title: Презентація на тему «Петро Столипін»

text:
Петро Столипін

Петро́ Арка́дійович Столи́пін (2 квітня 1862, Дрезден, Німеччина — †5 вересня 1911, Київ) — російський державний діяч, прем'єр-міністр (1906–1911 рр.). Столипін проводив жорстку політику на укріплення самодержавства, розпустив Думу, увів військово-польові суди, обмежував політичні свободи. Будучи російським націоналістом, вів боротьбу з національними автономіями. Розпочав аграрну реформу, що не була доведена до кінця. Правління Столипіна відзначалось жорстокими репресіями, в цей час виникли поняття «столипінська реакція», «столипінська краватка» та «столипінський вагон».

На своїх посадах проводив жорстку послідовну політику як проти радикальних революціонерів так і проти лібералів будь-якого ґатунку. За його наказом війська й поліція жорстоко карали учасників селянських заворушень, до в'язниць у великій кількості кидали студентів і старшокласників-гімназистів, помічених в антиурядовій діяльності, проголошені царським маніфестом від 17 жовтня 1905 року політичні свободи було всіляко обмежувано.

Столипін дав пряму директиву губернаторам: «Менше заарештовувати, більше стріляти… Переконування облиште, дійте вогнем…». За таку антинародну політику у серпні 1906 на Столипіна вчинено замах (загинуло 27 осіб). У відповідь він домігся запровадження військово-польових судів — без адвокатів, без можливості подати апеляцію — із правом винесення та виконання впродовж 24 годин смертних вироків.

У червні 1907 уряд на чолі з Столипіним та за підтримки імператора Миколи II розпустив II Державну Думу і опублікував новий закон про вибори, який забезпечив повну перевагу у III Думі великих землевласників та підприємців і значно обмежив представництво національних країн. Повністю були позбавлені представництва в Думі 10 областей і губерній азіатської частини Росії, Кавказу надавалось 10 місць замість 29. Такий виборчий закон забезпечив у III Думі «великоросам» 77 % місць і вона стала «істинно російською». Столипін був ініціатором обмеження автономії Фінляндії, натхненником створення націоналістичних російських організацій, у тому числі Всеросійського національного союзу, основною метою якого було сприяння «пануванню російської народності».
Аграрна реформа або Столипінська реформа
Столипінська реформа (Столипінська аграрна реформа) — ряд законодавчих актів, спрямованих на перерозподіл селянської земельної площі в Російській Імперії та на підвищення продуктивності сільського господарства.

Завдань у реформи було декілька: соціально-політична - створити в селі міцну опору для самодержавства з міцних власників, відколовши їх від основної маси селянства і протиставивши їх їй; міцні господарства повинні були стати перешкодою на шляху наростання революції в селі; соціально-економічна - зруйнувати общину, насадити приватне господарство у вигляді і хуторів, а надлишок робочої сили направити в місто, де її поглине зростаюча промисловість; економічна - забезпечити підйом сільського господарства і подальшу індустріалізацію країни з тим, щоб ліквідувати відставання від передових держав.

Концепція П. Столипіна "пропонувала шлях розвитку змішаної, багатоукладної економіки, де державні форми господарства повинні були конкурувати з колективними і приватними". Складові елементи його програм - перехід до хуторів, використання кооперації, розвиток меліорації, введення триступінчатого сільськогосподарського утворення, організації дешевого кредиту для селян, утворення землеробської партії, котрі реально представляла інтереси дрібного землеволодіння.

Важливою складовою земельної реформи Столипін вважав організоване державою масове переселення землеробів із європейської частини імперії до Сибіру, Центральної Азії та далекосхідних регіонів. До початку Першої світової війни приблизно 3,5 млн селян, продавши господарство, зірвалися з місця, та аж ніяк не всі з тих чи тих причин прижились у нових краях: близько мільйона з них повернулося назад, але вже без грошей і надій. Для України ці цифри ще більш разючі: переселенцями стали понад мільйон її селян, проте невдовзі 70 % із них знову з'явились у рідних місцях, приречені наймитувати й жебракувати.

Отож у підсумку аграрна реформа за Столипіним мала наслідком передусім стрімке розшарування селянства, появу на селі значної кількості люмпен-пролетарів, різке зростання ненависті до поміщиків. Це створило підгрунтя для створення революційних організацій, які заручилися підтримкою не тільки люмпенів, а й великою частиною «справних» господарів, які потерпали від малоземелля.

У вересні 1911 року Столипін був убитий у Київському оперному театрі таємним агентом поліції, есером Д. Богровим.

Похований на території Києво-Печерської лаври.


title: Презентація на тему «Небесна сотня» (варіант 2)

