщани, селяни, бояри.
Козаками могли стати вихідці
 з різних верств населення Хоча
 в ряди козаків вливалися і
поляки, білоруси,росіяни,
 молдавани, навіть татари.
Проте більшість складали українці.
Перші згадки
 про козаків.
Джерела
 козацтва
За описом сучасників козаки були більшою частиною росту середнього, плечисті, ставні, міцні,сильні, на вид повнолиці, округлі і від літньої і степової спеки смугляві. З довгими вусами на верхній губі, з розкішним оселедцем, або чуприною, на тімені, у смушковій гострій шапці на голові, вічно з люлькою в зубах, справжній запорожець завжди дивився якось похмуро, униз ,спідлоба, сторонніх зустрічав спершу непривітно, відповідав на питання дуже неохоче, але потім помалу зм’ якшувався, обличчя його поступово  приймало  веселий вид, живі проникливі очі загорялися блиском вогню, і вся його фігура дихала мужністю, молодецтвом, заразливою веселістю і незрівняним гумором. “Запорожець”не знав ні “цоб” ні “цабе”, відтого був здоровий, вільний від хвороб, помирав більше на війні, ніж вдома.
Д.І.Яворницький “ Історія Запорізьких козаків”

Перша розташовувалася на острові Мала Хортиця (нині на території міста Запоріжжя). Вона була зведена 1556 р. українським православним князем Дмитром Вишневецьким і слугувала військовою базою козацтва на пониззі Дніпра.
Звідси протягом 1556 р. було організовано численні походи запорожців у володіння кримського хана й на турецькі фортеці. Одначе восени 1557 р. запорозьку фортецю зруйнували кримські татари.

Від 60-х рр. XVI ст. по 1593 р. Запорозька Січ розташовувалася на острові Томаківка, у 1593-1638 рр. - на острові Базавлук, у 1638-1652 рр. - на Микитиному Розі, у 1652-1709 рр. - на річці Чортомлик, у 1709-1711 і 1730-1734 рр. - на річці Кам'янка, у 1711-1728 рр. - в Олешках, у 1734-1775 рр. - на річці Підпільна (Нова Січ).

Відомо вісім дніпровських січей.
Запорізька Січ
Укріплення
Церква
Курені
Канцелярія
Майстерні

Політичний устрій
Війська Запорозького
Козацька Рада
Збиралася три рази на рік, а також,у разі потреби, будь-який козак
міг вимагати скликання Ради
Про війну
та мир
Про відносини з
Іншими
державами
Про розподіл землі
Про  покарання
 винних
Про відносини з
Іншими
державами
Про звільнення
Гетьмана та
старшини
Вирішувала питання

Протягом XVI – XVIII ст. Запорозька Січ мала ознаки держави: вона контролювала величезну територію степової України, мала свій уряд, військово-адміністративний устрій, власний суд, самостійні дипломатичні відносини з іншими країнами.

!

Територія козацької держави називалася Землями Війська Запорозького або Вольностями Війська Запорозького й простягалася від Південного Бугу на заході до Кальміусу в Надазов`ї на сході. На півночі її межа пролягала по річках Орелі (на Лівобережжі) та верхів'ях Інгулу й Інгульця (На Правобережжі).

Уся повнота влади в козацькій державі належала Січовій (Військовій) Раді, яка обирала козацьку військову старшину.

Утворення держави
!
!
Управління Запорозькою Січчю.
КОЗАЦЬКА РАДА
Курінні
отамани
Реєстрова
старшина
Військова
старшина
Гетьман
( кошовий отаман )
Запорозький
Кіш ( Січ )
38 куренів
Обозний
Писар
Суддя
Осавули(2)
Територіальні
реєстрові
полки
Військо ( полки, сотні, десятки)
Полковники, сотники,
десятники ( отамани)
СІЧОВА ВІЙСЬКОВА СТАРШИНА
Відала всіма військовими,
адміністративними, судовими і навіть духовними справами
 Війська Запорозького Низового
Кошовому атаману
 належала
 вища військово-адміністративна
та судова влада на Січі.
Військовий суддя –
 друга після кошового
 особа у владній ієрархії Січі
Військовий писар
 відав усім діловодством
Осавул
слідкував за порядком у Січі.