text:
Всім  загиблим під час акції протесту в Україні у грудні 2013 — лютому 2014 року присвячується…
Список жертв від 18 лютого
 Мазуренко Павло
Був побитий охоронцями на даху торгового будинку, що на вулиці Гната Юри, начебто за Євромайдан. 20 грудня відмовився від госпіталізації швидкою допомогою. Помер 22 грудня в реанімації Київської міської клінічної лікарні № 12 від двосторонньої пневмонії.
41 рік, відвідував мітинг на Євромайдані.
 Вербицький Юрій Тарасович
Працював у відділі сейсмічності Карпатського відділення Інституту геофізики НАН України у Львові
Викрадений невідомими з Олександрівської лікарні разом з активістом Ігорем Луценком вранці 21 січня 2014 року. Його тіло було знайдено 22 січня в околицях села Гнідин Бориспільського району Київської області зі слідами тортур. За відеосвідченням друга Юрія Вербицького Романа, при опізнанні було очевидно, що ноги перебиті — виднілися кістки, вся спина була синя, обличчя розбите, ребра випирали з правого боку зі шкіри, бо певне були поламані. Офіційною причиною смерті визнано лікарями лікарні — переохолодження.
 Нігоян Сергій Гагікович
 Вірменин, громадянин України, Народився і жив у селі Березнуватівка Дніпропетровської області. Його родина переїхала до України, рятуючись від війни у Нагорному Карабасі. Займався легкою атлетикою та східними єдиноборствами, два курси провчився в Дніпродзержинському коледжі фізичного виховання.На Євромайдан приїхав 8 грудня 2013 року, був задіяний в охороні.
Загинув під час штурму на вулиці Грушевського. Отримав три вогнепальних поранення картеччю на основі сплаву свинцю — в голову, шию та груди
 Жизневський Михайло Михайлович
 Білорус, громадянин Білорусі, виїхав з Білорусі через політичні проблеми. В Україні був бійцем націоналістичної організації «УНА-УНСО». Останнім часом жив і працював у Києві та в Білій Церкві.Був задіяний в охороні Євромайдану.
Загинув під час штурму на вулиці Грушевського. Отримав наскрізне поранення в серце мисливською кулею.
Сеник Роман Федорович
Родом з Львівщини, останні роки мешкав у місті Турка.
Помер у київській лікарні. Під час штурму 22 січня 2014 на вулиці Грушевського він отримав важке вогнепальне поранення в плече. Куля застрягла в легені, руку з роздробленою кісткою довелося ампутувати, організм втратив більше 3,5 літрів крові.
 Хом'як Віктор Борисович
1958 р.н., с. Голишів Волинської області
Активний учасник Євромайдану, зранку 27 січня був знайдений повішаним на каркасі ялинки на Майдані Незалежності. Проте рідні, близькі та друзі Віктора переконані, що він не самогубця.
Калиняк Богдан Михайлович
52 роки, родом з Коломиї, Івано-Франківської області
Помер у госпіталі в Івано-Франківську. Міський голова Коломиї Ігор Слюзар розповів, що Калиняк 2 місяці з маленькими перервами по чотири дні стояв на Майдані і, маючи рідну сестру в Києві, не ходив до неї, щоб відігріватися.
 Бадера Олександр Миколайович
1 січня 1948, м. Володимир-Волинський. Aктивний учасник Євромайдану
Помер від побиття, отриманого 22 січня 2014 року у день Соборності на вулиці Грушевського. В останню дорогу його проводжали 31 січня 2014 року рідні та друзі.
Синенко Сергій Петрович
Активіст Автомайдану Запоріжжя. Батько чотирьох дітей.
Автомобіль «Тойота» разом із власником всередині згорів на дорозі між селами Червоний Яр та Івангород уЗапорізькому районі. За попередньою інформацією, займання сталось через те, що невідомий вистрелив у бензобак автомобіля, від чого той спалахнув.. Труп було упізнано за аналізом ДНК. У відеозверненні відповідальність за вбивство взяли на себе т.зв. «Привиди Севастополя».На похорони прийшло близько 100 осіб.
Дідич Сергій Васильович
3 листопада 1969, с. Стрільче. Депутат Городенківської районної ради Івано-Франківської області від ВО «Свобода».
Загинув у Києві під час сутичок між мітингувальниками та «беркутівцями». «Граната взірвалась біля шиї Сергія і розірвала артерію… Шансів на порятунок не було», — написав на своїй сторінці у Фейсбук член ВО «Свобода» Руслан Андрійко. Тіло виявили у Будинку офіцерів.
Кіщук Володимир Юрійович
Загинув у Києві під час сутичок між мітингувальниками та «беркутівцями». Проломлена голова в районі потилиці. Тіло виявили у Будинку офіцерів.
 Шаповал Сергій Борисович
Активіст Самооборони Майдану
Загинув 18.02.2014 р. на вул. Грушевського внаслідок 2 вогнепальних поранень в живіт та серце. Знайшли померлим у Будинку офіцерів.
 Сердюк Ігор Михайлович
Підприємець з Кременчука.
Чоловікові вистрелили з обрізу в обличчя. "Він будував барикаду, носив мішки. Під час цього на нього та інших активістів напали«тітушки» та «беркутівці». Зразу була сутичка, потім хтось вистрелив Ігорю впритул в обличчя, — розповів Сергій Полюхович, заступник голови кременчуцького «Майдану».
 Хурція Зураб
Громадянин  Грузії , 54 роки.
Тіло виявили на барикаді, розташованій на вулиці Інститутській, біля верхнього входу в метро «Хрещатик». Загиблий чоловік мав при собі пенсійне посвідчення серія АІІІ № 848773 на ім'я Миколи Нікітіна, видане в Кіровограді, та паспорт громадянина Грузії на ім'я Zurab KHURTSIA № 620075680, виданий посольством Грузії в Україні. «У нього було хворе серце, він приймав ліки. З-за подій на вулиці Інститутській воно не витримало», — повідомив пізніше Микола Нікітін.
 Дворянець Антоніна Григорівна
Бровари, 62 роки.
Тіло виявили на барикаді, розташованій на вулиці Інститутській, біля верхнього входу в метро «Хрещатик». У неї знайшли посвідчення ліквідатора чорнобильської катастрофи на ім'я Дворянець Антоніна за № 073155. Загинула від забиття кийками спецпризначенцями міліції.
 Веремій В'ячеслав Васильович
22 лютого 1980. Журналіст газети «Вести»
Побитий «тітушками» та при цьому отримав кульове поранення в груди. Смерть настала через втрату крові та отримання поранень, не сумісних з життям
Брезденюк Валерій Олександрович
17 червня 1963, український художник, відомий своїми малюнками на воді, Жмеринка.
Загинув вночі під час мітингу у Києві на Майдані. Був вбитий пострілом у спину. Станом на 20 годину чоловік був ще живий. Сказав родичам, що з ним все гаразд. На другий дзвінок сина Валерій вже не відповів. Близько першої години ночі слухавку взяли сторонні люди та повідомили, що його вже немає серед живих.
 Корчак Андрій Богданович
18 липня 1964, Стрий, Львівська область. Був неодружений. Жив з 81-річною матір'ю
На Майдані перебував з листопада. Завжди був на передових. Робив усе: і воював, і дрова рубав. Помер у 17-ій лікарні від розриву внутрішніх органів після побиття «Беркутом».
Наумов Володимир Григорович
9 березня 1970, селище Шевченко, Добропільський район, Донецька область
Тіло виявили 18 лютого, вранці, на Трухановому острові. Загиблий мав хусточку Самооборони Майдану на шиї. Був викраденний та задушений. У нього залишились 85-річна матір, жінка і троє дітей.
 Капінос Олександр Анатолійович
10 березня 1984, село Дунаїв, Кременецький район, Тернопільська область, активіст ВО «Свобода»
У 2012 році витримав 12 днів без їжі на знак протесту проти«мовного закону». — На майдан Сашко їздив періодично кілька разів. Під час сутичок на Грушевського 18 лютого в нього влучили гранатою, — каже його друг Михайло Згар. — Йому пробили артерію. Сашка госпіталізували, але в лікарні він помер
Плеханов Олександр Вікторович
7 березня 1991 (22 роки), студент архітектурного факультету КНУБіА, наступного дня мав отримати диплом бакалавра
Загинув 18 лютого 2014 від втрати крові у наслідок подій на вулиці Інститутській. Смерть констатована лікарями 17-ої міської лікарні. Тіло опізнав батько загиблого вночі 19-го лютого. Помер у 17-й лікарні.
 Зайко Яків Якович
4 квітня 1940, Житомир, білорус, громадянин України, народний депутат України I скликання
Помер від інфаркту, втікаючи від «Беркуту» на вул. Інститутській.
Кульчицький Володимир Станіславович
25 липня 1949. Мешкав у Києві.
Помер у ніч з 18 на 19 лютого. Куля пройшла на виліт через серце, застрягла в одязі. Друга влучила йому в живіт.
 Черненко Андрій Миколайович
9 грудня 1978 (35 років) Київ. Народився в селіСлободо-Петрівка Гребінківський район Полтавська область. Закінчив Національний транспортний університет. Залишилась 7-місячна дитина.
18 лютого поранений в груди та був доставлений з Будинку профспілок до 17-ї лікарні із проникаючим вогнепальним пораненням грудної клітини. Опізнання тіла проводила сестра.
Пасхалін Юрій Олександрович
Отримав три вогнепальні поранення в спину та одне пневматичне поранення, першу допомогу було надано в Будинку профспілок. Після підпалу будинку його евакуйювали до 18-й лікарні на бульварі Шевченка, проте врятувати не вдалося. Похований у рідному селі.
 Васильцов Віталій Валерійович
Проживав у с. Жорнівка Києво-Святошинського району Київської області, мав двох дітей, доньок 7-ми та 1-річного віку
Застрелений на вул. Великій Житомирській. Знаходився в Олесандрівській (Жовтнева) лікарні (вул. Шовковична)
Варениця Роман Михайлович
Застрелений на вул. Великій Житомирській. Знаходився в Олександрівській (Жовтнева) клінічній лікарні (вул. Шовковична)
Пантєлєєв Іван Миколайович
Загинув на Інститутській. За свідченням лікарів та його матері — в тілі мав сім куль. Тіло ідентифіковане в готелі Україна
Точин Роман Петрович
Загинув від вогнепального поранення в голову. Тіло ідентифіковане в готелі Україна.
Чміленко Віктор Іванович
Фермер, застрелений снайпером
Ушневич Олег Михайлович
Застрелений снайпером на Інститутській біля Жовтневого палацу. Тіло ідентифіковане в готелі Україна.
 Ткачук Ігор Михайлович
Поїхав у Київ 18 лютого, загинув 20. Тіло ідентифіковане в готелі «Україна».
 Царьок Олександр Миколайович
Загинув біля Жовтневого палацу. Зламані ноги, рука, ребра, три кульові поранення — (два в живіт и одне в груди). Без батька залишилося 5 дітей. Тіло ідентифіковане в готелі Україна.
 Голоднюк Устим Володимирович
Помер у готелі «Україна» внаслідок вогнепального поранення в голову.
 Щербанюк Олександр Миколайович
20 лютого 2014 року вбито двома кулями неподалік від стели. Перша вцілила зліва нижче ребер, друга — в серце. Похорон відбувся 23 лютого в Чернівцях. Попрощатися з героєм прийшли тисячі чернівчан
Костенко Ігор Ігорович
Був убитий в районі Жовтневого палацу. За словами його друга Володимира, який переносив тіло Ігоря, його ноги були побиті «так що їх можна було зав'язати на вузол».
 Шилінг Йосип Михайлович
Загинув від пострілу в голову біля Жовтневого палацу. Тіло ідентифіковане в готелі «Україна»
 Паращук Юрій Григорович
Убитий від пострілу з даху на Інститутській, про що повідомив Ігор Швайка у твітері.
 Дзявульський Микола Степанович
Загинув у Києві на вулиці Інститутській від кулі снайпера, яка влучила прямо у серце
 Сольчаник Богдан Зиновійович
Тіло на подвір'ї біля Михайлівського собору
 Бондарчук Сергій Михайлович
Убитий на Інститутській.
Захаров Володимир Костянтинович
Загинув під час пожежі в офісі Партії регіонів на Липській 10. Повідомлення про пожежу надійшло 18 лютого о 12:11. За твердженням ПР, чоловік задихнувся від димових шашок після того, як активісти його побили бітами, обрізками труб і ногами. За словами невістки Захарова- Вікторії Захарової — ніяких ушкоджень на тілі не виявлено. Захаров Володимир задихнувся під час пожежі.
 Мойсей Василь Михайлович
Помер у 17-й лікарні Києва від вогнепального поранення у грудну клітину. Вранці 20 лютого 2014 року на вулиці Інститутській у нього влучив снайпер. Хлопця не врятувало те, що він був у цивільному бронежилеті. Куля пошкодила важливі кровоносні судини.
Байдовський Сергій Романович
Застрелений.
 Арутюнян Георгій Вагаршакович
Застрелений снайпером поблизу Монумента Незалежності в Києві. Тіло перенесли до Михайлівського Золотоверхого собору.
 Войтович Назар Юрійович
За словами директора Тернопільського кооперативного коледжу Василя Макарчука, йому зателефонувала жінка, яка сказала, що тіло Назара перебуває в Михайлівському. Назар у цьому коледжі навчався на дизайнера. Школа села Травневе тепер носитиме його ім'я.
Гриневич Едуард Михайлович
Жаловага Анатолій Григорович
Тіло на подвір'ї біля Михайлівського собору
Жеребний Володимир Миколайович
Загинув на вулиці Інститутській, кулі снайпера влучили в шию (в сонну артерію) та голову. Похований у рідному місті Рудки.
Кемський Сергій Олександрович
Належав до «Чорної сотні». Допомагав виносити поранених. Загинув на вул. Інститутській від снайперського пострілу. Тіло ідентифіковане на подвір'ї біля Михайлівського собору.
Мовчан Андрій Сергійович
Був волонтером на Майдані. Загинув від кульового поранення. Похований у рідному селі
Смоленський Віталій Віталійович
Тіло на подвір'ї біля Михайлівського собору.
 Чернець Віктор Григорович
На трасі Одеса — Київ жителями Маньківки й Умані біля села Подібна був встановлений блок-пост на дорозі, аби перешкодити «тітушкам» та спецпризначенцям дісталися до столиці. Водій невстановленого джипа, який пробивав дорогу внутрішнім військам, на шаленій швидкості 19 лютого збив 37-річного мешканця села Подібна насмерть
 Пагор Дмитрій Олексійович
Загинув увечері в Хмельницькому біля будівлі СБУ, звідки була відкрита стрілянина. Був поранений у голову, невдовзі помер у лікарні. «У морзі нам сказали, що в нього кульове поранення, ніби то стріляли із автомата Калашникова, але кулі не показали. Діма закривав собою дівчину, коли лунали постріли», — розповів дядько загиблого.
 Дигдалович Андрій Іванович
 Вайда Богдан Іванович
Загинув від пострілу снайпера в голову, близько 10:00 на вулиці Інститутській. Входив до 12-ї сотні Самооборони.
Кіпіані Давід
Тіло знайшли в ніч з 20 на 21 лютого поряд з барикадою біля ЦУМа у формі бійця Самооборони з двома кульовими пораненнями. Помер у «швидкій». Згідно з інформацією судмедекспертизи, помер від гострої ешемії та недостатності серця
 Бондарєв Сергій Анатолійович
Загинув від чотирьох кульових поранень під час першого штурму біля Будинку профспілок. 20.02 опізнаний родичами у морзі.
Гурик Роман Ігорович
Загинув на передовій від пострілу снайпера у скроню близько 12:15. 20.02.14 був опізнаний у морзі.
Дмитрів Ігор Федорович
Його шукали декілька годин безнадійно. А близько 17:00 надійшла інформація із 17-ї лікарні Києва про те, що він помер (комбінована політравма).
Корнеєв Анатолій Петрович
Інформація про загибель з'явилась зранку 20 лютого. До обіду в Гаврилівцях дружина Людмила виїхала на Київ. Товариш подзвонив на його телефон, а трубку підняв незнайомий чоловік і сказав, що снайпер поцілив у серце.
Коцюба Віталій Миколайович
Опанасюк Валерій Адамович
Перед тим два дні не виходив на зв'язок. Була непідтверджена інформація про те, що, можливо, людина загинула. Загинув 20 лютого від снайперської кулі. Похорони відбулися 23 лютого в Рівному. Похований на кладовищі «Нове».
Павлюк Володимир
Помер у 17-ій лікарні на Щорса. 4 поранення, три у ногу, одне у ліве око.
 Паньків Микола Олександрович
Вбитий кулею в груди.
 Храпаченко Олександр Володимирович
Снайпер вистрілив прямо в око. Смерть була миттєвою.
Шимко Максим Миколайович
Невідомого чоловіка без документів, лише з білетом на потяг до Вінниці знайшов серед загиблих тернопільський репортер 20minut.ua. Фото вбитого вінничанина розмістили на сайті аби знайти його родичів. За кілька годин з'ясувалося — у Києві загинув 33-річний Максим Шимко (кульове поранення голови)
Бльок Іван Іванович
Помер від кулі снайпера у серце, вранці 20 лютого, на вулиці Інститутській. Дівоче прізвище дружини — Тур і чоловіка інколи також називали Туром, до списків загиблих його було занесено під цим прізвищем — Тур Іван Іванович.
Тарасюк Іван Миколайович
У четвер вранці вирішив повісити державний прапор на одному з об'єктів Євромайдану, снайперські кулі влучили у голову, пробили легені. Помер на місці. Похований у смт. Олика.
Полянський Леонід Петрович
Загинув внаслідок вогнепального поранення в груди. Тіло виявили в морзі № 1 (Київ, вул. Оранжерейна, 9)
 Саєнко Андрій Степанович
Тіло в морзі № 1 (Київ, вул. Оранжерейна-9).
Котляр Євген Миколайович
Був на Майдані від початку грудня з кількаденними перервами. Належав до третьої сотні. Майже всі ночі провів на Майдані. Чергував на барикадах, прикривав людей від силовиків щитом, переносив поранених. Після початку «мирного наступу» повернувся з Харкова, куди поїхав на кілька днів до батька, прибув до Києва 18 лютого й поновився у третій сотні, хоча планував приєднатися до новоствореної харківської сотні. Востаннє Женю бачили на вул. Інститутській під час перестрілки між 10:00 і 10:30, він переносив поранених і вбитих. Є також інформація, що він загинув ближче до 11:00, коли йшов в атаку. Тіло Євгена передали до моргу на вул. Оранжерейній близько полудня 20 лютого. Похований у Харкові 23 лютого. Залишилися батько й молодша сестра.
Шеремета Людмила Данилівна
Працювала лікарем-анестезіологом. Поранена 19 лютого в голову в Хмельницькому біля будівлі СБУ, звідки була відкрита стрілянина з автомата. Померла в лікарні
Максимов Дмитро В'ячеславович
Прийшов демократично відстоювати українську державу на мирний мітинг на «Майдані незалежності» Києва. Під час стрілянини вибухом гранати йому відірвало руку, помер у Будинку профспілок від втрати крові. Його тіло декілька днів лежало в Михайлівському золотоверхому соборі.
 Швець Віктор Миколайович
Kолишній міліціонер, був уже на пенсії. 18 лютого десь о 16.00 пішов на Майдан, як сам казав, захищати молодь. О 23:00 подзвонив сім'ї і сказав, що з ним усе добре. А вже о 04:00 19.02 телефоном повідомили дружині, що він загинув (у моргу смерть зафіксували як приблизно перша з чимось година ночі).
Цепун Андрій Михайлович
23.02 стало відомо про смерть Андрія. Він був серед активістів, які блокували 20 грудня в'їзд у Київ з Гостомельської траси. Опівночі Андрій ішов сам додому та був по дорозі вбитий. Його тіло було знайдено на вул. Верболозній зі слідами побиття та черепно-мозговою травмою
Машков Максим
Помер у 17 лікарні Києва
 Горошишин Максим Максимович
Загинув 18 лютого під час сутичок на вулиці Інститутській поблизу Урядового кварталу. Отруївся газом від гранати. Помер у лікарні.
 Мельничук Володимир Валерійович
Помер у 17-тій лікарні від вогнепальних поранень 20 лютого (кульове поранення грудей).
Пехенько Ігор Олександрович
Загинув біля Будинку Профспілок від кулі снайпера.
Чаплинський Володимир Володимирович
Поліг на Майдані від кулі снайпера, кульове поранення шиї
Семисюк Микола Миколайович
Kульове поранення голови
Тарщук Микола
Kульове поранення шиї
Братушко Олексій Сергійович
Kульове поранення голови.
Бойків Володимир Васильович
Останній раз телефонував дружині пізно ввечері перебуваючи на вул. Грушевського. В ніч на 19 лютого отримав кульові поранення голови, хребта, печінки та селезінки. Тіло загиблого відразу не було опізнане і перебувало в морзі до 24 лютого 2014 р., коли його опізнала дружина. Похований у Львові на Личаківському кладовищі на Алеї Героїв.
Городнюк Іван
Помер у Рівному після хвороби, отриманої на майдані у Києві (облитий водою з водомета)
Жановачий Андрій Богданович
Вбитий снайпером.
Прохорський Василь Петрович
Загинув допомагаючи медикам від кулі снайпера у потилицю, яка пройшла на виліт. Родичі довго шукали його, і знайшли 22.02.14 р. в морзі на вул. Оранжерейній.
 Прохорчук Віктор Олександрович
Зник 18 лютого. Бійці з його сотні відшукали свого побратима через тиждень у морзі. Перед тим тіло загиблого виявили у дворах Хрещатика, куди було викинуте зі слідами насильницької смерті та з перерізаним горлом
Топій Володимир Петрович
Шукали з 18 лютого. Його тіло знайшов син у Будинку Профспілок. Зробили експертизу, і підтвердили смерть цього героя. Володимир Петрович загинув під час пожежі у Будинку Профспілок.
Нечипорук Юрій Вікторович
Вбитий «тітушками», вивезений за 30 км від Києва під селище Глеваха. На тілі виявлено 20 ножових поранень — з них два на шиї та дев'ять в області серця.
Анатолій Курач
Побитий на майдані, мав проламаний череп. Помер він від крововиливів, які можливо були посилені цирозом печінки.
Хунтсаар Артур Еннович
Куля пробила його наскрізь. Очевидці забрали з його кишені паспорт. Тіло залишалося в парку.
Грабовський Ярослав Васильович
 Балюк Олександр Олександрович
Помер вiд вогнепального поранення грудної клiтини з пошкодженням внутрiшнiх органiв. Зi слiв очевидцiв, будучи тяжко пораненим, намагався врятувати життя іншому пораненому
Ільків Богдан Іванович
Отримав два кульових поранення в живіт під час стрільби на Майдані, помер 22 лютого в лікарні.
Бачинський Ігор
Він круглий сирота, є тільки бабуся та дідусь, які живуть у Боярці. Вони повідомили, що Ігор отримав травми на майдані, лікувався, але потім помер. Але в документах про смерть вказана причина смерті некримінального характеру
 Костишин Михайло Йосипович
Був на Майдані відразу після побиття студентів. Його також було жорстоко побито. З 27 січня був у лікарні, але врятувати життя йому не вдалося
Зубенко Владислав Віталійович
Отримав поранення 20 лютого 2014 року
Мазур Артем Анатолійович
Належав до 15-ї сотні Самооборони Майдану. Артем був поранений осколками гранати під час сутичок у Маріїнському парку. В хлопця був проламаний череп, лікарі витягували осколки з голови. Від 18 лютого Артем перебував у комі
Слободян Тарас
05.03.2014 у Підгородньому ховали Тараса Слободяна. Хлопець перебував на майдані у Києві, проте, потім безслідно зник. Знайшли його на Сумщині у лісі, без кисті руки.
 Шеремет Василь Олександрович
Помер в одній із київських лікарень від ран, отриманих під час сутичок із «беркутівцями» на київському Майдані. Уродженець Ланчина. Проживав і мав сім'ю (трьох синів) у Красній, згодом одружився вдруге у Київській області . Василь Шеремет із багатодітної сім`ї (було десятеро дітей). У Ланчині в урочищі Мочарка проживає його 93-річна мама. Похорон орієнтовно має відбутися у неділю, 9 березня у післяобідню пору, бо все залежить від того, коли привезуть померлого у Ланчин
Наконечний Іван Максимович
Помер в одній із київських лікарень від ран, отриманих під час сутичок 19 лютого на вулиці Інститутській. 83-річний офіцер ВМС СРСР. Важкі травми голови і шийного відділу хребта спричинили кому, внаслідок чого до тями Іван Наконечний так і не прийшов. Був присутній на Майдані від часу розгону студентів 30 листопада 2013 року.
Ворона В’ячеслав Миколайович
В’ячеслав постраждав від «тітушок», які проламали кастетом бейсболісту череп, внаслідок чого київський легіонер «Соколів» опинився в реанімації столичної лікарні. В’ячеслав перебував у комі
Бура Ольга Василівна
Брала активну участь в акціях протесту у Києві, починаючи з 24 листопада 2013 року. Від отриманих під час протистояння важких травм померла в київській лікарні 10 березня 2014 року. Тіло мали привезти на Львівщину 12 березня. Поховали дівчину 13 березня у селі Ріпне, де Ольга народилася
Аксенин Василь Степанович
Чернівчанин Василь Аксенин був важко поранений у Києві під час розстрілу демонстрантів 20 лютого. У четвер, 20 лютого, з ним вранці не було телефонного зв'язку, а потім подзвонили з лікарні: "Поранений..." Травми дуже серйозні: пробита черевна порожнина, пошкоджена тазостегнова кістка. Він переніс кількагодинну серйозну операцію. Наприкінці лютого його відвезли до Польщі на лікування. У Польщі від отриманих ран помер