Обозний-відповідав
 за артилерію
Перначий-утримувач та
охоронець клейнодів
Обов’язки козацької старшини
Обозний – керував артилерією.
Писар – очолював військову канцелярію  й відав усім діловодством Січі.
Суддя – чинив суд.
Осавули– порученці гетьмана.
Гетьман ( кошовий отаман ) – наділявся вищою судовою та виконавчою владою, був Головнокомандуючим Війська запорозького.

Герб Війська Запорозького - постать козака, озброєного мушкетом і шаблею, - виник у другій половині XVI ст. Законної сили він набрав за короля Стефана Баторія 1578 р. Але й попередні козацькі формування, напевно, мали власну символіку. Щоправда, відомості про неї до нашого часу не дійшли. Згаданий герб уперше зображено на печатці Війська Запорозького 1595 р., за гетьманування Григорія Лободи. Упродовж усього існування козацтва цей головний символ залишався незмінним. Він зображався на головних печатках Війська Запорозького та Гетьманщини, на прапорах, портретах, іконах, у рукописах і друкованих виданнях.
КОЗАЦЬКА СИМВОЛІКА
Козацькі   клейноди
Відзнаки та атрибути влади.
Корогви-різнокольорові прапори із зоображенням святих, хрестів, зброї
Литаври-мідні або срібні півкулі з напятою на них шкірою, з деревяними паличками для ударів по шкірі та одержання звуків.
Бунчук-мідна або золочена куля на деревяному держалні із прикріпленим до нього пучком кінського волосся.
Булава-вид зброї, що являє собою металевий стрижень з кулею на кінці.
Печатка-її відбитком скріплювали найважливіші документи
Військова справа
Військова справа козаків досягло високого рівня. Армія козаків була однією з найбільш боєздатних у Європі.Козаки досконало володіли усіма відомими в той час видами зброї, а також прийомами ведення бойових дій.Це не раз допомагало їм здобувати перемоги в битвах з татарами і турками
Козацькі гармати, мортири та ядра
Козацька зброя
Іконопис козацької доби
Ікона Покрови Богородиці
з аналою Покровської церкви Підпільненської Січі.
Кінець XVII — початок XVIII ст.
Князь Ярослав Мудрий після перемоги над печенігами у 1036 р. із вдячності Богові та його Матері будує величний собор Св. Софії і храм Благовіщення на Золотих воротах, у якому в 1037р. офіційно проголошує Пресвяту Богородицю заступницею
і покровителькою нашого народу.
Духовна твердиня українського народу — Почаївська Святоуспенська Лавра, подібно до Константинополя, завдячує своєму чудесному порятунку в 1675 році від турецької навали Пресвятій Богородиці. Ревна молитва монахів монастиря і вірян була почута Владичицею, і вона з’явилася над монастирською церквою, заслонивши своїм омофором монастир. Цю чудесну подію увіковічнила народна пісня  на честь Покрови Божої Матері «Ой зійшла зоря вечеровая, над Почаєвом стала».
Давня «Східногалицька» ікона Покрова Пресвятої Богородиці
Для козаків свято Покрови було найбільшим святом. Цього дня
у козаків відбувалися вибори нового отамана. Наші лицарі вірили, що свята Покрова охороняє їх, Пресвяту Богородицю вважали своєю закупницею
і покровителькою. На Запорожжі
в козаків була церква Святої Покрови. Відомий дослідник звичаїв українського народу Олекса Воропай писав, що після зруйнування Запорозької Січі
в 1775 році козаки, що пішли за Дунай на еміграцію, взяли із собою образ Покрови Пресвятої Богородиці.
Ікона поч. ХІХ ст. з Богородчанського району, Івано-Франківщина
Козаки настільки вірили
в силу Покрови Пресвятої Богородиці і настільки щиро
й урочисто відзначали свято Покрови, що впродовж століть в Україні воно набуло ще й козацького змісту та отримало другу назву  — Козацька Покрова.
Віднедавна свято Покрови в Україні відзначається ще й як день українського козацтва.
Особливе місце в  житті запорозького козацтва посідала православна церква, яка була важливим об’єднавчим фактором. Її головний осередок — Січова Святої Покрови Божої  Матері церква, була під особливою опікою як кошової старшини, так і всього Війська Запорозького.  Вони  вкладали значні кошти не тільки в її будівництво, але й в  інші козацькі  храми на землях Запорожжя, на їх внутрішнє оздоблення, на придбання культових предметів.