...і мовчки сотня непокорених героїввідходила у чисті небеса,і погляди знесилених мільйонівдивились вслід братам, батькам, синам;у темне небо по руках в відкритих трунахдо світу кращого крізь сльози матерів,не буде прощення убивцям й нам не буде,коли непомщеними лишаться всі ті, хто так любив,хто не дістався правди, оступившись на півкроці,хто згас за нас, недотягнувши до весни,тримає курс у небеса славетна сотня,землі своєї упокоєні сини. горять серця, палають вільні душі,зійшла зоря, гряде нове життя,герої не вмирають, кличуть нас на барикади,і хай прийме тіла їх мерзла ще земля,витає дух нескореної волі,гримлять щити, молитви і пісні,рядами рівними між нас ідуть герої,усі, хто голову поклав в ці темні дні.
Ми спостерiгали, як помирають старi у злиднях, i не бачили, як на грошi з їхнього недоїденого хлiба виливають золотi портрети iдоли. Дитина маленька хотiла жити, а ми вiдверталися - немає лiкiв, аби помогти, й наче не бачили, що на тi лiки купують собi маєтки iншi. У судах -- розпинали невинних й кидали за грати. Прокурори фальсикували справи. А ми... А ми мовчали байдуже i в недiлю йшли до церкви, ставили свiчку, аби вiдкупитися. А в понедiлок -- давали хабарi. I вiдводили погляд убiк. Не плачте, мамо. Дайте поплакати Українi. Вже не тече кров iз ран Вашого сина. Не пече йому у грудях бiльше. Вже у сотнi своїй небеснiй стоїть вiн на вартi. По праву руку вiд Бога. А по лiву - його побратими. Андрiйки, Васильки, Iванки, Назари, Устими - тi хто нинi названний сотнею небесною. Вони не були героями. Вони були звичайними людьми. I в мить останню вiддали нам найдорожче, що мали, -- життя своє. За нас вiддали. Аби ми жили. Долюбили за них, дiтей їхнiх ненародженних доколихали, пiсень за них доспiвали. Не плачте, мамо. Дозвольте поплакати свiтовi. Весна вже на порозі.
Робота
Орловської Вікторії


Презентація на тему «Універсали Центральної Ради» (варіант 2)


title: Презентація на тему «Помаранчева революція» (варіант 3)

text:
Помаранчева           революція
Помаранчева революція змінила обличчя українського суспільства, вплинула на всі сфери громадсько-політичного, культурного та економічного життя держави. Вона стала епохальною подією української історії. Це не був чийсь хитромудрий план чи змова. Вона відбувалася не в контексті якоїсь певної політики, яка була запереченням іншої політики. Помаранчева революція виходила з об'єктивних потреб нації і мала всеохопний характер.
У програмі В. Януковича багато уваги приділялося:вирішенню соціальних проблем;прискоренню розвитку економіки та боротьбі з безробіттям;підвищенню рівня заробітної платі та пенсій;проведенню позитивної молодіжної політики, збільшенню прийому студентів на навчання за рахунок Державного бюджету, підвищенню якості освіти;розширенню економічних культурних і політичних зв’язків з Росією, підвищенню статусу російської мови. У ході кампанії було оголошено, що вона стане другою державною мовою.
Програма В. Ющенка у своїй основі мала план, що називався “Десять кроків назустріч людям”. Цими кроками повинні були стати:створення п’яти мільйонів нових робочих місць;забезпечення пріоритетного фінансування соціальних програм;збільшення бюджету шляхом зменшення податків. Для цього необхідно вивести економіку з тіні;рішуча боротьба з корупцією;створення безпечних умов для життя людей;захист сімейних цінностей і прав дітей;сприяння зміцненню моральних цінностей і поверненню кращих традицій вітчизняної освіти;надання допомоги українському селу;підвищення боєздатності армії, перетворення її до 2010 року на професійну.проведення зовнішньої політики в інтересах народу України.

Помаранчева революція була революцією цінностей. Ідея справедливого державного устрою тісно переплелася з поняттям європейського вибору України, яка мислила себе сучасною європейською державою.
Особливу цікавість викликають поодинокі відгуки з боку незалежно мислячих російських інтелектуалів, сповнені глибокої симпатії до українських подій. В. Панюшкін у матеріалі з промовистою назвою "Слава Україні!" писав, що відчуває заздрість від того, що довго не побачить нічого подібного у Москві, що в Києві люди моляться і виходять на Майдан не завдяки РИ-технологіям, а заради свободи, що тут бореться єдиний і вільний народ, що сам журналіст зараз допише статтю і вийде на Майдан, щоб перестати боятися. Майдан мав притягальну силу, туди виходили для пошуку відповідей на власні запитання.

Т. Харченко пише про те, що на Майдан "підтягувалися" не лише українці, а й учасники з Грузії, Польщі, Білорусі, Росії, Німеччини та Нової Зеландії. Тут можна було зустріти американців і британців, також, несподівано для себе, - людей із найвіддаленіших країн.
Свобода слова і доступ до різноманітної інформації становили її зміст як власне комунікативної революції. С. Мамаєв пише про "Помаранчеву інформаційну революцію". Він вважає, що в Україні в ці дні відбулося народження громадянського інформаційного суспільства, а об'єктивна інформація відтепер має помаранчевий колір.
Помаранчева революція мала великий резонанс у світі, зокрема стала лідером пошукової системи Google. Для України це був важливий інформаційний прорив.

Зокрема відзначалося, що українці справді вірять у такі елементарні речі, як правда і справедливість, які в усьому світі давно перейшли в розряд політичної риторики для використання на виборах і саме так сприймаються широкою громадськістю.
  Помаранчева революція була мережною революцією, яка не керувалася з якогось певного центру, і її перемога була забезпечена фактичною позицією громадян.

Одним з найважливіших результатів перемоги помаранчевої революції має стати зміна правлячих еліт. Це саме те, чого бракувало Україні для її розвитку протягом останніх 10 років, це причина її топтання на місці і розвитку корупції. Адже саме періодична зміна еліт властива кожній демократичній державі.