Козацька рада на Запорозькій Січі біля Січової Святої Покрови Божої Матері церкви, де зберігалася в середині ХVIII ст. ікона-ставротека.
Козацький побут
Незвичайно барвне і різнородне було щоденне козацьке життя.
Запорожці брили цілу голову й залишали тільки одну чуприну над лобом, оселедець; як ця чуприна вир'остала велика й довга, що аж заслонювала очі, то козак закладав її за вухо. Бороди не брили, а вусів не підстригали, але намазували чимнебудь і закручували вгору до очей; а як у котрого виросли дуже довгі вуса, то закручував їх і закладав аж за вуха - "це ставили собі за особливу козацьку славу і честь".
Здоровилися запорожці також на свій спосіб. Виберуться, бувало, в гості до чийого куреня або зимовика, то ще сидячи на конях, гукають: "Пугу, пугу, пугу!" - тричі, раз за разом. Господар загляне через віконце і відповість двічі: "Пугу, пугу!" Тоді гість відзивається: "Козак з лугу!", а господар через віконце: "Повішайте там, де й наші" - тобто вяжіть коні до ясел і просимо до хати; тоді вибігають господарські хлопці і ведуть коней до стайні. Гості входять до хати, хрестяться до ікон і говорять господареві: "0таман, товариство, ваші голови!", і кланяються. Господар відклонюється і відповідає: "Ваші голови, ваші голови! Прошу пани-молодці сідати". І тоді вже гостяться. Коли ж уже полагодили своє і від'їжджають, то прощаються: "Спасибі, батьку, за хліб і за сіль, пора уже по куріням розїзжаться до домівки; просимо, батьку і до нас, коли ласка, і оставайтесь здорові і "Господар відповідає: "Пращайте і вибачайте, пани-молодці, чим богаті, тим і раді, просимо не погніватися".
Запорожці славилися веселістю й охотою до шуток і насмішок. Особливо ж любили вигадувати прізвища товаришам; такого, ;що спалив з необережности курінь, називають Палієм, того, що розкладав вогонь над водою, звали Паливодою, такому, що' проти звичаю варив кашу, давали імення Кашки або Кошовара і так само пішли призвища Горбач, Малюта, Склизький, Черепаха, Гнида, Качало, Корж... Запорожці знали оцінити й чужий дотеп. Приходить козак до чужого куріня і бачить, що козаки вечеряють, тоді говорить їм: "Хліб та сіль, пани-молодці!" А вони йому: "їмо, та свій, а ти у порога постій". Але він не погоджується: "Ні, братці, давайте і мені місце", і витягає зараз свою ложку і ложечника і сідає разом з ним. Тоді господарі похвалять: "0т, козак догадливий! Вечеряй, братчику, вечеряй!"
Культурне життя. Освіта
Порівняно з Росією освіта в Гетьманщині досягнула високого рівня. За даними у 1740-х роках існувало 866 початкових шкіл, де в обсязі трирічного курсу викладалися основи читання та письма. Ця структура різко відрізнялася від освіти на Правобережжі, де більшість шкіл контролювали єзуїти, а польська початкова освіта для українських селян була практично недоступною. Це й було однією з причин незначної ролі, яку відігравало Правобережжя в культурному житті України тієї доби.
Щодо середньої освіти, то Лівобережжя могло похвалитися колегіями у Чернігові, Переяславі та Харкові. Головним осередком вищої освіти була Києво-Могилянська академія, яка отримала цей статус у 1701р. Завдяки фінансовій підтримці Мазепи вона стала одним із провідних культурних центрів православного світу. Серед її викладачів були такі світила, як Йосафат Кроковський, Стефан Яворський та Феофан Прокопович. Побудована за суворими правилами 12-річна програма навчання в академії користувалася таким високим авторитетом, що російські правителі заповзято вербували її викладачів і випускників, пропонуючи їм найвищі в імперії церковні та урядові посади.
Феофан Прокопович
Стефан Яворський


title: Презентація на тему «Скіфська культура» (варіант 2)

text:
    Скіфська культура

Культура скіфів українських степів була місцевим своєрідним виявом культури величезного кочового іраномовного світу, який розвивався в євразійських степах від Алтаю до Нижнього Дунаю протягом І тис. до н. е. Вона творчо вбирала в себе впливи сусідів і відповідно пережила кілька етапів історичного розвитку.

Формування скіфської культури відбувалося у VII ст. до н. е. під знаком поглинення і засвоєння елементів культури попереднього населення Надчорномор'я — кіммерійців. Під час походів за Кавказький хребет скіфи сприйняли багато передньоазійських здобутків. З V ст. до н. е. Скіфія розвивалася під сильним культурним впливом античної Греції, переважно з міст-колоній чорноморського узбережжя
Скіфи були кочовими скотарями і весь час рухалися слідом за табунами коней та гуртами овець. Чоловіки їхали верхи, а жінки та діти у кибитках — чотири- чи навіть шестиколісних возах, які були вкриті повстю від негоди. Взимку скіфи пасли худобу на малосніжних низинах Нижнього Подніпров'я, Надчорномор'я, Надазов'я, Північного Криму. Літо проводили на півночі — у лісостепах, де було більше води, а трава на пасовиськах менше вигорала під сонцем. Геродот сповіщав, що, відступаючи перед персами вглиб степів, скіфи відправили свої сім'ї з худобою на північ, тобто на традиційні літні пасовиська кочовиків.
Скотарській економіці скіфів відповідав їхній раціон: м'ясо, молоко, сир. Геродот докладно описує виготовлення екзотичного для греків продукту — іпаки, сиру з кобилячого молока. Значну частку раціону становили каші (пшенична, ячмінна).
Уявлення про зовнішність, одяг, озброєння скіфів дають численні зображення на срібному та золотому посуді та інших ювелірних виробах, знайдених у скіфських могилах (мал. 64). Скіфські чоловіки носили бороди, вдягалися в короткі кафтани, вузькі штани, шкіряні черевики. Голову прикривали повстяним башликом конічної форми. Одяг прикрашався хутром та орнаментом, для аристократії — золотими орнаментованими платівками, число яких іноді сягало кількох тисяч. На довгому вбранні знатних скіфянок та високому головному уборі було чимало золотих бляшок- нашивок.
Основа скіфського війська — легка кіннота, озброєна короткими мечами-акінаками, сокирами, списами. Проте головною зброєю були лук та стріли. Невеликий потужний скіфський лук стріляв на відстань до 500 м. Своєрідністю тактики бою була влучна стрілянина по ворогу на повному скаку.
Досконалий лук та лучники були добре відомі за межами Скіфії. Не лише безпосередні сусіди, а й далека Греція запозичили наконечники стріл скіфських типів. Письмові джерела свідчать, що поліцейську службу в Афінах несли найманці — скіфи — лучники.

Ударною силою скіфського війська була важкоозброєиа кіинота. Вона складалася зі скіфської знаті, яка могла придбати коштовний захисний обладунок. Останній, крім щита, включав шкіряні куртку, штани та шолом, обшиті, як лускою, залізними чи бронзовими пластинами. Найдорожчим був обладунок грецької роботи — виготовлені із суцільного бронзового чи сталевого листа шоломи, поножі античної роботи.

Визначальний внесок у вивчення матеріальної культури та побуту скіфів зробили археологи України в ході розкопок скіфських курганів Північного Надчорномор'я.
Визначальний внесок у вивчення матеріальної культури та побуту скіфів зробили археологи України в ході розкопок скіфських курганів Північного Надчорномор'я.

Дамо короткий опис типового поховання рядового скіфського воїна IV ст. до н. е. Кургани кочових скіфів розташовувались в українських степах групами на найвищих, вододільних ділянках рельєфу. Під курганним насипом заввишки до 2 м. знаходилась прямокутна яма площею приблизно 2 х 3 м., завглибшки 2—4 м. У нижній частині північної стіни ями робився підбій. У цій поховальній камері у випростаній позі головою на захід клали небіжчика. Поряд, як правило, зліва знаходять горит (футляр для лука та стріл) з кількома десятками бронзових наконечників стріл, а також 1—2 залізні наконечники списів, наконечник дротика, рештки залізного меча-акінака. В головам лежать рештки загробної їжі: частина скелета вівці чи коня та залізний господарчий ніж з кістяним руків'ям, іноді грецька амфора з-під вина. У чоловічих могилах знаходять кам'яні фігури воїнів — родоначальників. Як правило, вусатого воїна зображували з гривною на шиї, рогом у руці, бойовим поясом з різноманітною зброєю.
Старожитності скіфів археологи розрізняють за так званою скіфською тріадою — своєрідною зброєю, кінською упряжжю та звіриним стилем у прикладному мистецтві. В розвитку останніх простежується два головні періоди — ранній (VII—V) та пізній (V—III ст. до н. е.).