Іншим результатом є потужний громадський імпульс, який отримало суспільство. Воно відчуло смак перемоги і тепер активна його частина навряд чи допустить значне зловживання владою. В такому разі можуть бути знову організовані вуличні акції.

Своєрідна революція в галузі мас-медіа сталася лише під час помаранчевої революції, завдяки чому висвітлення подій у країні стало більш плюралістичним.
Революція мала також чітку антиолігархічну спрямованість. Однак, слід очікувати не стільки якихось репресій проти колишніх можновладців, як максимально можливого розділення бізнесу і політики. Про нагальність такого поділу вже давно говорять як опозиціонери, зокрема на цьому акцентує Юлія Тимошенко, так і окремі олігархи (Віктор Пінчук).

Дуже важливо, що змінюється на ліпше образ України й українців у світі. Імідж правової демократичної держави сприятиме творенню привабливого інвестиційного клімату, який зможе забезпечити Україні стале економічне зростання.

Характерні
риси революції
Чіткість вимог і мети
Усі зусилля були сконцентровані на одній меті – не допустити фальсифікацій виборів Януковичем і відстояти перемогу Ющенка. Мотивації та уявлення про майбутнє у різних учасників революції могли бути різними, але в дні Майдану всі – від кандидата в президенти до демонстрантів у найдальших містечках і селах - працювали на одну чітку мету.
Єдність акції
Штаб Ющенка, опозиційні партії, депутати, структури «Пори», «Студентської хвилі», «Знаю!» та інших громадських рухів тісно координували свої дії. Громадські діячі з повагою ставилися до політиків, а політики розуміли важливість місії громадських рухів і всіляко їм допомагали. Спірні питання обговорювалися, а прийняті рішення – виконувалися. Непорозуміння й конфлікти, як правило, швидко гасилися. Така синергія дій відкрила шлях до перемоги.
Єдиний символ
Помаранчева символіка стала потужним об’єднувальним і притягальним фактором, символом революції.
Організаційне забезпечення
Всупереч поширеним уявленням про раптовість і стихійність Помаранчевої революції, Майдан готувався довго й ретельно. Звісно, масова підтримка звичайних людей стала вирішальною, але якби не ретельна підготовка, цим людям було б просто нікуди прийти/приїхати, а ті, хто прийшов, швидко б розійшлися.
Організатори Майдану-2004 ретельно працювали над сотнями питань: де і скільки ставити наметів, як захищати сцену і наметове містечко, що їстимуть і де спатимуть революціонери (особливо приїжджі), скільки потрібно спальних мішків чи біотуалетів, яка музика має лунати зі сцени, якими мають бути гасла Майдану, хто має скласти кістяк мітингувальників до того, як збереться багато киян, як оптимально організувати підвезення великих мас людей до Києва і т.п.

Інформування людей і роздаткові матеріали
Людям на Майдані масово роздавалися помаранчеві стрічки, прапорці, наліпки, листівки, газети. Ця ж продукція поширювалася партійними і громадськими агітаторами в різних куточках Києва і всієї країни. Це давало можливість прорвати інформаційну блокаду і підтримувати загальну «помаранчеву» атмосферу.
Залучення людей
 Залученню людей на акції приділялася величезна увага. І не лише партійних чи громадських активістів. Було розгорнуто широку роботу у навчальних закладах, установах, на вулицях, базарах, у транспорті. Адже важливо було залучити до протестів якомога більше людей. Такі складові як страйки навчальних закладів чи вихід на акції цілих офісів забезпечували постійний приток киян.
Не менше важливо було організувати швидке й масове довезення всіх бажаючих до Києва і забезпечення їх хоч якимось дахом над головою.
Постійна робота з киянами, які селили людей у своїх квартирах, офісах, кімнатах гуртожитків, підсобних приміщеннях не лише наводнювала столицю приїжджими демонстрантами, але й втягувала в орбіту революції все більше киян, які переймали приклад сусідів чи колег.

Робота з владою та правоохоронцями
Приділялося велике значення залученню на свій бік або принаймні нейтралізації представників влади та правоохоронців. Заяви окремих службовців, депутатів, міліціонерів про відмову виконувати злочинні накази чи й пряму підтримку опозиції підтримували протест і деморалізували владу.
Міліціонерів постійно агітували, прагнучи забезпечити їх нейтралітет. Водночас агресивні дії міліціонерів чи кримінальних елементів фіксувалися і протоколювалися, збиралися правові докази, щоб у майбутньому винуватці були покарані.

Динамічність акцій
Для успіху багатоденної акції важливо, щоб вона розвивалася по висхідній, щоб зростав її масштаб і потужність. Саме так і було в 2004 – наростання числа людей у Києві, кількості і масштабу акцій у регіонах, інформаційного, політичного, фізичного тиску на владу.
Було таке в нашій багатостраждальній історії. Недаремно існує стійкий і правдивий вислів про те , що революцію задумують мрійники, реалізовують фанатики, а колистуються її плодами негідники. В Українському вимірі він спрацював на всі сто. Ці події породили українську псевломісію Ющенка , який своєю манією величі вбив собі, що мільйони "маленьких українців" вийшли на холодні майдани і вулиці в листопаді 2004 року за нього. Він помилився. Люди йшли за себе, за своє право на краще життя. Але були цинічно обмануті цим продажним юдою. Дуже шкода , що багато правди про цього псевдомесію стало доступно широкому загалу тільки тепер. Насправді це самозакоханий злодій і хабарник, якого судити треба. А за зраду виборців Бог йому суддя.


Презентація на тему «Архітектура і скульптура XX століття»


title: Презентація на тему «Гетьманські столиці України» (варіант 4)

text:
Гетьманські столиці України
                Перелік міст
2) Глухів
3) Батурин
4) Гадяч
1) Чигирин
Запрошення до знайомства з дивовижним містом - гетьманською столицею Чигирином, не залишає байдужим нікого. Славетна фортеця козацького краю більше 500 років стоїть над р. Тясьмином на стародавньому торгівельному шляху. В 1592р. Чигирин отримав Магдебурське право.

        Ретельно відтворена гетьманська резиденція дає уявлення, як і де гетьмани України приймали православних ієрархів - Єрусалимського, Антіохійського та Константинопольского патріархів. Чигирин на той час був найбільшим після Києва культурно-церковним, торгівельним та ремісничим центром козацької України.

         Столиця Української козацької держави (Гетьманату в 1648 - 1676рр.) приймала послів з Австрії, Валахії, Молдавії, Венеції, Трансільванії, Московії, Туреччини, Криму та Швеції.

        Чигирин зазнавав постійних нападів: у 1674 та 1676рр. напади московських військ, у 1677 та 1678рр. був атакований 100-тисячною армією Османської імперії, з бастіону Дорошенка .
Чигирин
Відомо, що місто було засновано у Х ст., але перша письмена згадка про нього відноситься до 1152 р.У ХVІІІ ст. після того, як за наказом Петра І було зруйновано гетьманську столицю Батурин, Глухів став адміністративним центром Лівобережної України. 12 листопада 1708 р. у новій гетьманській резиденції перед Миколаївською церквою було піддано символічній страті та проклято гетьмана І. Мазепу.У 1722 р. засновано Малоросійську колегію як вищий орган управління в Україні. У 1739 р. відкрилася школа, що готувала співаків і музикантів для придворного хору та оркестру. У ній навчалися видатні українські композитори М. С. Березовський і Д. С. Бортнянський.Інтенсивне будівництво почало проводитися у Глухові з 1750 р., коли гетьманом став К. Г. Розумовський. Але на початку 80-х рр. ХVІІІ ст. місто втратило свою провідну роль. Пожежа 1784 р. спалила його дотла. Т. Г. Шевченко, який відвідав колишню гетьманську столицю у 40-х рр. ХІХ ст., не знайшов навіть слідів величних споруд гетьманської доби.
Глухів
Вперше згадується у документах 1625 р. у зв`язку зі спорудженням Батуринської фортеці.У 1669-1708 рр. і 1750-1764 рр. Батурин був резиденцією гетьманів Лівобережної України. У 1708 р. під час Північної війни, після переходу гетьмана І. Мазепи на бік Карла ХІІ, місто було взято російськими військами під командуванням О. Меншикова та спалено. Тепер на цьому місці стоїть пам’ятний хрест – з’явився він лише у 2004 році за ініціативи Віктора Ющенка. Автор Анатолій Гайдамака створив цікавий проект: на звороті гранітного хреста з Ісусом – іконка Божої матері, знахідка розкопок 1995 року – її виявили археологи на останках убитої літньої жінки.Будинок В. Кочубея. Цегляний, одноповерховий, з двокамерним підвалом, розташований у давньому парку. У 1699-1708 рр. належав генеральному судді Лівобережної України В. Л. Кочубею (1640-1708 рр.). Багаторазово руйнувався та відновлювався. У ХІХ ст. добудований і заново обкладений цеглою. Старий будинок є південною частиною сучасної будівлі. У 1975 р. у будинку В. Кочубея відкрито Батуринський історико-краєзнавчий музей.
Батурин
Дата створення Гадяцького району - 7 березня 1923 року. Спочатку Гадяцький район був включений до складу Роменського округу, а згодом (1932 – 1937рр.) Харкову. Пізніше став належати до Полтавської області.

      У 1654 році Гадяч разом з округом  був  «пожалуваный» російським царем Богдану Хмельницькому, а після його смерті  перетворений у  рангову маєтність гетьманів, допоки в 1785 році К.Г. Розумовський не продав його у казну.

      16 вересня 1658 року Гадяч перетворився на політичну столицю України, де було за ініціативи гетьмана Івана Виговського підписано «Гадяцький договір», що визначав подальшу долю українських земель. Гадяч – не тільки колишня козацька столиця, а й культурне та поетичне місто. Тут народились видатний культурно-політичний діяч Михайло Драгоманов та його сестра талановита письменниця Олена Пчілка, а у Зеленому Гаю жила і писала свої геніальні твори Леся Українка. Щорічно у Гадячі проводиться свято «Дивоцвіт Лесиного гаю», фестиваль народної пісенної творчості «Пісенні скарби Гадяччини».

Гадяч
          Таблиця періодів
Гетьманщина (Гетьманська держава) – усталена в науковій літературі назва української держави, відновленої внаслідок національно-визвольної війни українського народу під проводом Богдана Хмельницького 1648-57 рр., що існувала у 1648-1782 рр. Офіційна назва держави – Військо Запорозьке.  Державний устрій Гетьманщини на початковому етапі характеризувався наявністю власного військово-адміністративного управління, виборністю гетьмана – головнокомандуючого та гаранта прав і вольностей, генеральної, полкової та сотенної старшини; єдиною податковою, фінансовою, військовою системою, наявністю дипломатичних зносин з іноземними державами.  Гетьманська доба залишила по собі низку гетьманських столиць. Столицями Гетьманщини в різні часи були міста Чигирин (1648-1660), Батурин (1669-1707, 1750-1761), Глухів (1708-1722, 1727-1734), Гадяч (1663-1668), Умань (1669-1674), Немирів (1678-1681), та Київ, який був гетьманською столицею за князя Василя Константина Острозького та гетьмана Павла Скоропадського (1918).  Історичні пам’ятки з історії козаччини та державотворення України привабливі для туристів. Тому користуються популярністю екскурсії на тему "Гетьманськими столицями" (Київ – Чигирин – Гадяч – Батурин – Глухів). Менше відомі гетьманські міста Умань та Немирів. Гетьманські столиці цікаві широкому колу екскурсантів і є важливою складовою історико-культурного просвітництва народу, загальних знань щодо розвитку української державності, духовних основ нації, невмирущих традицій українського козацтва та гетьманів–державників на прикладі унікальних історико-культурних пам'яток та загальноцивілізаційних цінностей: свободи, толерантності, відповідальності, справедливості, поваги.


title: Презентація на тему «Українізація 1920—30 роки»

text:
Українізація1920—30 роки

Українізація
Українізація — політичне просування та впровадження елементів української мови та української культури в різних сферах суспільного життя.

Українізація 1920-30 років
 була складовим елементом
 загальносоюзної кампанії
 коренізації.

Українізація 1920—30-х — тимчасова політика ВКП(б), що мала загальну назву коренізація — здійснювалась з 1920-х до початку 1930-х років ЦК КП(б)У й урядом УСРР з метою зміцнення радянської влади в Україні засобами поступок у вигляді запровадження української мови в школі, пресі й інших ділянках культурного життя, а також в адміністрації — як державної мови республіки, прийняття в члени партії та у виконавчу владу українців.
Причини проведення українізації
Політика українізації суперечила великодержавним прагненням ВКП(б), але була вимушена ворожим ставленням до радянської влади з боку українців, національна свідомість яких зросла за попередні десятиліття, і, особливо, внаслідок національної революції 1917—1920 років, а також загрозою інтервенції Польщі, підтримуваної Антантою. Зважаючи на ці небезпеки (подібні й в інших республіках), ВКП(б) змушена була піти на поступки національним рухам, насамперед українському, і по перших роках відверто великодержавницької політики у низці постанов з'їздів, 4 конференцій визнала остаточність запровадження в школі й адміністрації рідної мови національних республік, при одночасному збільшенні питомої ваги місцевих кадрів у всіх ділянках економіки й культури. У результаті цієї зміни політики Раднарком видав 27 липня 1923 декрет «Про заходи в справі українізації шкільно-виховних і культурно-освітніх установ», за яким українська мова запроваджувалася в усіх типах шкіл з визначеними термінами їх українізації.

Другий декрет, ухвалений ВУЦВК і Раднаркомом УССР 1 серпня 1923, «Про заходи рівноправності мов і про допомогу розвиткові української мови» зобов'язував запроваджувати українську мову на всіх щаблях державного управління. Але обидва ці декрети наражалися на опір у самій КП(б)У(комуністична партія більшовиків України), де на ті часи українці становили меншість- (КП(б)У тоді складалася в переважній більшості з росіян й осіб інших національностей, байдужих, а то й ворожих українській культурі). Інтенсивніша українізація почалася щойно з 1925, коли під тиском української частини КП(б)У були усунені з постів секретарів її ЦК Е. Квірінґ і Д. Лебедь, які доти одверто виступали проти будь-яких поступок українській культурі. У квітні 1925 ЦК КП(б)У ухвалив резолюцію про українізацію, в якій було зазначено, що «справа зміцнення союзу робітничого класу з селянством і зміцнення диктатури пролетаріату на Україні вимагає напруження ком. сил усієї партії для опанування української мови та українізації...» 30 квітня 1925 ВУЦВК і Раднарком УССР ухвалили спільну постанову про заходи щодо термінового проведення повної українізації радянського апарату, а пленум ЦК КП(б)У 30 травня — резолюцію на українізацію партійного та проф. апарату і радянських установ. Головною роллю у дальшому здійсненні українізації відігравав Народний комісаріат освіти (якому тоді підпорядковувались й усі ділянки культури), очолений до 1926 О. Шумським, а після його усунення М. Скрипником.

Посвідка про здачу бухгалтером іспитів на знання української мови, без якої не брали на роботу. Київська область, 1928. Написи: «Українізація здійснить об’єднання міста і села» і «Знання української мови - тільки перший крок до тотальної українізації».
Прізвище одержувача також українізоване.
Українізація робітництва, населення
За відносно короткий час українізації відбулися значні зрушення: завдяки українізаційним заходам у шкільництві, установах культури, пресі тощо і напливові українського населення з села, міста УРСР почали набирати українського характеру. Особливо помітні зміни у національному складі населення і вживанні української мови відбулися у великих промислових містах. Від 1923 до 1933 кількість українців у Харкові зросла з 38% до 50%, у Києві з 27,1% до 42,1%, у Дніпропетровську з 16% до 48%, в Одесі з 6,6% до 17,4%, в Луганську з 7% до 31%.
У висліді цього процесу відбулися зміни й у національному складі робітництва. Загальна кількість 1,1 млн робітників УССР на 1926 за національністю поділялося так: 55% українців (4% від усього українського населення), 29% росіян (25% від усього їх ч.), 9% євреїв (15% від усього їх ч.) і 7% ін. Але з загальної кількості українських робітників тільки 42% працювало в промисловості в містах, решта в сільському господарстві, на транспорті тощо. Дещо кращий стан був на залізницях, де українців було 69%, з яких половина володіла українською мовою (у промисловості тільки 22%).
На 1931 кількість робітників в Україні зросла до 1,9 млн, з них українців було вже 58,6% (у тому числі українською мовою володіло приблизно 32%), росіян 24,6%, євреїв 12,2%. На 1933 українці серед робітництва становили вже 60% (у важкій промисловості 53%, серед шахтарів 46%, у металургії 45%, у хімічній промисловості 51%, у видобутку залізної руди 77%, на залізницях 77%, у сільському-господарстві машинобудуванні 60%, у виробництві будів. матеріалів 68%). Вживання української мови серед робітництва, наприклад, у металургії, зросло в середньому з 18% у 1927 до 42% у 1930. Українізація робітництва і міського населення у зв'язку з індустріалізацією й колективізацією (від якої селянство втікало до міст) зазнала прискорення в 1927—1933 роках, — але це вже був і кінець політики українізації.

Українізація сприяла прискоренню ліквідації неписьменності, що зменшилася з 47% на 1926 до 8% у 1934. Початкове шкільництво (з семирічкою включно) було українізоване від 80% у 1926 до 88,5% у 1933. Українізація середнього (фахового) шкільництва і вищих навчальних закладів відбувалася повільніше: від 19% на 1923 до 28,5% у 1926 і 69% у 1929. ВУАН російської мови зовсім не вживано від часу її заснування аж до навернення на русифікацію на початок 30-их pp.
В офіційних документах підкреслювано, що українізація не повинна обмежуватися лише мовою, а має охопити культурний процес у цілому і довести до опанування української кадрами всіх ділянок економічного й культурного життя країни. У висліді за 10-ліття українізації (1923—1933) українська література, мистецтво, театр (1931 на всіх 88 театрів 66 було українських, 12 єврейських, 9 російських), кіно, попри ідеологічні гальма, зазнали значного розвитку, і цей період часто називають добою культурного відродження .
До українізації зрусифікованих міст багато спричинилися українська преса й видавництва: якщо на 1922 українських газет майже не було, то на 1933 їх було 373 (з усіх 426) з накладом 3,6 млн примірників, 89% від загальної кількості часописів в Україні (1926 преса була українізована на 60%); на 1933 українських журналів було 89 на всіх 118; книжкова продукція була українізована на 83%.
Українізація державного апарату
Показники українізації державного апарату були досить строкаті: На 1934 у ВУЦВК було 50,3% українців, 25,4% росіян і 14,7% євреїв, приблизно те саме співвідношення було й по областях; у районових виконавчих комітетах відповідно — 68,8%, 13,6% і 10%; у міських радах — 56,1%, 23,2%, 15,2%; у сільських радах — 86,1%, 5,7%, 2,2%.
Службовці центральних апаратів народних комісаріатів були українізовані на 70—95%; обласний апарат — на 50%, районний — на 64%; народні суди — на 62%; міліція — на 58%; кооперація — на 70%.
Найповільніше відбувалася українізація в самій КП(б)У, яка за перших років радянської влади була у великій більшості чужонаціональною. Зміну національного складу її видно з таблиці:

Досягнення
До позитивних прикмет українізації належить закріплення бодай на деякий час частини завоювань української революції 1917—1921 років, зміцнення позицій українства в місті, зокрема й коштом напливу до них сільського населення, якому українізація полегшувала влаштування в місті. Позитивними були також спроби (з ініціативи Миколи Скрипника) поширити українізацію поза кордони УРСР на етнографічно українські території РРФСР (Курщина, Вороніжчина, Саратовщина, Кубань, Казахстан), зокрема у намаганні запровадити там україномовне шкільництво, пресу, постачання української літератури тощо, як також (щоправда, ще менш успішні) домагання українізації армії (Школа червоних старшин у Харкові, газета «Українське Військо». Округи «Червона Армія», що виходила до середини 1930-их pp.). Активно проходила українізація в Кубанській, Донській, Армавірській, Тверській,Майкопській, Сельській, Ставропольській та інших областях РРФСР. Тут відкрилися українські хати-читальні, клуби, лікнепи, робфаки. На Курщині був відкритий Український педтехнікум. Кількість дітей, які вчилися мовами національних меншин, була набагато більшою, ніж кількість тих, які вчилися російською. Українська мова впевнено, без утиску для інших почала посідати провідне місце. Ознакою розуміння ваги національного питання за українізації було й толерантне ставлення до національних меншин в Україні (євреїв, поляків, німців, молдаван й інших) — і забезпечення їх прав у місцевій адміністрації, шкільництві, пресі, театрі тощо.
Зважаючи на все позитивне, що давала українізація, українська інтелігенція назагал схвалювала й підтримувала її, хоч, — особливо в академічних (УАН) і літературних (ВАПЛІТЕ, неокласики, Ланка-МАРС) колах, — сприймала її як тільки часткове задоволення природних прав українського народу, а то й перестерігала вже на самих початках перед небезпекою відродження російського великодержавництва й русифікації (див. М. Грушевський, «Ганебній пам'яті», ж. «Україна», 1926, ч. 4; памфлети М. Хвильового, полемічні виступи М. Зерова).
Українізація західноукраїнських земель до 1941 р.
Українізація була складовою частиною політики радянської держави в Україні до початку Німецько-радянської війни.
«... серйозною помилкою вважати, що українізація в УРСР завершилася на початку 1930-х. Як же тоді накажете називати процес інтенсивного витіснення польської мови українською, що почалося відразу по приєднанні Західної України до СРСР? ... Ще до війни Львівський університет ім. Яна Казимира перейменований на честь Івана Франка та українізований - так само, як і Львівська опера, яка отримала те ж ім'я. Радянська влада в масовому порядку відкрила нові українські школи і заснувала нові україномовні газети ... »


Презентація на тему «Післявоєнна відбудова і розвиток України в 1945 – початку 1950-х»


Презентація на тему «Ярослав Мудрий» (варіант 1)


title: Презентація на тему «Україна в період революції 1905-1907 років»

text:
Україна в період революції 1905-1907 років
1905 рік
Події "Кривавої неділі" викликали зливу протесту по всій території Російської імперії, у тому числі й Україні. Почалися масові страйки робітників і селянські повстання, що потрясали імперію всю весну й літо 1905 р. Робітники вимагали 8-годинного робочого дня, підвищення зарплати, покращення умов життя, повалення самодержавства, селяни боролися за конфіскацію і перерозподіл поміщицької землі. Це була перша і справді народна революція в Росії.
3 ініціативи інтелігенції, яка хотіла організувати стихійний селянський рух, улітку 1905 р. виникла масова політична організація - Всеросійська селянська спілка. В Україні діяло сім губернських, 12 повітових і 120 сільських комітетів Селянської спілки, в яких активно працювали українські діячі — представники земств, політичних партій, кооперативів. На літо-осінь 1905 р. припадає найвище піднесення селянського руху за землю. Місцями події набирали драматичного характеру. Восени відбулося повстання селян у селі Великі Сорочинці, потоплене в крові регулярною кіннотою донських козаків.
1905 рік
Про те, що у царизму земля горіла під ногами, засвідчили заворушення в армії та на флоті. На Чорному морі повстала команда броненосця «Потьомкін». Захопивши корабель і обравши своє керівництво на чолі з матросами-українцями Матюшенко Панасом Матюшенком та Григорієм Вакуленчуком, команда, яка теж складалася переважно з українців, підійняла червоний прапор і спрямувала корабель до Одеси. Серед офіцерів, які приєдналися до виступу, був і О. Коваленко - один із організаторів і керівників РУП. He бажаючи здаватися царським властям», екіпаж «Потьомкіна» відплив до Констанци, де попросив політичного притулку в уряду Румунії.
1905 рік
1905 рік
У листопаді 1905 p. y Києві повстав батальйон саперів, керований Борисом Жаданівським. Українські політичні партії були в гущі революційної боротьби. Особливих успіхів досягла Українська соціал-демократична спілка, котра працювала серед селян, залучивши багатьох з них у свої лави, спрямувавши до організованої боротьби. УСДРП теж вела активну боротьбу серед студентів, робітників та інтелігенції, зміцнившись за роки революції. Разом з Бундом вона утворила на Полтавщині загони самооборони від погромів, що чинили «чорні сотні». Утворився також в Україні «Союз автономістів». Що являв собою політичну організацію у Російській імперії в 1905-06, яка виступала за перебудову Росії на засадах національної автономії і федералізму.Створена за ініціативою І. Бодуена де Куртене на з'їзді представників поневолених імперією народів, у тому числі і українців.