Ранньоскіфські мечі мають брусковидне навершя та серцеподібне перехрестя. Пізніше навершя набуває антеновидної, перехрестя — трикутної, а лезо — гостролистої форми. Вузьку, гостролисту форму мають і пізньоскіфські наконечники списів, на

відміну від масивних, лавролистих наконечників VII—V ст. до н. е. У пізній період великого поширення набувають залізні наконечники метальних дротиків з довгою тонкою втулкою.
Масовою знахідкою в могилах скіфських воїнів е бронзові втульчасті трилопасні наконечники стріл. Ранні вістря масивніші, більші за розміром, з довгою втулкою, дволопасні, іноді з пером ромбічної форми та шипом на довгій втулці. Пізньоскіфські наконечники дрібніші, з короткою або схованою втулкою, іноді трикутної в перетині форми.

Звіриний стиль полягає у широкому запровадженні в прикладному мистецтві зооморфних мотивів. Реалістичні чи схематичні зображення диких тварин у динамічних позах прикрашали зброю, кінську упряж, одяг, предмети побуту. Ранньоскіфський звіриний стиль відзначався реалізмом, виразними впливами Близького Сходу, зображенням суто азійських тварин: гірських баранів, хижаків родини котячих, грифо-баранів та ін. У V—III ст. до н. е. внаслідок потужного культурного впливу з грецьких колоній Надчорномор'я на півдні України поширюється пізній різновид звіриного стилю, який називається греко-скіфським. Він характеризується схематизацією та поширенням суто античних міфологічних і орнаментальних мотивів поряд зі скіфськими. Такий стнль був західним виявом прикладного мистецтва євразійського степу, де в І тис. до н. е. панували зооморфні мотиви [12, т. 2, с. 166—170; 179, с. 100—104].
Вірування скіфів належать до політеїстичних релігій передкласових суспільств. Серед багатьох богів виділялися головні, один з яких був верховним божеством. Племінні вірування первісних скотарів перебували на стадії трансформації у національну релігію ранньокласової скіфської держави [12, т. 2, с. 157—163].Скіфська релігія має численні паралелі у віруваннях інших індоєвропейських народів, насамперед індо-іранців. Першим це відзначив Геродот, який назвав сім головних скіфських божеств та їхні аналоги у грецькому пантеоні.
Головними скіфськими божествами були богиня священного вогню домашнього вогнища Табіті (Гестія стародавніх греків), уособлення неба Папай (Зевс) та його дружина, богиня землі й води Апі (Гея). Важливе місце в пантеоні займали бог сонця Гойтасир (Аполлон), богиня родючості та життя Аргімпаса (Афродіта), бог — герой Геракл та божество війни Арей (Арес). Геродот яскраво змалював поклоніння скіфів мечу, який був символом Арея, та принесення в жертву йому військовополонених [36, с. 193, 194]. Царські скіфи поклонялися ще й родоначальнику та покровителю коней Тагимасаду.