1906 рік
1906 рік
Парламентська громада II Думи створила комісію, котра підготувала низку законопроектів про введення української мови у школах, вузах, адміністративних установах, про відкриття українських кафедр, про автономію та місцеве самоуправління.Переляканий радикальністю депутатів II Думи, цар через 103 дні розі гнав і ії, кардинально змінивши виборчий закон на користь поміщиків. У III і IV Думах уже не можна було творити української громади і боротись за якісь права України та українців, хоча й у них були депутати-українці.

1906 рік
Підготував Венцеславський Данило


Презентація на тему «Україна у період загострення кризи радянської системи»


title: Презентація на тему «Українська революція» (варіант 1)

text:
Українська революція
Радянська історіографія заперечувала існування Української революції, національно-визвольний рух та національно-державне будівництво на території України в 1917-1921 рр. Буремні події даного періоду радянські історики розглядали як складову частину Великої Жовтневої соціалістичної революції та громадянської війни.Проблеми Української революції досліджували історики української діаспори. В центрі їхньої уваги були проблеми суспільно-політичні життя України та різні форми національної державності.Після проголошення незалежності України серед вітчизняних істориків сформувалися дві групи дослідників, які по-різному розглядають події 1917-1921 рр. на території України. Переважна більшість дослідників називають визвольні змагання українського народу 1917-1921 рр. — Українською революцією. Серед дослідників цього періоду виділяються праці докторів історичних наук Верстюка В. Ф., Пирога Р. Я., Солдатенков В.Ф та ін. На противагу їм незначна частина дослідників називають визвольні змагання українського народу — Українською національно-демократичною революцією 1917 — початку 1918 рр. Подальші події в Україні вони розглядають під кутом державотворчої діяльності Гетьманату Павла Скоропадського, Директорії та ЗУНР.
10 (23) червня 1917 р. Центральна Рада прийняла І-й Універсал, який проголосив автономію України. одночасно з проголошенням Універсалу розпочалося створення національного уряду — Генерального секретаріату на чолі з Володимиром Кириловичем Винниченко (1880-1951 рр.).3 (16) липня 1917 р. Центральна Рада проголосила ІІ-й Універсал, який передбачав поповнення представниками національних меншин та перетворення її на єдиний найвищий орган революційної демократії України.7 (20) листопада 1917 р. Центральна Рада ухвалила ІІІ-й Універсал, у якому проголошувалося утворення Української Народної Республіки (УНР) у межах 9-ти українських губерній. В Україні проголошувались: ліквідація поміщицького землеволодіння, запровадження 8-ми годинного робочого дня, демократичні права та свободи, надання національним меншинам національно — персональної автономії, скасування смертної кари тощо.Значний вплив на державне будівництво України мали зовнішньо політичні чинники. У грудні 1918 р. радянська Росія оголосила війну УНР. Завдяки підтримки більшовиків в Харкові було проголошено про встановлення радянського уряду УНР.9 (22) січня 1918 р. Центральна Рада проголосила IV-й Універсал, який проголошував УНР незалежною самостійною державою.
Нерішучість та непослідовність Центральної Ради у внутрішній та зовнішній політиці призвели до того що на весні 1918 р. Україна стала ареною складних політичних подій. Економічна та політична криза, що охопила УНР на весні 1918 р., підштовхнули несоціалістичні сили України здійснити 29 квітня державний переворот. Очолив державний переворот почесний отаман Вільного козацтва генерал Павло Петрович Скоропадський (1873-1945 рр.). Було проголошено утворення Української держави.
За доби Гетьманату забезпечено економічне піднесення України, досягнуто помітних зрушень в галузі культури та освіти. У листопаді 1918 р. відкрито Українську Академію Наук, президентом якої став Володимир Іванович Вернадський (1863-1945 рр.). Влітку 1918 р. утворено Українську автокефальну православну церкву на чолі з митрополитом Василем Костянтиновичем Липківським (1864— 1937 рр.).Незважаючи на помітні позитивні зрушення в суспільному та економічному житті України П. Скоропадському не вдалося надовго втримати владу. 13 листопада 1918 р. на таємному засіданні Українського національного союзу розглядалося питання про збройний виступ проти П. Скоропадського. Було вирішено не поспішати з відновленням народної Республіки, а визначити оптимальну форму державного правління після перемоги повстання. Для керівництва виступом обрали тимчасовий верховний орган УНР — Директорію — у складі В. Винниченка (голова), С. Петлюри, Ф. Швеця, о. андріївського, А. Макаренка.
Зумовлені Першою світовою війною революційні процеси призвели до падіння Австро-Угорської імперії. Українські посли австрійського парламенту, депутати галицького й буковинського сеймів, лідери політичних партій і греко-католицького духовенства 18 жовтня 1918 р. утворили у Львові Українську Національну Раду. Нове представницьке утворення одразу поставило питання про об'єднання західноукраїнських земель в одне ціле і проголошення Української держави.В ніч з 31 жовтня на 1 листопада майже 1,5 тис. українських вояків на чолі з сотником Українського Січового стрілецтва Д. Вітовським оволоділи головними позиціями у Львові, взяли під контроль ратушу та інші державні установи і встановили свою владу в місті.
Загальновизнане право народів на самовизначення дало шанс західним українцям на розбудову власної державності. 11 листопада було утворено виконавчий орган влади — Державний секретаріат на чолі з К. Левицьким, а вже через два дні було затверджено конституційні основи новоствореної держави — вона отримала назву Західно-Українська Народна Республіка.Уряди ЗУНР і Директорії, намагаючись взаємно зміцнити позиції та реалізувати на практиці споконвічні мрії українців, 1 грудня 1918 р. у Фастові уклали попередню угоду про об'єднання ЗУНР (Галичина, Буковина, Закарпаття) та УНР (Наддніпрянська Україна). Урочисте проголошення Акта з'єднання відбулося 22 січня 1919 р. в Києві.
На жаль, Акт злуки мав декларативний, символічний характер. Сторони, що об'єднувалися, не мали достатньої кількості державотворчих сил, щоб вистояти в складних тогочасних умовах.


Презентація на тему «Україна незалежна»


title: Презентація на тему «Історичні пам’ятки України»

text:
Історичні пам’ятки України
Підготувала:
Учениця 10 класу
СЗШ № 37
М. Дніпропетровська
Шуміліна Олександра
Києво-Печерська Лавра
Києво-Печерська Лавра – православна святиня зведена за часів князя Ярослава у 1051 році монахами Антонієм і Феодосієм у печерах. В ХІ ст. Лавра стала фактично центром розповсюдження і затвердження християнства у Київській Русі. Пережила дві світові війни, радянське винищення. У 1990 р. лавру внесено до списку Всесвітньої спадщини ЮНЕСКО.
Національний заповідник-острів «Хортиця»
Острів «Хортиця» є найбільшим островом на Дніпрі, унікальність якого в рідкісному поєднанні на одній території різноманітних природних комплексів – цілинних степів, байрачних та плавневих лісів, наскальної рослинності, рідкісних та зникаючих видів рослин, пам’яток геології.
Софія Київська
Софійський собор був зведений 1037 року. Софія разом із Києвом пережила багато історичних подій, святиня встояла перед лихами різних епох. А 1990 року – ансамбль Софійського монастиря було занесено до Реєстру всесвітньої спадщини ЮНЕСКО.
Херсонес Таврійський
Херсонес Таврійський – стародавнє грецьке місто-держава на території сучасного Севастополя. Херсонесу вже понад 2500 років. Руїни Херсонеса одна із найвизначніших памяток Севастополя.  У 2013 році Херсонес Таврійський був включений до списку світової спадщини ЮНЕСКО.
Заповідник "Хотинська фортеця"
Хотин одне із найдавніших міст в Україні. Зведено місто було у Х ст. великим князем Володимиром. Хотин був одним із форпостів Галицько-Волинського князівства. На сьогодні Хотин є одним із найбільших міст Чернівецької області. У Хотинській фортеці було відзнято багато стрічок .
Національний історико-архітектурний заповідник "Кам’янець"
Площа заповідника становить 121 га. Фортеця складається із 11 башт, кожна з яких має свою назву та історію.
 Парк "Софіївка"
Площа парку становить 154,7 га на узбіччі старовинного міста Умань Черкаської області. Заснований парк був у 1796 році заможним польським магнатом Станіславом Потоцьким на честь своєї дружини красуні-гречанки Софії, і був подарований їй на день її янгола у травні 1802 року.
Музей “Писанка”
Музей збудовано в 2000 році в м.Коломия. Центральна частина музею має форму писанки висотою 14 метрів. Це єдиний у світі музей писанкового розпису.
Антонієві печери
Антонієві печери - унікальний підземний архітектурний комплекс ХІ – ХІХ ст. заснований на початку ХІ ст. батьком руського чернецтва Антонієм Печерським – одним із засновників Києво-Печерського монастиря.
Одеський державний академічний театр опери та балету
Будинок Одеського академічного театру опери та балету, зведений за ескізним проектом відомих віденських архітекторів Г. Гельмера і Ф. Фельнера, без перебільшення можна назвати кращим творінням цих майстрів.
Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Культурне життя в Україні у другій половині 40-х–на початку 50-х років»

text:
Культурне життя в Україні у другій половині 40-х – на початку 50-х років
Морально-політична ситуація в Україні в повоєнні роки визначалася подальшим посиленням культу особи Й. Сталіна. Розпочинався новий виток репресій: проти військових і військовополонених, проти діячів науки й культури, державних працівників.
Наука
У 1950 р. кількість науково-дослідних установ в Україні становила 462, а чисельність працівників у них досягла 22,3 тис. чоловік. Головною науковою установою України залишалася Академія Наук УРСР, яку очолював біолог зі світовим іменем О. Палладій. У республіці в 1946р. було запущено перший в СРСР атомний реактор.
Розгром генетики та "лисенківщина" в Україні
Після серпневої (1948 р.) сесії Всесоюзної академії сільськогосподарських наук ім. В. І. Леніна в Україні почались "чистки" серед науковців. Тих, хто не поділяв поглядів академіка Т. Лисенка, було звільнено з кафедр вузів установ АН УРСР.  Розгром генетики, що отримав назву "лисенківщина", став однією з ганебних сторінок в історії біологічної науки. Він спричинив відставання Радянського Союзу в цій галузі у наступні десятиліття.
 Становище та розвиток літератури і мистецтва
По закінченню війни окремі письменники, в умовах певного послаблення контролю з боку режиму, спробували дещо відійти від партійних настанов в галузі літератури. "Лідерами" серед міфічних носіїв "українського буржуазного націоналізму" було оголошено М. Рильського, Ю. Яновського, І. Сенченка, О. Довженка, а до них приєднано "буржуазних націоналістів" П. Карманського, М. Рудницького, А. Патрус-Карпатського, виключених зі Спілки письменників України..
"Жданівщина"
“Жданівщина” - це на культурна настанова, за якої усі радянські митці, письменники та інтелігенція в своїй творчості мали притримуватись основної лінії Партії. Ця настанова передбачала переслідування митців, що відхилялися від цієї генеральної лінії.
Під проводом Лазара Кагановича цькування національної культури набуло ще ширшого масштабу. ЦК КП(б)У ухвалив постанову «Про політичні помилки і незадовільну роботу Інституту історії України Академії наук УРСР». У вересні 1947 Олександр Корнійчук виступив на пленумі правління СРПУ з промовою "Про виконання СРПУ постанови ЦК ВКП(б) про журнали «Звезда» і «Ленинград», у якій звинуватив у націоналістичних ухилах Максима Рильського, Олександра Довженка та інших. Нові витки кампанії відбувалися у 1950, внаслідок постанови ЦК КП(б)У «Про журнал „Дніпро“», та у 1951, коли московська газета «Правда» розкритикувала Володимира Сосюру за вірш воєнної доби «Любіть Україну».
 Боротьба з космополітизмом в Україні
Взагалі, космополіти́зм — це ідеологія, яка надає пріоритетне значення загальнолюдським цінностям і другорядне — національним проблемам.
У 1948 р. розгорнулась кампанія боротьби з "низькопоклонством перед Заходом", а згодом - з "космополітизмом". Наприкінці 40 - на початку 50-х років розпочалися репресії проти єврейських літераторів, митців, учених, діяльність яких була пов'язана з Україною. Часто сфабриковані справи, судові процеси закінчувались для звинувачених не лише тривалими ув'язненнями, а й розстрілами.
Освіта
У 1953 р. у республіці було здійснено перехід до обов'язкової семирічної освіти. Наприкінці 50-х років в Україні діяло 11 тис. середніх шкіл - у 2,5 рази більше, ніж у 1940 р. Водночас дедалі більшою мірою українська школа віддалялася від проблем національного виховання. Так, "Історія СРСР" у школі починалася по суті історією Російської імперії, яка переходила в історію СРСР. Лише у 30% шкіл навчання здійснювалось українською мовою.
Швидко розвивалася також вища освіта: у 1950 р. у 24 вузах Західної України навчалося вже близько 24 тис. студентів денного й 9 тис. студентів заочного відділень. Однак підвищення освітнього рівня зумовлювало й активнішу русифікацію. У 1953 р. навчання в усіх вузах Західної України велося російською мовою, а це виразно вказувало на те, що радянська модернізація також мала на меті сприяти русифікації.
Література
Українська література поповнилася низкою творів, які здобули визнання. Це, зокрема, праця "Шевченко і Чернишевський" П. Тичини, збірка поезій "Троянди і виноград" М. Рильського, а також вірш "Любіть Україну" В. Сосюри, за який автора шельмували у пресі, проте не заарештували. Значним досягненням української прози став цикл романів "Велика рідня", "Кров людська - не водиця", "Хліб і сіль" М. Стельмаха, "Хазяї" С. Скляренка, "Лейтенанти" О. Копиленка та ін.
Кіно
В Україні працювали три кіностудії художніх фільмів - Київська, Одеська та Ялтинська.
Популярними стали кінокартини "Сільська вчителька", "Педагогічна поема", "Весна на Зарічній вулиці" та ін. У 1950 р. на екрани вийшов фільм-шедевр відомого кінорежисера І. Савченка "Тарас Шевченко", роль поета в якому виконав С. Бондарчук. На початок 1946 р. понад 100 кіножурналів "Радянська Україна" випустила Українська студія кінохроніки.