Скіфські вірування являють собою яскравий приклад індоіранських релігій. Про це свідчать такі традиційні для індоіранських культів елементи, як семибожжя, поклоніння сонцю, вогню, небу, обожнення коня та меча тощо.
Вражаюча різниця між грандіозними поховальними спорудами царів та бідними могилами рядових скіфів демонструє ступінь майнового та соціального розшарування скіфського суспільства. За майновим та правовим статусом у ньому простежуються верстви рядових общинників, родової аристократії, верховних правителів — царів, підкорена місцева людність, раби з числа військовополонених та ін. Є всі підстави говорити про початок формування скіфської держави. Як і всі державні утворення кочових скотарів (гунська імперія Аттіли, Аварський каганат, імперія Чингізидів тощо), скіфська держава була досить нестійким, ефемерним об'єднанням, яке скоро розпалося через різні об'єктивні й суб'єктивні причини. Крім того, на скіфів зі сходу тиснула нова хвиля іраномовних кочовиків — сарматів.
На рубежі IV—III ст. до н. е. у Північному Надчорномор'ї зникають кургани степових скіфів. Скіфське населення концентрується в регіонах, придатних для землеробства та осілого скотарства: на Нижньому Дніпрі, у Нижньому Подунав'ї, Північному та Передгірному Криму. Давньогрецький географ Страбон назвав Нижній Дніпро та Крим цього часу Малою Скіфією.
Спустілий скіфський степ між Доном та Дніпром у III—II ст. до н. е. заселило сарматське племінне об'єднання роксоланів. Численні пізньоскіфські укріплення, що суцільним ланцюгом тягнуться уздовж правого берега Нижнього Дніпра від Запорожжя до Херсона, майже до кінця І ст. до н. е. стримували просування сарматів українським степом на захід.
Дослідження останніх років свідчать про певну залежність економіки Надчорномор'я від циклічних змін клімату в степовій зоні. Так, розквіт Скіфії та грецьких торгово-ремісничих центрів у V—IV ст. до н. е. збігся з періодом максимального зволоження клімату надчорноморських степів, їхня аридизація в III—II ст. до н. е. зумовила колапс кочового скотарства і перехід пізніх скіфів до землеробства у річкових долинах. Вірогідно, сармати у II—І ст. до н. е. зайняли вже спустілий скіфський степ. На початку нашої ери кількість опадів у степах півдня Східної Європи зросла. Не випадково розквіт Сарматії відбувся саме в цей сприятливий для скотарства природно-кліматичний період
Мала Скіфія у Криму зі столицею Неаполь Скіфський (нині околиця Сімферополя) проіснувала до IV ст. н. е. Вона поступово втрачала свої характерні риси, оскільки розвивалася під сильним військово-політичним і культурним впливом сарматів з півночі та грецьких колоністів кримського узбережжя. У III ст. н. е. Кримська Скіфія зазнала нападу готських дружин з півночі, а наприкінці IV ст. під ударами гунів загинула переважна більшість пізньоскіфських поселень Криму.
Показ слайдів на тему
 « Скіфська культура» підготувала учениця 10 класу Дудинська Анастасія


Презентація на тему «Час іде»


title: Презентація на тему «Повоєнна відбудова та розвиток України в 1946-на початку 1950-х років»

text:
Повоєнна відбудова та розвиток України в 1946-на початку 1950-х рр.
Україна - суб’єкт міжнародних відносин
У червні 1945 р. УРСР стала членом ООН. Восени 1945 р. Підготовча комісія ООН розробляла порядок денний першої сесії Генеральної Асамблеї ООН. Першим віце – головою Підготовчої комісії був обраний тодішній нарком закордонних справ УРСР, відомий партійно – радянський функціонер Дмитро Мануїльський. Україна вступила до численних спеціалізованих органів і агенств ООН – Статистичної комісії,Комісії з прав людини, Комітету у справах біженців і переміщених осіб. До 1950 р. УРСР стала членом 12 міжнародних організацій.
29 червня 1945 р. було підписано радянсько – чехословацький договір про включення Закарпатської України до складу УРСР. У листопаді 1945 р. його було ратифіковано Національними зборами Чехословацької Республіки, а 22 січня 1946 р. у складі УРСР було створено Закарпатську область з центром у місті Ужгороді.
Наприкінці 1945 р. територія УРСР збільшилась до понад 580 тис.км
Влада за часів пізнього сталінізму
Й.Сталін відверто ігнорував керівні органи державної партії. З’їзди не скликалися до жовтня 1952р. Понад 5 з половиною років не скликались пленуми ЦК. У жовтні 1952 р. відбувся перший після війни XIX з’їзд державної партії, яка стала називатись  Комуністичною партією Радянського Союзу(КПРС)
Лютий 1942р. – грудень 1947 р. уряд республіки очолював Микита Хрущов.
Березень 1947р. – грудень 1947 р. на вищій партійній посаді перебував Л. Каганович
Потім знову Хрущов, і пробувши на цій посаді 2 роки, волею генсека Сталіна знову опинився в Москві, а першим секретарем ЦК КП(б)У став Л.Мельников
Відбудова промисловості
Українська промисловість відбудовувалась досить швидко, якщо порівняти досягнуті результати з масштабами руйнувань. Об’єкти, потрібні центральному керівництву, не відчували труднощів з фінансуванням. Відбудовані підприємства починали одразу працювати на загальносоюзний народно господарський комплекс.
У відновленні Дніпрогесу брали участь 120 підприємств СРСР. У березні 1947 р. дав електричний струм перший генератор Дніпрогесу. 1950 р. в Україні вироблялося більше електроенергії, ніж напередодні війни. У 1948 р. виник грандіозний « Сталінський план перетворення природи » , який вимагав величезних капіталовкладень на спорудження дніпровських електростанцій і каналів від Дніпра в посушливій місцевості Південної України і в Крим.

Дніпровська ГЕС напередодні війни. Запоріжжя
Руїни Дніпрогесу. 1944 р.
Відбудова Краматорського металургійного заводу
Голод 1946-1947 рр.
Зима 1945-1946 рр. видалась малосніжною. Весна й літо 1946 р. на півдні України виявилися найбільш посушливими за останні півсотню років. Отже,погодні умови складалися навіть гірше, ніж у 1921 р. У середньому по Україні врожайність зернових не перевищила 3,8 центнера з гектара. На півдні колгоспники не змогли повернути посіяного. Однак виняткові погодні умови вплинули на розміри хлібозаготівельного плану. У листопаді 1946 р. ,коли стало зрозуміло, що з України витиснули все наявне зерно, але хлібозаготівельного плану не виконали.
Залишені без допомоги південні області республіки пережили трагічну зиму 1946-1947 рр. У Одеській,Ізмаїльській,Кіровоградській,Миколаївській,Херсонській областях голод тривав аж до нового врожаю. Кількість хворих на голодну дистрофію у червні перевищувала мільйон осіб,кількість померлих від голоду серед госпіталізованих дійшла до 102 тис. осіб. Однак дані про чисельність жертв неповні.
Становище сільського господарства
Радянська держава завжди розв’язувала свої економічні проблеми за рахунок села, а під час післявоєнної розрухи – тим більше. Тиск держави на колгоспи взяли на свої плечі жінки.
У МТС катастрофічно не вистачало техніки, запчастин,пального. Коней у колгоспах залишилось мало, і орати часто доводилось на селянських коровах, які після цього різко знижували надої.
Порівняно з довоєнним рівнем істотно зросли поставки технічних культур, передусім цукрових буряків.Застосовувалися методи батога та пряника. Пряником було «соціалістичне змагання». Політика батога виявилась в указі М.Хрущова : «Про виселення з Української РСР осіб, які злісно ухиляються від трудової діяльності в сільському господарстві і ведуть антигромадський , паразитичний спосіб життя». Цей указ став для місцевої влади засобом шантажу й залякування колгоспників.
Розгром греко -католицької церкви
Радянізація Західної України почалася, як і в передвоєнні роки , з репресій. 1 листопада 1944 р. помер Андрей Шептинський. Це полегшило задуману Сталіним ліквідацію греко - католицької церкви. Духовенству і віруючим було запропоновано злитися з Російською православною церквою. Після того як вищі ієрархи греко – католицької церкви відмовилися розглянути таку пропозицію. Новопризначений митрополит Й.Сліпий у квітні 1945 р. був заарештований з групою єпископів за стандартним звинуваченням у співробітництві з німецькими окупантами. У цьому ж місяці ініціативна група віруючих на чолі з священиком Г. Костельником зібрала у львові собор, який прийняв рішення про скасування Берестенської унії 1596 р. За межами СРСР, під радянським тиском унія була ліквідована 1950.
Індустріалізація західних областей
Політику радянізації здійснювали руками тих,хто добровільно або під тиском їхав на постійну роботу в західні області. Масштаби таких переселень були істотними. У прийнятому в березні 1946 р. законі про п’ятирічний план окремим пунктом формулювалося завдання перетворити Львів на великий промисловий центр. У 1946 – 1947 рр. в Дрогобицькій області було відкрито газові родовища, а в 1949 р. – побудовано найбільший тоді в СРСР і Європі магістральний газопровід Дашава – Київ.
З 1949 р. у Львівсько – Волинському вугільному басейні почалось шахтне будівництво.
Став до ладу потужний цементний завод у Миколаєві Дрогобицької області.
Колективізація села