Вороже ставлення до діячів науки, освіти, літератури, музичного мистецтва було характерною ознакою того часу. Переважну більшість митців було офіційно реабілітовано лише в 1990 р. під час горбачовської "перебудови".

І все ж, у важких умовах, що склалися, культурне життя республіки тривало. Воно було невід'ємною складовою післявоєнного відродження.
Роботу виконала
Учениця 11-Б класу
Вигонюк Марина


Презентація на тему «Культурне і духовне життя в Україні 1917-1921 рр»


Презентація на тему «Художня культура України від найдавніших часів до кінця XVI ст»


Презентація на тему «Визволення України в 1943-1944 роках»


Презентація на тему «День Перемоги» (варіант 1)


Презентація на тему «Київська Русь» (варіант 2)


title: Презентація на тему «Мистецво балету в Росії» (варіант 2)

text:
Підготували:Сиротюк М.Падалка А.
Мистецво балету в Росії

 БАЛЕТ (від фр. balleto і лат. ballo – танцюю) ̶ вид театрально-музичного мистецтва, де художній образ створюється за допомогою хореографії, танцювально-пластичної мови. Виник у Північній Італії в епоху Відродження (XVI ст.). Першим балетним спектаклем-виставою став комедійний балет королеви Катерини Медичі «Цирцея», поставлений італійським балетмейстером Бальтазаріні ді Бельджойозо в 1581 р. у Франції

Балет у Росії виник як придворне мистецтво за царя Олексія Михайловича. 8 лютого 1673 року була поставлена перша балетна вистава ̶ «Балет про Орфея і Евридику». Це була лише чергова царська «забава», але він першим із російських царів увів у штат свого двору нову посаду танцюриста.

У 1738 році в Російській імперії, завдяки французькому танцмейстеру Жанові-Батисту Ланде, з'явилася перша школа балетної майстерності ̶ нині відома Санкт-Петербурзька Академія Російського балету ім. Агрипини Яківни Ваганової. Через три роки 12 хлопчиків і 12 дівчат із палацової челяді стали першими в Росії професійними танцівниками.

Новий етап в історії російського балету почався, коли великий російський композитор П. Чайковський уперше склав музику для балету. Це було «Лебедине озеро». До цього балетна музика вважалася усього лише акомпанементом до танців. Завдяки Чайковському балетна музика стала серйозним мистецтвом поряд із оперною й симфонічною музикою. Раніше музика повністю залежала від танцю, тепер танцю доводилося підкорятися музиці.

Докорінний злам у розвитку балетного мистецтва настає у зв'язку з діяльністю П.І.Чайковського балетна музика якого органічно пов'язана із змістом і розвитком сценічної дії. До цього часу музика в балеті відігравала лише другорядну роль. Він широко застосовував принцип симфонічного розвитку музичних думок, створював яскраві музичні характеристики.

Петро Ілліч Чайковський

Спеціальний одяг для балету Пачка - жорстка спідниця, використовувана в балеті для танцівниць. Перша пачка була зроблена в 1839 для Марії Тальоні по малюнку художника Ежен Ламі. Стиль і форма пачки з часом змінювалися. В кінці XIX століття пачка Анни Павлової сильно відрізнялася від сучасної, вона була довшою і тоншою. На початку 20 століття прийшла мода на пачки, прикрашені пір'ям і коштовним камінням. У радянський час пачка стала короткою і широкою.

Спеціальний одяг для балету

Спеціальне взуття балерини Пуанти - спеціальне взуття балерини, яка дозволяє стати на полупальци, походить від французького «кінчик». Французькі балерини могли похвалитися тим, що вміли ставати на кінчики пальців і виконувати при цьому складні елементи. Для полегшення такого танцю і стали використовуватися пуанти, які закріплювали ногу і дозволяли балерині зберігати рівновагу. Сучасні пуанти виготовляються з атласною матерії, найчастіше пуанти замовляються майстру для певної балерини. Це необхідно для того, щоб вони надійно закріпили стопу. У шкарпетці балетної туфельки укладається ущільнений матеріал, а стрічки перехоплюють ногу у щиколотки. Танець на пуантах відрізняється особливою граціозністю і віртуозністю виконання.

Спеціальне взуття балерини

У сузір'ї чудових танцівників і балерин яскравою зіркою зійшло ім'я Анни Павлової. До 30-х років вона стає живою легендою російського балету. Це ім'я дотепер символізує прекрасне, натхненне мистецтво танцю. Божественна Анна закохала багатьох саме в російський балет і  час виявився не владний над ним. Здавалося б, класичний танець - піруети, батмани, пліє, па-де-буре - всім добре відомі, але геніальна Павлова змогла виразити живе почуття, примхливу зміну настроїв, гру фантазії за допомогою балетних па. І скільки б не міркували над секретами її виконання, загадками й таємницями її мистецтва, вони залишаються  практично нерозгаданими.

У сузір'ї чудових танцівників і балерин яскравою зіркою зійшло ім'я Анни Павлової. До 30-х років вона стає живою легендою російського балету. Це ім'я дотепер символізує прекрасне, натхненне мистецтво танцю. Божественна Анна закохала багатьох саме в російський балет і  час виявився не владний над ним. Здавалося б, класичний танець - піруети, батмани, пліє, па-де-буре - всім добре відомі, але геніальна Павлова змогла виразити живе почуття, примхливу зміну настроїв, гру фантазії за допомогою балетних па. І скільки б не міркували над секретами її виконання, загадками й таємницями її мистецтва, вони залишаються  практично нерозгаданими.

 Павлова була яскравою представницею російської школи в балеті. Вона заперечувала танець заради танцю, приділяючи особливу увагу виразності виконання. Балерина часто зневажала точністю передачі рухів класичного танцю, але це не тільки не псувало враження, а, навпаки, підсилювало його. С.К. Маковский писав про неї: "Анна Павлова ніколи не вражала своєю технікою, вона зачаровувала своїм натхненням. Навіть у минулому ніхто ніколи не засуджував її танець (який завжди був повний помилок), хотілося тільки любуватися нею, забуваючи всі правила танцю, щоб нестися вдалину чарами її священного таланта". Павлова була не тільки чудовою танцівницею, але й винятково обдарованою акторкою. Дарунок перевтілення й надзвичайний    талант дозволяли їй створювати як характерні, так і ліричні образи, тим самим, роблячи діапазон її творчості неосяжним

Діяльність Анни Павлової виходить далеко за межі її виконавчої творчості. Опанувавши в бездоганності віртуозною технікою класичного танцю, Павлова  залишалась старанною ученицею. Але де б не знаходилась Анна Павлова, вона для всіх завжди залишалась діячем російського балету. Анни Павлової російська балетна школа отримала світову славу та визнання. Павлова познайомила світ з мистецтвом балету, невідомим йому раніше.Через терни до зірок Балет красивий і складний вид мистецтва, який вимагає від артистів величезної титанічної і наполегливої праці. Займатися балетом починають з дитинства. Щоденні репетиції, вправи на розтяжку забирають багато часу. Ті, хто прирікає себе на таку працю присвячують цій справі все своє життя.


title: Презентація на тему «Універсали Центральної Ради» (варіант 1)

text:
Універсали УЦР
За весь період діяльності(4(17)березня 1917 р.-28 квітня 1918 р.)Українська Центральна Рада видала 4 Універсали:
Перший-10(23)червня 1917 року, що проголошував  автономію України.
Другий-3(16)липня 1917 року, що був певним «кроком назад», так як скасовував автономію України.
Третій-7(20)листопада 1917 року, що проголосив Українську Народну Республіку(УНР).
Четвертий-9(22)січня 1918 року, що декларував незалежність України.
Перший Універсал(10 червня 1917 року)
Наприкінці травня Центральна Рада вислала до Петрограду делегацію на чолі з В. Винниченком, М. Ковалевським. Делегація домагалася українізації війська, адміністрації, шкільництва, а також щоб Тимчасовий уряд Росії висловив своє принципове ставлення до можливості надання автономії України. У відповідь на відмову Тимчасового уряду Центральна Рада видала свій Перший Універсал, ухвалений 10 червня (23 червня за новим стилем) та проголошений на Другому Військовому з'їзді.
У Першому Універсалі заявлялось, що «Хай буде Україна вільною. Не одділяючись від всієї Росії, не розриваючи з державою російською, хай народ український на своїй Землі має право сам порядкувати своїм життям. Хай порядок і лад на Вкраїні дають — вибрані вселюдним, рівним, прямим і тайним голосуванням Всенародні Українські Збори (Сейм). Всі закони, що повинні дати той лад тут у нас, на Вкраїні, мають право видавати тільки наші Українські Збори».
Другий Універсал(3 липня 1917 року)
Дру́гий універса́л Украї́нської Центра́льної ра́ди — державно-правовий акт, універсал Української Центральної Ради, що зафіксував домовленості між Української Центральною Радою та Тимчасовим урядом Росії. Проголошений Володимиром Винниченком 3 (16) липня 1917 року в Києві, на урочистому засіданні в Педагогічному музеї як відповідь на телеграму Тимчасового уряду Центральній раді.
Згідно з Універсалом, Тимчасовий уряд визнавав право України на автономію, а УЦР та Генеральний секретаріат — органами державної влади в Україні. Натомість, УЦР змушена була погодитися на те, що остаточно питання про форму автономії буде вирішено Всеросійськими Установчими зборами та визнати, що Україна не претендує на повну державну незалежність. Центральна рада приймала умови ТУ про розширення її складу за рахунок представників національних меншин України. Вона взяла зобов'язання розробити проекти законів про українську автономію для їх розгляду Установчими зборами Росії.
Третій Універсал(7 листопада 1917 року)
Тре́тій Універса́л Украї́нської Центра́льної ра́ди — державно-правовий акт, універсал Української Центральної ради, що проголошував Українську Народну Республіку. Прийнятий 7 (20) листопада 1917 року в Києві. Це був перший закон, за який у Центральній Раді проводилось поіменне голосування.42 людини проголосували ЗА Універсал, і лише 4 члени Ради утрималися.
7 листопада М. Грушевський відкрив урочисте засідання Української Центральної Ради і після вступного слова М. Ковальський зачитав текст Універсалу:              1.Україна стає Українською Народною Республікою.До її території належать: Київщина, Поділля, Волинь, Чернігівщина, Полтавщина, Харківщина, Катеринославщина, Херсонщина, Таврія (без Криму).               2.На території УНР поміщицьке землеволодіння, право власності на удільні, монастирські, кабінетські та церковні землі скасовувалося.               3.В Україні проголошувався 8-годинний робочий день.Україна виступає за негайне укладення миру між воюючими сторонами.              4.Скасовувалася смертна кара й оголошувалася амністія.              5.На 27 грудня (9 січня за новим стилем) призначалися вибори до Всеукраїнських Установчих Зборів, які планувалося скликати 9 січня (22 січня за новим стилем) 1918 року.
Четвертий Універсал(9 січня 1918 року)
Четве́ртий Універса́л Украї́нської Центра́льної ради — державно-правовий акт, універсал Української Центральної Ради, що проголошував незалежність Української Народної Республіки від Росії. Прийнятий 9 (22) січня 1918 року в Києві. Оригінал універсалу зберігає Музей Української революції 1917—1921 років.
Умови Четвертого Універсалу:
УНР проголошується незалежною, вільною суверенною державою українського народу;
З усіма сусідніми країнами УНР прагне жити у мирі та злагоді;
Піддано жорстокій критиці політику більшовиків, яка веде до громадянської війни;
УЦР зобов'язувалась негайно почати мирні переговори з Німеччиною;
УЦР планує провести земельну реформу в інтересах селян;
Держава має встановити контроль над торгівлею та банками.
Четвертий Універсал закінчується словами:


title: Презентація на тему «Україна і світ» (варіант 1)

text:
Україна і світ

Геополітичні аспекти взаємодії з іншими державами
Україна здійснює миролюбну політику, спрямовану на підтримання політичної і соціально-економічної стабільності в Європі і в усьому світі.
Україна прагне співробітничати з усіма країнами світу, мати з ними дружні відносини, розвивати економічне співробітництво і партнерство.
У XXI ст. перед Україною виникають заманливі перспективи завоювання ринків сусідніх країн, організації політичної й економічної взаємодії з пострадянськими країнами. За цих умов Україна об'єктивно зможе відігравати провідну роль у Східній, Центральній і Південно-Східній Європі. Вона створить альянс країн під власною політичною й економічною егідою.
 Підтримує наша держава контакт і з різними політичними й економічними об'єднаннями країн. Європейським Союзом (ЄС), Організацією Північноатлантичного Договору (НАГО), Співдружністю Незалежних Держав (СНД). Бере участь у роботі Парламентської асамблеї чорноморських держав. Має намір співробітничати з Рухом неприєднання, стати постійним членом Центральноєвропейської ініціативи.
Місце України на політичній і економічній карті світу


title: Презентація на тему «Україна. Роки незалежності»

text:
Україна. Роки незалежності
підготувала:учениця 11 ф.2 класуПедагогічного ліцеюСевідова Дар’я
План
Вступ
23 моменти незалежності: здобутки та перемоги…
Висновок
Використані джерела
Вступ
         Критикувати українські реалії сьогодні не береться хіба лінивий. За 23 роки незалежності Україні не вдалося стати повноцінною демократичною державою європейського зразка. Однак, ці 23 роки не минули безслідно, і за цей час відбулися численні події, які навіки гордо прописалися в історію України. Це моменти боротьби і тріумфу, гордості і перемог, якими незалежним українцям варто пишатися.
Революція на граніті: 2-17 жовтня 1990 року
2 жовтня 1990 року понад 100 студентів поставили наметове містечко й розпочали голодування на площі Жовтневої революції (тепер Майдані Незалежності). Більшість із них були студентами із Києва, Львова та Дніпропетровська.

Студенти вимагали у Верховної Ради проведення нових виборів до парламенту, висловити чинному голові ВР Леоніду Кравчуку недовіру, спрямувати усі зусилля депутатів на створення суверенної України.
        На їх підтримку застрайкували і всі вищі навчальні заклади Києва. Студентські акції протесту відбулися в обласних центрах, зокрема у Луганську та Львові.
Референдум щодо проголошення незалежності України: 1 грудня 1991 року
       На референдумі щодо проголошення незалежності України виставили лише одне питання: "Чи підтверджуєте Ви Акт проголошення незалежності України?". Громадяни України висловились на підтримку незалежності. У референдумі взяли участь 31 891 742 особи — 84,18% населення України. З них 28 804 071 особа - 90,32% - проголосувала "за".

Підписання Біловезької угоди: 7-8 грудня 1991 року
     Цей документ підписали президент України Леонід Кравчук, президент Росії Борис Єльцин та голова Верховної Ради Республіки Білорусь Станіслав Шушкевич у Біловезькій Пущі під Брестом (Білорусь).
Біловезька угода проголошувала розпуск СРСР і створення СНД. Окремою угодою лідери домовилися щодо здійснення єдиного контролю над наявною в державах ядерною зброєю.
Проголошення Незалежності: 24 серпня 1991 року
      24 серпня 1991 року Верховна Рада України ухвалила історичний документ виняткового значення для українського народу — Акт проголошення незалежності України. Каталізатором для цього рішення став державний переворот у СРСР 19 серпня 1991 року.
Згідно з Актом, територія України стала неподільною і недоторканою, на якій чинними стали винятково Конституція і закони України.
Перша олімпійська медаль України: Олімпійські зимові ігри 1994 року
Українська фігуристка Оксана Баюл є першою й досі єдиною олімпійською чемпіонкою незалежної України в зимових видах спорту. Баюл здобула золото на XVII Олімпійських зимових іграх у Ліллегаммері, Норвегія.
Україна - правонаступниця УНР: 22 серпня 1994 року
Президент УНР в екзилі Микола Плав'юк передав грамоту Державного Центру УНР Президентові України Леоніду Кравчуку, що Українська Незалежна Держава, проголошена 24 серпня 1991 року є правонаступницею Української Народної Республіки (УНР).
Ухвалення Конституції України: 28 червня 1996 року
     О 9 год 18 хв після 24 годин безперервної праці Верховна Рада України ухвалила і ввела в дію Конституцію України. "За" проголосували 315 народних депутатів.
Запровадження гривні: 2 вересня 1996 року
У вересні 1996 року указом Президента України Леоніда Кучми "Про грошову реформу в Україні" від 25.08.1996 року ввели в обіг національну валюту України — гривню.
Перша масова акція під гаслом "Україна без Кучми": 15 грудня 2000 року
В акції "Україна без Кучми" брали участь 24 політичні партії та громадські організації - як націоналістичні, так і деякі ліві партії. Учасники акції розбили наметове містечко у центрі Києва з вимогами відставки президента країни й керівників силових відомств, проведення незалежної експертизи у справі зниклого журналіста Георгія Гонгадзе (гасло "Хочемо правди").
"Золотий м’яч" Андрія Шевченка: 2004 рік
    Футболіст Андрій Шевченко став першим і поки що єдиним громадянином незалежної України, який отримав найбільш престижну особисту нагороду футбольного світу - "Золотий м'яч". У цей період Шевченко захищав кольори італійського "Мілана".
Перемога Руслани на Євробаченні-2004
    Серед 36 країн, які брали участь у пісенному конкурсі за результатами світового телефонного голосування в прямому ефірі Руслана посіла перше місце з 280 балами. Перемогу українській співачці принесла пісня "Дикі танці"
Помаранчева революція: 22 листопада - 26 грудня 2004 року
     Після оголошення ЦВК попередніх результатів президентських виборів 2004 року, згідно з якими переміг провладний кандидат Віктор Янукович, прихильники Віктора Ющенка, основного кандидата від опозиції, організували всеукраїнські протести та акції непокори.
У результаті страйків та протестів, що тривали майже місяць, ЦВК дозволила провести повторні вибори, на яких впевнену перемогу здобув Віктор Ющенко.
Проведення в Україні Євробачення-2005
      Співачка Руслана, яка перемогла на Євробаченні-2004, подарувала можливість Україні проводити ювілейний 50-й конкурс Євробачення. На сцені у Києві перемогла грецька конкурсантка Єлена Папарізу з композицією "My number one". Українські учасники гурту "Гринджоли" зайняли лише 19 місце.
Збірна України у чвертьфіналі Чемпіонату світу з футболу: червень 2006 року
На Чемпіонаті світу з футболу у 2006 році збірна України зайняла друге місце в групі і вийшла до 1/8 фіналу. Уже через три дні, 26 червня, в Кельні українська збірна зустрілась із Швейцарією. Матч видався рівним, тому і основний, і додатковий час завершився 0:0. У серії пенальті завдяки успішним діям Шовковського та ударам Мілевського, Реброва і Гусєва Україна одержала перемогу 3:0 і увійшла у вісімку найкращих команд світу.
Членство у СОТ: 16 травня 2008 року
   У травні 2008 року Україна стала 152-м повноправним членом Світової організації торгівлі.
Тріумф на Олімпіаді в Пекіні: 8-24 серпня 2008 року
     Під час ХХІХ Літніх Олімпійських Ігор у Пекіні українська команда завоювала 27 медалей, що стало найкращим результатом за весь час участі незалежної України в Олімпійських іграх: 7 золотих, 5 срібних та 15 бронзових.
Віталій Кличко переміг Семюеля Пітера: 11 жовтня 2008 року
    Боксер Віталій Кличко переміг Семюеля Пітера в Берліні після чотирьох років перерви в професійній кар'єрі. Кличко повернув собі пояс чемпіона за версією WBC.
Європарламент визнав Голодомор: 23 жовтня 2008 року
               У жовтні 2008 року Європарламент визнав Голодомор злочином проти людяності і висловив співчуття українському народу.
"Шахтар" – чемпіон Кубка УЄФА-2009
           Український клуб вперше виграв Кубок УЄФА. Донецька команда Мірчи Луческу змогла у непростому для себе матчі обіграти німецький "Вердер". "Шахтар" привіз до України перший за час незалежності євротрофей.
Євро-2012: свято фанів і футболу
     8 червня-1 липня 2012 року Польща і Україна приймали Чемпіонат Європи з футболу 2012. У фіналі в Києві збірна Іспанії перемогла Італію з рекордним для фіналів рахунком 4:0.
Євромайдан: 2013-2014
      Боротьба українського народу проти корупції, соціальної нерівності, свавілля правоохоронних органів та сил спецпризначення, а також на підтримку європейського вектора зовнішньої політики України, яка проявлялася у аціонально-патріотичних, протестних акціях.

       Події увінчилися незламністю та силою духу нашого люду, який твердо вірить у світле майбутнє, процвітаючу націю.
Висновок
          У сучасному глобалізованому і складному світі Україна мусить ствердитись у якості сильної та амбітної держави, що має міцний фундамент і здатна відповідати на виклики буремного XXI століття – століття глибоких світових трансформацій.

      Нині в Україні існує широкий консенсус. Адже кожен із нас чітко усвідомлює, яку країну ми разом будуємо. Це – сучасна, демократична, правова, високотехнологічна і розвинена держава, яка є невід’ємною складовою європейського цивілізаційного простору. І ця мета об’єднує всіх українців, незалежно від політичних уподобань чи віри. Шлях до її досягнення безальтернативний – це глибока модернізація країни. Прийде час і за років десять Україна буде в Європейському Союзі, ввійде в коло розвинених країн.

Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Ivan Konstantinovich Aivazovsky» (варіант 2)

text:
Venetian Night
Ivan Konstantinovich
Aivazovsky
Biography Aivazovsky

Biography Aivazovsky
Ivan aivazovsky was born july 17, 1817 in feodosia in the family of armenian businessman, later went bankrupt.

Venice 1844
First, he studied in high school in Simferopol, and then in 1833 he entered the St. Petersburg Academy of Arts, where from 1833 to 1839, he studied
Sunset at Sea 1899
Sea Aivazovsky appears as though the basis of nature, in his portrayal of the artist manages to show the beauty of the life of the mighty elements.
Ivan Aivazovsky died April 19, 1900.
Seashore. farewell 1868


Презентація на тему «Чорнобильська катастрофа» (варіант 1)


Презентація на тему «День українського козацтва»