У західних областях налічувалося десятки тисяч хуторів і тисячі дрібних сіл. У травні 1945р. З ініціативи М.Хрущова з’явилася компартійно-радянська постанова про утворення земельних общин,які мали регулювати користування угіддями, утворювати супряги, щоб допомагати господарствам  у обробці землі. За 1945 р. було організовано близько 240 тис. супряг. Влаштовувалися екскурсії в колгоспи східних областей, щоб селяни переконались в перевагах колективного господарювання та розповіли про це односельцям. На заможних селян держава скеровувала вістря податкового тиску. З початком колективізації поширилось пряме розкуркулення заможних господарств. До середини 1950 р. в 7190колгоспах було об’єднано 98% селянських господарств.
Операція «Вісла»
28 квітня 1947 р. розпочалась акція «Вісла» , тобто примусове виселення українців у глиб Польщі, їх переселяли із так званого Закерзоння, тобто з давніх українських земель, що опинилися на польському боці лінії кордону. С Моссор запропонував план переселення українців у західні землі. Фактично кожного українця було потрактовано  як співучасника УПА, як «націоналіста».
На збирання людям давали 2-3 години, брати з собою в дорогу дозволялось лише найнеобхідніше. Селян довго тримали у пересильних пунктах. На нових місцях, як правило, переселенцям виділяли найгірші землі. Не лише влада, а й сусіди ставилися до них переважно вороже, вважали й називали їх « українськими бандитами».
Переселення близько 150 тис. осіб знелюднило Бескиди.
Наслідки радянізації західноукраїнських земель у повоєнний період
Радянізація західноукраїнських земель супроводжувалася, як і радянізація основної частини України, масовими репресіями. Найголовнішим наслідком радянізації західноукраїнських земель слід вважати особливо активну участь їх населення в національно – визвольному русі, безпосереднім наслідком якого стала суверенізація України.
Важливою складовою радянізації були заходи, пов’язані з ліквідацією неписьменності й створення мережі загальноосвітніх і вищих навчальних закладів з українською мовою викладання.
Головним аспектом радянізації була колективізація сільського господарства. На відміну від основної частини України,де колективізація села на переламі 20-х і 30-х рр. супроводжувався переважно «глухим» спротивом (саботажем), тут опір набув збройних форм завдяки сприятливим природним умовам і наявності в регіоні повстанських структур ОУН і УПА. Десятирічне протистояння ОУН і УПА збройним силам наддержави було можливим тільки тому, що національно – визвольна боротьба поєднувалась з соціально – економічною боротьбою селянства.
Важливим наслідком радянізації регіонів, які перебували на кордоні з Європою, було швидке подолання їхньої віковічної економічної відсталості. Тоталітарна влада, яка зосереджувала у своїх руках всі  економічні ресурси наддержави, спромоглася за короткий термін індустріалізувати основну частину західноукраїнських земель. Індустріалізація регіону здійснювали, враховуючи наявні тут корисні копалини ( нафта, газ, вугілля, сірка)
Культурне життя
Запровадження 7-річного навчання і створення 1300 шкіл на 400 тис. учнівських місць
У 1946р. Було здійснено пуск першого в УРСР атомного реактора
В 1948-1951 рр. розроблено першу в СРСР електронно – обчислювальну машину
У літературу прийшли молоді письменники, збагачені життєвим досвідом недавньої війни: Олесь Гончар(роман «Прапороносці»), Віктор Некрасов (роман « В окопах Сталінграда»), Максим Рильський, Юрій Яновський.
Продовжували свою творчість художники: М.Глущенко, М.Дерегус, О.Шовкуренко
Композитори: К.Данькевич, Д.Хлебанов
Актори: А.Бучма, Н.Ужвій, Г.Юра, Ю.Шумський та ін.
На трьох кіностудіях у Києві, Одесі і Ялті випускалися фільми, які йшли в загальносоюзний прокат
Підготувала Штанько Дар’я